KAZALO

DELOVNI DOKUMENT KOMISIJE Smernice. Pojem „zakonito trženje“ v Uredbi (ES) št. 764/2008 o vzajemnem priznavanju................................................................................................................................... 3

1........... Uvod.............................................................................................................................. 3

2........... Načelo vzajemnega priznavanja....................................................................................... 3

3........... Uredba (ES) št. 764/2008 o vzajemnem priznavanju....................................................... 4

4........... Pojem zakonitega trženja................................................................................................ 5

5........... Obveznosti v skladu z uredbo o vzajemnem priznavanju................................................... 5

6........... Dokazila......................................................................................................................... 6

6.1........ Pravice in obveznosti...................................................................................................... 6

6.2........ Neobveščanje gospodarskega subjekta........................................................................... 7

7........... Vloga kontaktnih točk za proizvode................................................................................ 7

8........... Sklepi............................................................................................................................. 9

DELOVNI DOKUMENT KOMISIJE

Smernice. Pojem „zakonito trženje“ v Uredbi (ES) št. 764/2008 o vzajemnem priznavanju[1]

(Besedilo velja za EGP)

1. Uvod

Komisija je 15. junija 2012 sprejela prvo poročilo o uporabi Uredbe (ES) št. 764/2008 (v nadaljnjem besedilu: uredba o vzajemnem priznavanju)[2] in predlagala, naj posvetovalni odbor o vzajemnem priznavanju med drugim pozorno spremlja težave, s katerimi se spoprijemajo gospodarski subjekti, ko želijo dokazati, da se proizvod zakonito trži v drugi državi članici.

Za obravnavanje tega vprašanja so v teh smernicah navedena uporabnikom prijazna navodila v zvezi s pojmom „zakonito trženje“ iz uredbe o vzajemnem priznavanju. Dokument bo posodobljen, da bo vseboval izkušnje in informacije držav članic, organov in podjetij.

2. Načelo vzajemnega priznavanja

Prosti pretok blaga je eden od uspehov evropskega projekta. Pomagal je pri oblikovanju notranjega trga, od katerega imajo zdaj koristi evropski državljani in podjetja, poleg tega pa je v središču politik EU.

Nezakonito ustvarjanje ovir za prosto gibanje blaga med državami članicami je lahko posledica tega, da pristojni organi držav članic zaradi neusklajenosti zakonodaje uporabljajo tehnična pravila o zahtevah, ki morajo biti izpolnjene za proizvode, ki se zakonito tržijo v drugih državah članicah. Uporaba takšnih pravil za proizvode, ki se zakonito tržijo v drugi državi članici, je lahko v nasprotju s členoma 34 in 36 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU), čeprav se pravila uporabljajo brez razlikovanja za vse proizvode.

Načelo vzajemnega priznavanja, ki izhaja iz sodne prakse Sodišča Evropske unije[3], ima pomembno vlogo pri delovanju notranjega trga in omogoča prosti pretok proizvodov tudi brez usklajevalne zakonodaje EU.

V teh smernicah je jasno navedeno, da mora v skladu z uredbo o vzajemnem priznavanju namembna država članica[4] za proizvod, ki se zakonito trži v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljnjem besedilu: Sporazum EGP)[5], dovoliti dajanje zadevnega proizvoda na svoj trg, razen če so izpolnjene postopkovne zahteve za odklonitev vzajemnega priznavanja, določenega z navedeno uredbo.

Celovita razprava o razlogih, ki jih države članice lahko uporabijo za utemeljitev nacionalnih ukrepov, ki ovirajo čezmejno trgovino (izjeme so navedene v členu 36 PDEU), je na voljo v vodniku Komisije za uporabo določb Pogodbe, ki urejajo prosti pretok blaga[6].

3. Uredba (ES) št. 764/2008 o vzajemnem priznavanju

Namen uredbe o vzajemnem priznavanju, ki velja od maja 2009, je uveljavljanje načela vzajemnega priznavanja. Uredba se uporablja izključno za proizvode ali njihove določene značilnosti, za katere ne veljajo usklajevalni ukrepi na ravni EU, z njo pa so opredeljene pravice in obveznosti nacionalnih pristojnih organov in podjetij, ki želijo v državi članici prodajati proizvode, ki se zakonito tržijo v drugi državi članici, kadar nameravajo organi omejiti trženje proizvoda v skladu z nacionalnimi tehničnimi pravili. V uredbi o medsebojnem priznavanju je zlasti poudarek na dokaznem bremenu, saj določa postopkovne zahteve za odklonitev vzajemnega priznavanja.

