V praksi se zaščitni ukrepi večinoma uporabljajo za zaščito žensk v primerih nasilja intimnega partnerja ali nasilja v družini, nadlegovanja, zalezovanja ali spolnega napada. Žrtve takšnih kaznivih dejanj so namreč še posebej izpostavljene sekundarni in ponavljajoči se viktimizaciji, ustrahovanju in maščevanju.

V skladu z Direktivo morajo pristojni organi države izdaje na podlagi nacionalne odredbe o zaščiti izdati poseben instrument, tj. evropsko odredbo o zaščiti, in ga posredovati pristojnim organom države članice izvršitve za priznanje in izvršitev. Izvršitveni organ lahko za zagotovitev neprekinjene zaščite zaščiteni osebi sprejme kakršen koli ukrep, ki je po nacionalnem pravu na voljo v podobnih primerih. Pristojni izvršitveni organ lahko na podlagi tega instrumenta na svojem ozemlju še naprej ščiti zaščiteno osebo.

Direktiva je bila predlagana leta 2010 na pobudo 12 držav članic EU (Belgije, Bolgarije, Estonije, Španije, Francije, Italije, Madžarske, Poljske, Portugalske, Romunije, Finske in Švedske). Sprejeta je bila 13. decembra 2011. Skupaj z Uredbo št. 606/2013 o vzajemnem priznavanju zaščitnih ukrepov v civilnih zadevah (v nadaljnjem besedilu: Uredba) in Direktivo 2012/29/EU o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj (Direktiva o pravicah žrtev) se je z njo oblikoval sveženj ukrepov za krepitev pravic in zaščito žrtev kaznivih dejanj v EU. Natančneje, z Direktivo in Uredbo se obravnava priznavanje odredb o zaščiti v kazenskih in civilnih zadevah, namenjeni pa sta krepitvi zaščite oseb v stiski (žrtev in morebitnih žrtev) pri potovanju ali selitvi v drugo državo članico.

To poročilo ocenjuje uporabo Direktive, kot je določeno v njenem členu 23. Ocena temelji na analizi nacionalnih ukrepov za prenos Direktive, ki so bili priglašeni Komisiji, in dodatnih podatkov, ki so jih države članice sporočile Komisiji (v skladu s členoma 21 in 22 Direktive).

V poročilu so obravnavane določbe, ki tvorijo temelj Direktive in so ključne za nemoteno delovanje evropske odredbe o zaščiti. Te določbe zajemajo: določitev pristojnih organov, potrebo po zaščitnem ukrepu v skladu z nacionalnim pravom, izdajo in priznanje evropske odredbe o zaščiti, posledice kršitve ukrepov, sprejetih na podlagi evropske odredbe o zaščiti, ter obveznost obveščanja strank o njihovih pravicah in ustreznih odločitvah.

V poročilu so zajete vse države članice, za katere je Direktiva zavezujoča.

2.Splošna ocena

Ob izteku roka za prenos 11. januarja 2015 (člen 21(1)) 14 držav članic Komisiji ni sporočilo potrebnih ukrepov: Belgija, Bolgarija, Češka, Grčija, Francija, Ciper, Latvija, Litva, Portugalska, Romunija, Slovenija, Slovaška, Finska in Švedska.

Ker vse te države članice svojih ukrepov za prenos niso sporočile, je Komisija marca 2015 v skladu s členom 258 PDEU proti njim začela postopke za ugotavljanje kršitev. Komisija je decembra 2015 poslala obrazložena mnenja Grčiji in Romuniji ter julija 2016 Belgiji. Do 4. oktobra 2017 so vse države članice, za katere je Direktiva zavezujoča, Komisiji priglasile svoje nacionalne ukrepe za prenos. Analiza priglašenih ukrepov prima facie ni pokazala manjkajočih elementov. Postopki za ugotavljanje kršitev zaradi nepopolnega prenosa so bili zaključeni. Vendar to ne izključuje možnosti, da Komisija zaradi nepravilnega prenosa Direktive lahko začne z ugotavljanjem novih kršitev.

Vse države članice so Komisijo obvestile o pravosodnih ali enakovrednih organih, ki so pristojni za izdajanje in izvrševanje evropskih odredb o zaščiti. Nekatere države članice niso sporočile ustreznih podatkov o uporabi instrumenta, ki se zahtevajo v skladu s členom 22 Direktive.

Iz analize je razvidno, da ena država članica ni vzpostavila struktur, potrebnih za izdajanje in priznavanje evropskih odredb o zaščiti. Komisija trenutno sodeluje s to državo članico, da bi to vprašanje rešila. Po potrebi lahko sproži sodni postopek.

3.Posamezne točke ocene

3.1.Pristojni organi (člena 3 in 4)

V skladu s členom 3 morajo države članice Komisijo obvestiti o tem, kateri pravosodni ali enakovredni organi so pristojni za izdajanje in priznavanje evropskih odredb o zaščiti.

V večini držav članic so pristojni organi za izdajanje evropskih odredb o zaščiti sodišča, javni tožilci ali preiskovalni sodniki. V eni državi članici so bili za njihovo izdajanje določeni policijski organi. Država članica, v kateri v kazenskih zadevah ni mogoče izdati evropskih odredb o zaščiti, je kot država izvršitve za prejem prošenj za izdajo evropskih odredb o zaščiti in za njihov prenos državi izdaje v skladu s členom 6(3) določila civilna sodišča.

Velika večina držav članic je kot pristojni izvršitveni organ določila krajevno pristojne pravosodne organe. Ena država članica je zanj določila policijo. Za primere z neznanim prebivališčem zaščitene osebe sta dve državi članici dodatno določili sodišča v svojih prestolnicah.

V skladu s členom 4 je državam članicam omogočeno, da določijo enega ali več centralnih organov, ki pomagajo pristojnim organom. Več kot polovica držav članic je določila centralni organ (v večini primerov ministrstvo za pravosodje).

Informacije o pristojnih organih so bile zbrane večinoma prek evropskega pravosodnega portala. Vendar se je le polovica držav članic odzvala na zahtevo na evropskem pravosodnem portalu, nekaj pa jih je informacije poslalo v ločenem dokumentu neposredno v zbirko podatkov o nacionalnih izvedbenih ukrepih. Zaradi pomanjkanja komunikacije iz preostalih držav članic je bilo informacije o pristojnih organih treba opredeliti in pridobiti iz nacionalnih zakonodajnih ukrepov, posredovanih v zbirki podatkov o nacionalnih izvedbenih ukrepih. Pridobljene informacije so na voljo na spletišču Evropske pravosodne mreže.

3.2.Jezikovna ureditev (člen 17)