Poročilo za leto 2022 o doseganju ciljev povečanja energijske učinkovitosti za leto 2020

1.Uvod in pregled

Direktiva 2012/27/EU o energetski učinkovitosti in Direktiva 2010/31/EU o energetski učinkovitosti stavb, ki sta bili spremenjeni z Direktivo (EU) 2018/2002 oziroma Direktivo (EU) 2018/844, sta ključni del podnebne in energetske zakonodaje Evropske unije (EU), saj določata cilje EU glede povečanja energijske učinkovitosti in postavljata temelje za ukrepe, namenjene uresničitvi celotnega potenciala gospodarstva EU, povezanega z energijsko učinkovitostjo.

Direktiva o energetski učinkovitosti od vseh držav članic EU zahteva izvedbo ukrepov politike za izboljšanje energijske učinkovitosti v različnih fazah vzdolž energetske verige, od proizvodnje do končne porabe. Ta prizadevanja so ključna za doseganje ciljev EU glede povečanja energijske učinkovitosti in bistveno prispevajo k cilju glede razogljičenja gospodarstva EU do leta 2050. V skladu s ciljem EU glede povečanja energijske učinkovitosti za leto 2020 (člen 3 direktive o energetski učinkovitosti) je bilo treba do leta 2020 doseči 20-odstotno zmanjšanje porabe primarne in končne energije v EU v primerjavi s porabo energije, ki je bila za leto 2020 predvidena v scenariju PRIMES iz leta 2007. V skladu s tem ciljem raven porabe primarne energije znaša 1 312 Mtoe (milijonov ton ekvivalenta nafte), raven porabe končne energije pa 959 Mtoe.

Direktiva o energetski učinkovitosti stavb vsebuje širok nabor politik in podpornih ukrepov za zvišanje trenutno nizkih ravni prenove obstoječega stavbnega fonda. Države članice morajo namreč na podlagi člena 2a direktive o energetski učinkovitosti stavb oblikovati celovite dolgoročne strategije prenove za mobilizacijo naložb v razogljičenje nacionalnih stavbnih fondov do leta 2050 (z okvirnimi mejniki za leta 2030, 2040 in 2050) ter podpreti prehod na visoko učinkovit in razogljičen stavbni fond do leta 2050. V skladu s členom 5 morajo države članice določiti stroškovno optimalne minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti novih stavb in obstoječih stavb, na katerih poteka prenova. V členu 9 je določeno, da morajo biti vse nove stavbe do 31. decembra 2020 (in vse nove javne stavbe po 31. decembru 2018) skoraj nič-energijske stavbe.

V členu 27 Uredbe (EU) 2018/1999 o upravljanju energetske unije in podnebnih ukrepov (v nadaljnjem besedilu: uredba o upravljanju) je določeno, da morajo države članice do 30. aprila 2022 Komisiji sporočiti informacije iz dela 2 Priloge IX k navedeni uredbi. Kar zadeva direktivo o energetski učinkovitosti, to vključuje napredek pri doseganju ciljev povečanja energijske učinkovitosti iz člena 3, stavbe javnih organov kot zgled iz člena 5, obveznost prihranka energije iz člena 7 in energijske preglede iz člena 8. Poleg tega se v skladu s členom 9 direktive o energetski učinkovitosti stavb zahteva poročanje o novih in prenovljenih skoraj nič-energijskih stavbah. V členu 21 Uredbe (EU) 2018/1999 je določeno tudi, da morajo poročila o napredku pri izvajanju celovitih nacionalnih energetskih in podnebnih načrtov vključevati okvirne mejnike dolgoročne strategije prenove, prispevke k doseganju ciljev EU glede povečanja energijske učinkovitosti ter ustrezne politike in ukrepe, predstavljene v dolgoročnih strategijah prenove. Zagotoviti je treba informacije o stroškovno optimalnih ravneh minimalnih standardov glede energijske učinkovitosti, ki izhajajo iz nacionalnih izračunov, v skladu z oddelkom B Priloge I k Uredbi (EU) 2018/1999 ter o številu in tlorisni površini novih in prenovljenih skoraj nič-energijskih stavb v skladu s Prilogo IX k Uredbi (EU) 2018/1999.