Uredba se uporablja v vseh državah članicah in državah Efte, pogodbenicah Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP). Načelo vzajemnega priznavanja se uporablja tudi v odnosih med Evropsko unijo in Turčijo[7], vendar to ne velja za uredbo o vzajemnem priznavanju kot tako[8].

Uredba o vzajemnem priznavanju določa pravila in postopke, ki jih morajo upoštevati pristojni organi države članice, kadar sprejemajo ali nameravajo sprejeti odločbo v skladu z nacionalnimi tehničnimi pravili, ki bi lahko ovirala prosti pretok proizvoda, ki se zakonito trži v drugi državi članici in za katerega velja člen 34 PDEU.

4. Pojem zakonitega trženja

V sami uredbi o vzajemnem priznavanju pojem „zakonito trženje“ ni opredeljen za proizvode, ki sodijo v področje njene uporabe, tj. za katere ne velja usklajevanje. Poleg tega za ta pojem ni sodne prakse Sodišča.

Vendar sta v Uredbi (ES) št. 765/2008[9] opredeljena pojma „dostopnost na trgu“ in „dajanje na trg“. Tako „dostopnost na trgu“ pomeni vsako dobavo proizvoda za distribucijo, porabo ali uporabo na trgu Unije v okviru gospodarske dejavnosti, bodisi odplačno ali neodplačno[10], „dajanje na trg“ pa pomeni, da je proizvod prvič na voljo na trgu Unije[11].

Komisija zato meni, da za proizvode, za katere velja uredba o vzajemnem priznavanju, pojem „trženje“ pomeni vsako dobavo proizvoda za distribucijo, porabo ali uporabo v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, v okviru gospodarske dejavnosti, bodisi odplačno ali neodplačno.

V skladu s tem Komisija meni tudi, da pojem „zakonito trženje“ pomeni, da bi morala dobava, kakor je opredeljena v prejšnjem odstavku, potekati v:

– drugi državi članici v skladu z nacionalno zakonodajo, ki se uporablja, ali

– državi Efte, ki je pogodbenica sporazuma EGP, v skladu z nacionalno zakonodajo, ki se uporablja.

– Poleg tega v zvezi s proizvodi, ki so namenjeni potrošnikom (ali bi jih ti lahko uporabljali), za proizvode, ki so dani na trg EU, veljajo zahteve in varnostna merila iz direktive o splošni varnosti proizvodov[12].

– Proizvodi, ki so uvoženi iz tretjih držav, se morajo zakonito tržiti v državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, da se vzajemno priznajo.

Gospodarski subjekt proizvode iz tretje države uvaža v državo članico EU ali državo Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP. Ko so ti proizvodi sproščeni v prosti promet[13], se štejejo za skupnostno blago. Od tega trenutka naprej se navedeni proizvodi lahko tržijo v drugi državi članici EU ali državi Efte, ki je pogodbenica sporazuma EGP, v skladu z določbami uredbe o medsebojnem priznavanju.

5. Obveznosti v skladu z uredbo o vzajemnem priznavanju

Bistveno načelo prava EU je, da za proizvod, za katerega velja uredba o vzajemnem priznavanju, velja osnovna pravica do prostega pretoka blaga, ki je zagotovljena s PDEU, če namembna država članica na podlagi sorazmernih tehničnih pravil ni sprejela utemeljene odločitve o zavrnitvi[14].

Osnovna pravica do prostega pretoka proizvodov ni absolutna pravica: za vzajemno priznavanje velja, da ima namembna država članica pravico do ocene potrebe po uporabi tehničnega pravila, kot je določeno v uredbi o vzajemnem priznavanju.

Uredba o vzajemnem priznavanju gospodarskim subjektom tako omogoča, da pristojnim organom države članice prejemnice zagotovijo informacije v zvezi z zakonitim trženjem proizvoda v drugi državi članici ali državi Efte, pogodbenici Sporazuma EGP.

Če pristojni organ namembne države članice zahteva oceno o skladnosti proizvoda, ki se zakonito trži v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, ki ima svoja tehnična pravila, mora to izvesti v skladu z uredbo o vzajemnem priznavanju. V členu 4 navedene uredbe se obravnava zbiranje informacij o proizvodu. V skladu s tem členom pristojni organ ob ustreznem upoštevanju načela sorazmernosti od gospodarskega subjekta lahko zahteva ustrezne informacije o značilnostih zadevnega proizvoda in/ali ustrezne in zlahka dostopne informacije o zakonitem trženju proizvoda v drugi državi članici.

