Sistem proizvodnje piščančjega mesa je zelo kompleksen in se začne, preden se piščanec izvali. Piščanci za proizvodnjo mesa so rezultat zapletenih genskih kombinacij, ki se izvedejo za več generacij vnaprej.

Glavni kupci piščančjega mesa v EU so Nizozemska, Združeno kraljestvo, Nemčija in Francija. Te štiri države predstavljajo tudi 62 % celotnega uvoza piščančjega mesa v EU, ki v glavnem obsega zamrznjeno surovo meso piščančjih prsi iz Brazilije ali zamrznjeno kuhano meso piščančjih prsi iz Tajske.

Tri četrtine proizvodnje EU so skoncentrirane v sedmih državah članicah: na Poljskem, v Franciji, Združenem kraljestvu, Nemčiji, Španiji, Italiji in na Nizozemskem (glej Prilogo I).

Proizvodnja brojlerjev je rezultat križanja in vzreje v štirih korakih (glej Prilogo III). Podjetje za vzrejo v tem piramidnem proizvodnem postopku najprej opravi gensko selekcijo več čistih pasem (imenovanih tudi linija). Ptice odbranih čistopasemskih linij nato križajo in gojijo v okolju z visoko ravnjo biološke varnosti s statusom brez specifičnih patogenih organizmov ter jih geografsko razpršijo, da ne pride do kontaminacije, zaradi katere bi lahko nastale precejšnje gospodarske izgube in izgube genskih virov.

Za ptice čiste linije, ki bodo prispevale k naslednji generaciji, se po odbiri začne postopek razmnoževanja. Ta postopek obsega tri korake: prvega na ravni prastaršev, drugega na ravni starih staršev in tretjega na ravni starševske jate, ki bo proizvedla enodnevne piščance, ti pa bodo postali komercialni brojlerji.

Danes svetovni trg za matične skupine brojlerjev obvladuje le nekaj podjetij. Ta podjetja Komisiji niso razkrila podrobnosti o krajih za vzrejo ali plemenskih pticah, predvsem ker so te informacije po njihovem mnenju poslovno občutljive.

2.3 Modeli proizvodnje piščancev v EU

Industrija gojenja piščancev v EU v glavnem uporablja dva organizacijska modela: vertikalno povezano proizvodnjo in neodvisne dele proizvodne verige.

Pri vertikalno povezanem modelu več delov ali vse dele proizvodnje (vzreja, valilnica, nastanitev, obrat krme in obrat za predelavo) nadzoruje povezovalno podjetje. Povezovalec zagotavlja enodnevne piščance, krmo in včasih nastanitev, ptice pa so ves čas v njegovi lasti. Rejci dobijo plačan vnaprej določen znesek za delo in spremenljive stroške. Ta sistem se uporablja v Združenem kraljestvu, Italiji, Franciji in Španiji.

Pri drugem modelu neodvisnih delov vsak del prosto deluje na odprtem trgu in sam prevzema tveganja. Rejec je lastnik ptic in se bolj neposredno sooča s spreminjanjem cen krme in povpraševanja po perutninskem mesu. Ta sistem se uporablja na Nizozemskem in v Belgiji, v Nemčiji pa se uporabljata oba modela.

Genska selekcija je večinoma usmerjena v izpolnjevanje potrebe po hitro rastočih pticah, kar je prevladujoč sistem proizvodnje v EU.

Sektor piščančjega mesa v EU za ta namen uporablja hitro rastoče brojlerje. Ti dosežejo ciljno živo težo 2–2,5 kg v približno 35–45 dneh. Vendar obstajajo razlike glede na državo, regijo ali segment trga, ki ga je treba oskrbeti. Splošni trend v Evropi je gojenje brojlerjev, odbranih za hitro rast, v zaprtih in nadzorovanih sistemih vzreje s steljo ter samodejno oskrbo s krmo in vodo.

Del proizvodnje in s tem tudi del genske selekcije pa sta oblikovana tudi za počasi rastoče ptice.