V tem poročilu so informacije, ki so jih države članice zagotovile v svojih poročilih, analizirane in dopolnjene z Eurostatovimi podatki. V njem je analizirana tudi ocena nacionalnih dolgoročnih strategij prenove in poročil o stroškovni optimalnosti, ki so jih države članice predložile Komisiji. Na podlagi obveznosti poročanja za leto 2022 je svoja poročila predložilo vseh 27 držav članic. Poročilo Madžarske sicer ne vsebuje informacij o energijski učinkovitosti, poročila Romunije in Hrvaške pa so zelo pomanjkljiva.

2.Napredek pri doseganju ciljev glede povečanja energijske učinkovitosti za leto 2020 – člen 3 direktive o energetski učinkovitosti

V obdobju 2005–2020 se je poraba energije v EU na splošno zmanjševala, kot je prikazano na sliki 1. Z zmanjšanjem porabe energije sta se na splošno zmanjšali energijska intenzivnost in poraba energije na prebivalca. Leta 2020 sta bila cilja EU glede porabe primarne in končne energije presežena, saj je poraba primarne in končne energije znašala 1 236 Mtoe oziroma 907 Mtoe. Opozoriti je treba, da so na vrednosti porabe primarne in končne energije za leto 2020 močno vplivali kriza zaradi COVID-19 in ukrepi omejitve gibanja, ki so jih uvedli nacionalni organi ter so dejavnosti na splošno bistveno omejili in posledično privedli do zmanjšanja povpraševanja po energiji. Vrednosti za leto 2019 (tj. pred vplivom pandemije COVID-19 v EU) so sicer že nakazovale trend zmanjševanja porabe energije kljub temu, da sta bili vrednosti porabe primarne in končne energije za leto 2019 višji od ciljnih vrednosti za leto 2020, in sicer 1 354 Mtoe oziroma 986 Mtoe.

Slika 1: Trendi porabe končne in primarne energije v EU27 (črti predstavljata gibanje porabe med letoma 2005 in 2020, piki pa ciljni vrednosti porabe primarne in končne energije za leto 2020)

Vir: podatki Skupnega raziskovalnega središča (JRC), ki temeljijo na Eurostatovih podatkih; podatkovni nabor, pridobljen aprila 2022.

Na sliki 2 so na podlagi aditivne dekompozicije sprememb v obdobju 2014–2020 v EU27 prikazani dejavniki, ki so omogočili izpolnitev cilja glede porabe primarne energije za leto 2020. Po rahlem povečanju porabe energije v obdobju 2014–2017 je intenzivnost porabe primarne energije leta 2018 začela izravnavati gospodarsko rast. Vendar se je poraba šele leta 2020 zmanjšala pod vrednosti iz leta 2013, in sicer zaradi skupnega vpliva upada gospodarstva (6 %), ki ga je povzročila pandemična kriza, in stalnega izboljševanja na področju intenzivnosti porabe primarne energije (3 %), ki je posledica energetskih in podnebnih politik ter zakonodaje EU.

Slika 2: Prispevek različnih vplivov k spreminjanju porabe primarne energije v EU27 v obdobju 2014–2020

Vir: podatki JRC, ki temeljijo na Eurostatovih podatkih; podatkovni nabor, pridobljen aprila 2022.

Zaradi pandemične krize se je leta 2020 v vseh državah članicah zmanjšala poraba primarne in končne energije. Raven zmanjšanja porabe primarne energije je segala od 15 % (na Malti) do 1 % (v Litvi). Na sliki 3 je prikazan prispevek različnih vplivov k spreminjanju porabe primarne energije v EU27 in državah članicah med letoma 2019 in 2020. V tem obdobju je bil izjemen upad gospodarstva odločilen dejavnik za zmanjšanje porabe energije, in sicer v vseh državah članicah z izjemo Irske in Litve.

K približno 2-odstotnem zmanjšanju porabe primarne energije v celotni EU27 in večini držav članic je prispevalo tudi izboljšanje v zvezi z intenzivnostjo porabe končne energije. Na Irskem in Malti je izboljšanje v zvezi z intenzivnostjo porabe končne energije prispevalo k zmanjšanju porabe energije za 15 %. Izjeme so bile Bolgarija, Češka, Hrvaška, Romunija, Madžarska in Švedska, v katerih se je poraba povečala za do 3 %. Povpraševanje se je nekoliko zmanjšalo tudi zato, ker je bila zima leta 2020 toplejša kot leta 2019.