6. Dokazila

V uredbi o vzajemnem priznavanju niso opredeljena dokazila, ki jih gospodarski subjekti lahko uporabijo kot dokaz, da se proizvod zakonito trži v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP. To pomeni izognitev dodatnim upravnim bremenom, hkrati pa se nikakor ne omejujejo dokazila, ki jih gospodarski subjekt kot del informacij iz člena 4(b) lahko predloži organom namembne države članice.

Navesti je treba tudi, da imajo države članice zelo različne sisteme za dajanje proizvodov na trg in da te dejavnosti nadzorujejo s predhodnimi (postopki predhodne odobritve) ali naknadnimi (nadzor trga) mehanizmi, v večini primerov pa je proizvod mogoče zakonito tržiti brez predhodne odobritve.

V skladu s tem bi bilo treba vsako dokazilo, kot je račun za proizvod, oznaka proizvoda, katalog z dokazilom o datumu, evidence o prodaji ali davkih, registracije, licence, obvestila organom ali od njih, potrdila, izpiski iz javnih evidenc itd., šteti kot ustrezno za dokazovanje dejanskega trženja proizvoda v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP.

6.1. Pravice in obveznosti

V skladu s členom 4(b) uredbe o vzajemnem priznavanju pristojni organ namembne države članice lahko od zadevnega gospodarskega subjekta zahteva ustrezne informacije o prejšnjem zakonitem trženju proizvoda v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP.

Natančneje:

– Če ima gospodarski subjekt dokaz o skladnosti z nacionalno zakonodajo druge države članice ali države Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, kjer se proizvod dejansko trži (kot je pisno potrdilo pristojnega organa izvorne države članice[15]), Komisija meni, da bi bilo koristno to dokazilo predložiti pristojnemu organu namembne države članice.

– Koristno bi bilo tudi, če bi gospodarski subjekt zagotovil sklicevanja na veljavne določbe zakonodaje v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP. Kadar to ni mogoče, pa bi moral pristojni organ namembne države članice proučiti možnost pridobitve takih informacij neposredno od organov zadevnih držav, in sicer prek kontaktnih točk za proizvode (glej oddelek 7).

Pristojni organ namembne države članice lahko od gospodarskega subjekta po potrebi zahteva prevod predloženih dokumentov. Vendar bi bilo pretirano, da bi država članica zahtevala prevod, ki bi ga overil ali potrdil konzularni ali upravni organ[16], ali določila pretirano kratek rok za predložitev prevoda, razen če bi bilo to upravičeno zaradi posebnih okoliščin. Komisija meni tudi, da bi moral pristojni organ namembne države članice določiti, katere dele dokumentov je treba prevesti. Organ bi se prav tako moral izogniti zahtevi po prevodu, če so zadevni dokumenti na voljo v drugem jeziku, ki ga pristojni organi razumejo.

6.2. Neobveščanje gospodarskega subjekta

Komisija meni, da zaradi zahteve pristojnega organa namembne države članice po informacijah (in/ali pregleda proizvoda s strani pristojnega organa) ne bi smelo priti do odložitve trženja proizvoda v namembni državi članici za nedoločen ali daljši čas do sprejetja odločitve pristojnega organa glede trženja[17], razen v primeru nujnega ukrepanja zaradi opozorila v skladu z Direktivo 2001/95/ES[18] ali Uredbo (ES) št. 178/2002[19]. Zato velja, kakor je določeno v členu 6(4) uredbe o vzajemnem priznavanju:

„Če pristojni organ v obdobju iz odstavka 2 tega člena ne obvesti gospodarskega subjekta o odločbi iz člena 2(1), se šteje, da se proizvod, kar zadeva uporabo tehničnega pravila iz odstavka 1, v tej državi članici trži zakonito.“

7. Vloga kontaktnih točk za proizvode

Glavna naloga kontaktnih točk za proizvode je gospodarskim subjektom in pristojnim organom v drugih državah članicah ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, zagotavljati informacije o tehničnih pravilih za proizvode in kontaktne podatke za te organe. V uredbi o vzajemnem priznavanju se tako obravnavajo težave, ki vplivajo na dialog med nacionalnimi upravami na neusklajenem področju. Z vzpostavitvijo kontaktnih točk za proizvode so bili močno poenostavljeni stiki med nacionalnimi organi v zvezi z neusklajenostjo na področju proizvodov v EU.