Počasi rastoči brojlerji (od 70 do 81 dni) postajajo v zadnjih letih vse bolj zanimivi v številnih državah EU. Ti brojlerji se uporabljajo pri proizvodnji v prosti reji in ekološki pridelavi, pri katerih je gostota živali majhna, živali pa imajo tudi stalen dostop do površine na prostem. Vendar strokovnjaki iz tega sektorja menijo, da bodo počasi rastoči piščanci ostali nišni trg. Poleg tega obstaja še certificirana proizvodnja brojlerjev, ki se uvršča med običajno proizvodnjo brojlerjev in ekološko pridelavo ter pri kateri se počasi rastoči brojlerji zadržujejo v zaprtem prostoru do 56. dneva starosti. Statistika o točnem številu drugače rejenih brojlerjev (počasi rastočih ali certificiranih brojlerjev) v EU ni na voljo, vendar strokovnjaki iz tega sektorja ocenjujejo, da njihov tržni delež znaša od 5 do 10 % vse proizvodnje.

3.GENSKA SELEKCIJA IN NJEN UČINEK NA DOBROBIT BROJLERJEV

Genska selekcija brojlerjev se je v zadnjih 50 letih precej spremenila. Zlasti stopnja rasti komercialnih brojlerjev se je zelo povečala, saj običajni brojlerji zdaj dosežejo telesno težo 1,5 kg v manj kot 30 dneh, v 50. letih prejšnjega stoletja pa je bilo za to potrebnih 120 dni. Prvotno je bila selekcija namenjena povečanju stopenj rasti in deleža mesa. Da bi se izognili neželenim posledicam enostranske proizvodne selekcije, je v zadnjih letih potekala tudi selekcija za odpornost proti nekaterim vrstam bolezni in lastnosti, povezane z dobrobitjo živali.

Večina z dobrobitjo povezanih težav brojlerjev je posledica več dejavnikov, kot so okoljski in genski dejavniki ter dejavniki upravljanja. V znanstvenih mnenjih se priznava, da so nekatere z dobrobitjo povezane težave pravzaprav povezane z genskimi dejavniki, druge pa v glavnem z okoljskimi dejavniki/dejavniki upravljanja, kot so gostota živali in kakovost stelje, svetloba in siromašnost okolja.

3.1 Genska selekcija: dednostni deleži in selekcijski pritisk

Organizirani so programi vzreje, da se komercialne jate oskrbijo z enodnevnimi brojlerji v okviru piramide razmnoževanja (glej oddelek 2.2). Piramida vzreje omogoča križanje gensko ločenih linij, da se izberejo določene lastnosti, vključene v genetski program. Odziv na eno generacijo selekcije je odvisen od dednostnih deležev lastnosti in izvajanja selekcijskega pritiska (delež ptic z določeno lastnostjo, ki se uporabijo za starše naslednje generacije). Poleg tega napredek, dosežen z gensko selekcijo v linijskih jatah, ne zagotavlja podobne spremembe pri komercialnih brojlerjih, saj okolja, v katerih se komercialno gojijo brojlerji, niso enaka kot v jatah rejcev.

Pri pridobivanju podatkov o dednih deležih selekcionirane lastnosti se pojavljajo velike težave, saj je za pridobitev zanesljivih podatkov potrebnih več sto ptic, poleg tega pa traja vsaj štiri leta, preden se genske spremembe pojavijo pri komercialnih jatah (glej Prilogo III).

Kadar se selekcija izvaja za več lastnosti hkrati, je odziv na selekcijo za posamezno lastnost manjši kot pri selekciji za le eno lastnost, s čimer se zmanjša selekcijski pritisk. Na primer, ob predpostavki, da program selekcije A vključuje stopnjo rasti in odpornost proti bolezni, program selekcije B pa le stopnjo rasti, bo odziv na selekcijo za stopnjo rasti v programu A počasnejši kot v programu B.

V preteklosti so bile proizvodne lastnosti edino merilo programov vzreje in selekcije. Stroški krme so najpomembnejši dejavnik, ki vpliva na ekonomiko proizvodnje piščančjega mesa, zato je glavno merilo za selekcijo učinkovita konverzija krme. Vendar se to v zadnjih letih spreminja, saj se poudarek vse bolj daje na neproizvodne lastnosti, kot so kakovost kosti, učinkovitost sistema srca in ožilja ter odpornost proti trebušni vodenici (ascitesu) (glej Prilogo IV).

Način vključevanja teh lastnosti v programe genske selekcije spada med poslovno občutljive informacije in ga vzrejna podjetja ne razkrivajo. Natančni selekcijski pritisk na proizvodne in neproizvodne lastnosti zato ni znan.