Stiki med nacionalnimi upravami so pogosto potrebni za pridobivanje več informacij o proizvodu in tehničnih pravilih v drugi državi članici ali državi Efte, pogodbenici Sporazuma EGP, vključno z informacijo o zakonitem trženju zadevnega proizvoda v zadevni državi. Kontaktne točke za proizvode z zagotavljanjem informacij tako zmanjšujejo breme posameznih gospodarskih subjektov in nacionalnih organov.

V uredbi o medsebojnem priznavanju je za kontaktne točke za proizvode določenih več nalog v zvezi z informacijami, ki se zagotovijo na zahtevo gospodarskih subjektov ali pristojnih organov v drugih državah članicah ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP. Člen 10(3) zadevne uredbe zlasti določa:

„Kontaktna točka za proizvode v državi članici, v kateri zadevni gospodarski subjekt zakonito trži zadevni proizvod, lahko gospodarskemu subjektu ali pristojnemu organu v skladu s členom 6 posreduje vse pomembne informacije ali ugotovitve.“

Uredba o vzajemnem priznavanju kontaktnim točkam za proizvode torej ne nalaga obveznosti, vendar tem organom omogoča, da pomagajo gospodarskim subjektom ali organom v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, tako da jim zagotovijo pomembne informacije o zakonitem trženju proizvoda, če so te na voljo.

Primer 1: upravno sodelovanje

Gospodarski subjekt je proizvod dal na trg države članice ali države Efte, ki je pogodbenica sporazuma EGP, kadar ni posebnih obveznosti v povezavi z njegovim trženjem, zdaj pa ga želi uvesti tudi v drugi državi članici. Organi namembne države članice želijo preveriti, ali so bili v državi, kjer se je proizvod dejansko tržil, sprejeti pravni postopki ali ukrepi za nadzor trga zaradi morebitnega pomanjkanja varnosti proizvoda.

Pristojni organi države članice ali države Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, v kateri gospodarski subjekt poskuša uvesti svoj proizvod, bi morali nato stopiti v stik s kontaktno točko za proizvode v izvorni državi članici, in sicer neposredno ali prek nacionalne kontaktne točke za proizvode. Kontaktna točka za proizvode bo zagotovila kontaktne podatke ustreznih organov in/ali jim posredovala zahtevo.

Upravno sodelovanje javnim organom omogoča določitev organov s tega področja v drugih državah članicah, da bi od pristojnih organov iz drugih držav članic enostavno pridobili informacije in z njimi vzpostavili dialog.

Primer 2: nesorazmerne zahteve

Za priznavanje nekaterih vrst proizvodov kot „zakonito trženih“ v drugih državah članicah organi v državi članici A sprejemajo samo uradna potrdila, ki jih izda uprava izvorne države članice. Ne upoštevajo nobenih drugih vrst dokumentov in jih zavrnejo, ker jih je mogoče „preprosto ponarediti“.

Za proizvode, ki se tržijo v državah članicah, kjer izdajajo taka potrdila, ta zahteva ni problematična, saj je na podlagi teh potrdil mogoče nemudoma potrditi, da se v tej državi zadevni proizvod „zakonito trži“. Za proizvode, ki se tržijo v državah članicah, kjer ne izdajajo tovrstnih potrdil (ker se na primer uporabljajo samo mehanizmi nadzora trga), pa bi ta pogoj pomenil nepremagljivo oviro.

Tak pogoj je nesorazmeren in pomeni ukrep, ki ima enak učinek kot količinske omejitve, kar ni skladno s členom 34 PDEU.

Primer 3: postopki predhodne odobritve

Nekateri gospodarski subjekti menijo, da za proizvod, ki se že zakonito trži v državi članici, ne bi smela biti potrebna odobritev v namembni državi članici. To ni nujno res.

Dejansko se v namembni državi članici še vedno lahko uporabljajo taki nacionalni postopki, čeprav se štejejo kot omejitev za prosti pretok blaga, vendar so lahko utemeljeni, če se izvajajo zaradi izpolnjevanja cilja javnega interesa, ki ga priznava zakonodaja EU, in če so skladni z načelom sorazmernosti.

8. Sklepi

Uredba o vzajemnem priznavanju je zasnovana tako, da zagotavlja spoštovanje načela vzajemnega priznavanja na notranjem trgu in v državah Efte, ki so pogodbenice Sporazuma EGP, zlasti z začetkom dialogov, kadar je dostop do trga oviran.

Pri razpravah o pojmu „zakonito trženje“ največ problemov izhaja iz težav, s katerimi se spopadajo gospodarski subjekti na začetku tega dialoga, ko poskušajo najti ustrezna dokazila, ali pa iz težav po začetku dialoga zaradi dodatnih zahtev organov, ko so bili nekateri dokumenti že predloženi. V zvezi z ustreznimi dokazili je težava največkrat v obveščanju, saj gospodarski subjekti niso vedno seznanjeni s tem, da lahko predložijo skoraj kateri koli dokument, ki je bil izdan med poslovno dejavnostjo v drugi državi članici ali državi Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, s katerim se dokaže, da so se njihovi proizvodi v zadevni državi zakonito tržili.

V zvezi z dodatnimi zahtevami bi morali biti organi, ko preverjajo in ocenjujejo proizvod, zlasti glede tega, ali je bil zakonito tržen v drugi državi članici, seznanjeni s tem, da v skladu s členom 5 zadevne uredbe in ustaljeno sodno prakso Sodišča EU država članica ali država Efte, pogodbenica Sporazuma EGP, dokaže, da je ukrep (ali zahteva) potreben ter, če je to ustrezno, da trženje zadevnega proizvoda pomeni tveganje in da je ukrep (ali zahteva) v skladu z načelom sorazmernosti. Zadevna država torej nosi dokazno breme, da navedenega cilja ukrepa ali zahteve ni mogoče doseči na kateri koli drug način, ki bi imel manjši omejevalni učinek na trgovino.

[1] Ta dokument ni pravno zavezujoč. Niti Evropska komisija niti katera koli oseba, ki deluje v njenem imenu, ne moreta biti odgovorni niti za uporabo, ki upošteva informacije iz te objave, niti za kakršno koli napako, ki se morda pojavi kljub previdni pripravi in preverjanju. Končno odgovornost za razlago zakonodaje EU ima Sodišče EU.

[2] Uredba (ES) št. 764/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. julija 2008 o določitvi postopkov za uporabo nekaterih nacionalnih tehničnih pravil za proizvode, ki se zakonito tržijo v drugi državi članici, in o razveljavitvi Odločbe št. 3052/95/ES, UL L 218, 13.8.2008, str. 21–29.

[3] To načelo izhaja iz sodbe z dne 20. februarja 1979 v zadevi „Cassis de Dijon“ (Rewe-Zentral AG proti Bundesmonopolverwaltung für Branntwein), C–120/78, ZOdl., str. 649. Od leta 1980 je Komisija pripravila več smernic v zvezi z uporabo načela vzajemnega priznavanja, ki izhaja iz sodne prakse Sodišča, zlasti v sporočilu Komisije o posledicah sodbe Sodišča z dne 20. februarja 1979 v zadevi „Cassis de Dijon“, C–120/78 (UL C 256, 3.10.1980).

[4] V teh smernicah je proizvod opredeljen kot premično blago, ki je lahko kot tako predmet poslovnih transakcij: Sodba Sodišča z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Peter Jägerskiöld proti Torolf Gustafsson, C-97/98, ZOdl., str. I-7319. Za blago, ki se prenese čez mejo zaradi poslovne transakcije, v skladu s sodno prakso Sodišča velja člen 34 PDEU, in sicer ne glede na naravo navedene poslovne transakcije: glej zlasti razlog 20 sodbe Sodišča z dne 28. marca 1995 v zadevi The Queen proti Secretary of State for Home Department, ex parte Evans Medical Ltd in Macfarlan Smith Ltd., C-324/93, ZOdl., str. I-563.

[5] Med pripravo tega dokumenta so bile države Efte, ki so bile pogodbenice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, Islandija, Lihtenštajn in Norveška. Evropski gospodarski prostor (EGP) torej sestavljajo države članice EU in tri navedene države. Uredba o vzajemnem priznavanju je bila vključena v Sporazum EGP na podlagi Sklepa Skupnega odbora EGP št. 126/2012 z dne 13. julija 2012 o spremembi priloge II (Tehnični predpisi, standardi, preskušanje in certificiranje) k Sporazumu EGP (UL L 309, 8.11.2012, str. 4–5). Veljajo nekatere posebne prilagoditve: Uredba velja samo za proizvode iz člena 8(3) Sporazuma in ne velja za Lihtenštajn v zvezi s proizvodi iz Priloge I, poglavij XII in XXVII Priloge II ter Protokola 47 k Sporazumu, in sicer v primerih, ko se Sporazum med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o trgovini s kmetijskimi proizvodi uporablja tudi za Lihtenštajn. Sklep je začel veljati šele 1. aprila 2013 zaradi zamud pri obveščanju o „izpolnitvi ustavnih zahtev“ Norveške in Islandije. V teh smernicah se za vsako navedbo „držav članic“ šteje, da so zajete tudi te tri države.

[6] Dokument je na voljo na spletnem mestu: http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/files/goods/docs/art34-36/new_guide_sl.pdf. O členu 36 PDEU se razpravlja od strani 26.

[7] Obveznost uporabe načela vzajemnega priznavanja za proizvode, ki se zakonito proizvajajo in/ali tržijo v Turčiji, temelji na členih od 5 do 7 Sklepa 1/95 Pridružitvenega sveta ES-Turčija z dne 22. decembra 1995 o izvajanju zaključne faze carinske unije (UL L 35, 13.2.1996), ki določajo odpravo ukrepov z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve med EU in Turčijo. V skladu s členom 66 Sklepa 1/95 je treba člene od 5 do 7 za namene njihovega izvajanja in uporabe za proizvode, ki jih zajema carinska unija, razlagati v skladu z ustreznimi sodbami Sodišča Evropske unije. Zato se načela, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča o vprašanjih, povezanih s členoma 34 in 36 PDEU, zlasti iz zadeve „Cassis de Dijon“, uporabljajo tudi za Turčijo.

[8] Glej zgoraj. Vendar je Turčija sprejela nacionalno uredbo o vzajemnem priznavanju na neusklajenem področju, ki velja od 1. januarja 2013.

[9] Uredba (ES) št. 765/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. julija 2008 o določitvi zahtev za akreditacijo in nadzor trga v zvezi s trženjem proizvodov ter razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 339/93, UL L 218, 13.8.2008, str. 30–47.

[10] Člen 2(1) Uredbe (ES) št. 765/2008.

[11] Člen 2(2) Uredbe (ES) št. 765/2008.

[12] Direktiva 2001/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. decembra 2001 o splošni varnosti proizvodov, UL L 11, 15.1.2002, str. 4–17.

[13] Člen 79 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti določa, da „[s] sprostitvijo blaga v prosti promet pridobi neskupnostno blago carinski status skupnostnega blaga“ in da „[s]prostitev v prosti promet zajema ukrepe trgovinske politike, izpolnitev drugih formalnosti, predvidenih za uvoz blaga, in uporabo zakonsko dolgovanih dajatev“.

[14] Direktiva o splošni varnosti proizvodov v skladu členi 8, 11 ali 12 in 18 Direktive državam članicam dovoljuje sprejemanje omejevalnih ukrepov v zvezi s proizvodi, ki so ali bi lahko bili nevarni.

[15] Dokazilo pristojnega organa države članice, kjer se proizvod EGP zakonito trži, je samo ena od več možnosti in ga pristojni organ namembne države članice ne more zahtevati. Glej zlasti razlog 63 sodbe z dne 8. maja 2003 (v zadevi ATRAL SA proti Belgijski državi, C-14/02), v kateri je Sodišče navedlo, da uvedba pogoja potrditve skladnosti proizvodov v EGP s tehničnimi standardi ali pravili, ki zagotavljajo raven varnosti, ki je enaka ravni, zahtevani v namembni državi članici, ni v skladu s členom 34 PDEU.

[16] V zvezi s tem glej sodbo Sodišča z dne 17. junija 1987 v zadevi Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki, C-154/85, ZOdl., str. 2717.

[17] V izjemnem primeru postopka predhodne odobritve se trženje lahko začne samo po pridobitvi odobritve. Kot je navedeno v uvodni izjavi 12 uredbe o vzajemnem priznavanju, je treba poudariti, da „[z]ahteva, da je za dajanje proizvoda na trg potrebna predhodna odobritev, ne bi smela šteti za tehnično pravilo po tej uredbi, tako da odločba o umiku proizvoda s trga, samo zato ker naj ne bi imel veljavne predhodne odobritve, ne bi smela šteti za odločbo, za katero velja ta uredba“.

[18] Glej opombo 13.

[19] Uredba (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane.