Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o Evropskem sistemu nacionalnih in regionalnih računov v Evropski uniji /* KOM/2010/0774 končno - COD 2010/0374 */





SL || EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 20.12.2010 COM(2010) 774 konč. Priloga A/Poglavje 01 PRILOGA k predlogu UREDBE EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o Evropskem sistemu nacionalnih in regionalnih računov v Evropski uniji PRILOGA A POGLAVJE 1 SPLOŠNE ZNAČILNOSTI IN TEMELJNA NAČELA SPLOŠNE ZNAČILNOSTI 1.01 Evropski sistem nacionalnih in regionalnih računov (v nadaljnjem besedilu: ESR 2010 ali ESR) je mednarodno skladen računovodski okvir za sistematično in podrobno opisovanje celotnega gospodarstva (tj. regije, države ali skupine držav), njegovih sestavnih delov in odnosov z drugimi celotnimi gospodarstvi. 1.02 Predhodnik ESR 2010 (ESR 95) je bil objavljen leta 1996. Priročnik ESR 2010 ima v prvih trinajstih poglavjih enako strukturo kot ESR 1995, nato pa sledi enajst novih poglavij, v katerih so razloženi vidiki sistema in prikazujejo razvoj merjenja sodobnih gospodarstev ali uporabe ESR 95 v Evropski uniji (EU). 1.03 Struktura tega priročnika je opisana v nadaljevanju. Poglavje 1 zajema osnovne značilnosti sistema v smislu konceptov, določa načela ESR in opisuje temeljne statistične enote in njihovo združevanje. Je pregled zaporedja računov in kratek opis ključnih agregatov, vloge tabel ponudbe in porabe ter input-output okvira. Poglavje 2 opisuje institucionalne enote, uporabljene pri merjenju gospodarstva, ter kako so te enote razvrščene v sektorje in druge skupine, da se omogoči analiza. Poglavje 3 opisuje vse transakcije v zvezi s proizvodi (blago in storitve) ter neproizvedena sredstva v sistemu. Poglavje 4 opisuje vse transakcije v gospodarstvu, ki razdeljujejo in prerazdeljujejo dohodek in premoženje v gospodarstvu. Poglavje 5 opisuje finančne transakcije v gospodarstvu. Poglavje 6 opisuje možne spremembe vrednosti sredstev zaradi neekonomskih dogodkov ali sprememb cen. Poglavje 7 opisuje bilance stanja ter klasifikacijsko shemo sredstev in obveznosti. Poglavje 8 določa zaporedje računov in izravnalne postavke, povezane z vsakim računom. Poglavje 9 opisuje tabele ponudbe in porabe ter njihovo vlogo pri usklajevanju mer dohodka, proizvodnje in izdatkov gospodarstva. Opisuje tudi input-output tabele, ki se lahko izpeljejo iz tabel ponudbe in porabe. Poglavje 10 opisuje konceptualno podlago za merjenje obsega, povezano z nominalnimi vrednostmi iz računov. Poglavje 11 opisuje mere prebivalstva in trga dela, ki se lahko uporabljajo z merami nacionalnih računov v ekonomski analizi. Poglavje 12 na kratko opisuje četrtletne nacionalne račune in kako se po poudarkih razlikujejo od letnih računov. 1.04 Poglavje 13 opisuje namene, koncepte in vprašanja izračuna pri pripravi niza regionalnih računov. Poglavje 14 zajema merjenje finančnih storitev, ki jih opravljajo finančni posredniki in so financirane s prejemki neto obresti ter izraža leta raziskovanj in razvoja držav članic, da bi dobili trdno in med državami članicami usklajeno merilo. Poglavje 15 o pogodbah, najemih in licencah je potrebno za opis področja, ki je v nacionalnih računih vse bolj pomembno. Poglavji 16 in 17 o zavarovanju, socialnem zavarovanju in pokojninah opisujeta način obravnavanja teh dogovorov v nacionalnih računih, saj postajajo s staranjem prebivalstva vprašanja prerazdelitve vedno bolj pomembna. Poglavje 18 zajema račune tujine, ekvivalent nacionalnih računov računom merilnega sistema plačilnih bilanc. Tudi poglavje 19 o evropskih računih je novo in pokriva vidike nacionalnih računov, kadar se zaradi evropskih institucionalnih in trgovinskih dogovorov pojavijo vprašanja, za katera je potreben usklajen pristop. Poglavje 20 opisuje račune državnega sektorja – posebej pomembno področje, saj so vprašanja previdnega finančnega poslovodenja držav članic še vedno ključnega pomena pri upravljanju gospodarske politike v EU. Poglavje 21 opisuje povezave med poslovnimi računi in nacionalnimi računi, vedno pomembnejše področje, saj so multinacionalna podjetja odgovorna za vedno večji delež BDP vseh držav. Poglavje 22 opisuje odnos satelitskih računov z glavnimi nacionalnimi računi. Poglavji 23 in 24 sta namenjeni za referenčne namene; poglavje 23 določa klasifikacije, ki se uporabljajo za sektorje, dejavnosti in proizvode v ESR 2010, poglavje 24 pa določa celotno zaporedje računov za vsak sektor. 1.05 ESR 2010 je v glavnem usklajen s smernicami nacionalnega računovodstva, ki veljajo po vsem svetu: sistemom nacionalnih računov 2008 (SNR 2008). Te smernice so bile izdelane v skupni odgovornosti Združenih narodov (ZN), Mednarodnega denarnega sklada (MDS), Statističnega urada Evropskih skupnosti (Eurostat), Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD) ter Svetovne banke. ESR 2010 je osredotočen na razmere in potrebe po podatkih v EU. Podobno kakor SNR 2008 je ESR 2010 usklajen s koncepti in klasifikacijami, ki se uporabljajo v mnogih drugih socialnih in ekonomskih statistikah. Primeri so statistike zaposlenosti, proizvodnje in zunanje trgovine. ESR 2010 je zato lahko osrednji referenčni okvir za socialne in ekonomske statistike EU in njenih držav članic. 1.06 Okvir ESR sestavljata dve glavni skupini tabel: a) računi institucionalnega sektorja; b) input-output okvir in računi po dejavnostih. 1.07 Sektorski računi zagotavljajo sistematični opis posameznih stopenj ekonomskega procesa po institucionalnem sektorju: proizvodnja, ustvarjanje dohodka, razdelitev dohodka, prerazdelitev dohodka, poraba dohodka in finančne ter nefinančne akumulacije. Sektorski računi zajemajo tudi bilance stanja za prikaz stanja sredstev, obveznosti in neto vrednosti ob začetku in koncu obračunskega obdobja. 1.08 Input-output okvir s tabelami ponudbe in porabe podrobneje določa proizvodni proces (stroškovno strukturo, ustvarjeni dohodek in zaposlenost) ter tokove blaga in storitev (proizvodnjo, uvoz, izvoz, končno potrošnjo, vmesno potrošnjo in investicije po skupinah proizvodov). V tem okviru sta prikazani dve pomembni računovodski enakosti. Vsota dohodkov, ustvarjenih v dejavnosti, je enaka dodani vrednosti, ki jo proizvede navedena dejavnost, in za vsak izdelek ali skupino izdelkov je ponudba enaka povpraševanju. 1.09 ESR vsebuje koncepta prebivalstvo in zaposlenost. Ta koncepta sta pomembna za sektorske račune, račune dejavnosti in okvir ponudbe ter porabe. 1.10 ESR 2010 ni omejen na letno nacionalno računovodstvo, ampak velja tudi za četrtletne in krajše ali daljše račune. Velja tudi za regionalne račune. 1.11 ESR obstaja poleg SNR zaradi uporab podatkov nacionalnih računov v EU. Države članice EU so odgovorne za zbiranje in predstavljanje lastnih nacionalnih računov za opisovanje gospodarskega položaja v svojih državah. Države članice sestavijo tudi niz računov in ga predložijo Komisiji (Eurostatu) kot del regulativnega programa pošiljanja podatkov za ključne uporabe socialne, ekonomske in davčne politike v Uniji. Te uporabe vključujejo določitev denarnih prispevkov držav članic za proračun EU prek četrtega vira, pomoč regijam EU s programom strukturnih skladov in spremljanje gospodarske uspešnosti držav članic v okviru postopka v zvezi s čezmernim primanjkljajem ter pakta stabilnosti in rasti. 1.12 Zato je treba ekonomske statistike, ki se uporabljajo za te namene, sestaviti v skladu z istimi koncepti in pravili, če naj bodo dajatve in prejemki razdeljeni v skladu z merami, sestavljenimi in predstavljenimi na strogo skladen način. ESR je uredba, ki določa pravila, dogovore, opredelitve in klasifikacije, ki bodo uporabljene pri pripravi nacionalnih računov v državah članicah, ki bodo del programa posredovanja podatkov, kakor je določeno v Prilogi B k tej uredbi. 1.13 Glede na zelo velike vsote denarja, povezane s sistemom prispevkov in prejemkov v EU, je bistveno, da se sistem merjenja uporablja skladno v vsaki državi članici. V teh okoliščinah je pomembno sprejeti previden pristop k ocenam, ki jih ni mogoče opazovati neposredno na trgu, in se je treba izogibati uporabi postopkov na osnovi modela za oceno mer v nacionalnih računih. 1.14 Koncepti ESR so v več primerih bolj specifični in natančni kot koncepti SNR, da se zagotovi čim večja skladnost med merami držav članic, izpeljanimi iz nacionalnih računov. Rezultat te prevladujoče zahteve za trdne skladne ocene je opredelitev osrednjega sklopa nacionalnih računov v EU. Kadar raven doslednosti merjenja po državah članicah ni zadostna, so te zadnje ocene običajno vključene v t. i. „neosrednje račune“, ki zajemajo dodatne tabele in satelitske račune. 1.15 Primer, pri katerem EU meni, da je v ESR 2010 potrebna previdnost, je na področju pokojninskih obveznosti. Za merjenje pokojninskih obveznosti za pomoč pri gospodarski analizi obstajajo prepričljivi razlogi, zaradi ključne zahteve v EU za izdelavo računov, ki so skladni v času in prostoru, pa je potreben previden pristop. Globalizacija 1.16 Vedno bolj globalna narava gospodarske dejavnosti je povečala mednarodno trgovino v vseh oblikah in povečala izzive za države pri zajemanju domačega gospodarstva v nacionalnih računih. Globalizacija je dinamičen in večdimenzionalen proces, zaradi katerega postajajo nacionalni viri bolj mednarodno mobilni, nacionalna gospodarstva pa vedno bolj medsebojno odvisna. Funkcija globalizacije, ki lahko povzroči največ težav pri merjenju nacionalnih računov, je povečan delež mednarodnih transakcij, ki jih izvajajo multinacionalna podjetja, pri katerih potekajo čezmejne transakcije med matičnimi podjetji, podružnicami in povezanimi podjetji. Toda obstajajo tudi drugi izzivi in bolj obsežen seznam vprašanj v zvezi s podatki je: (1) prenosne cene med povezanimi podjetji (vrednotenje uvoza in izvoza); (2) povečana obdelava pristojbin, če se z blagom trguje preko mednarodnih mej brez menjave lastnika (blago za predelavo), in preprodaja blaga; (3) mednarodno trgovanje po internetu za podjetja in gospodinjstva; (4) trgovina in uporaba intelektualne lastnine po svetu; (5) delavci, ki delajo v tujini in nakazujejo znatne zneske družini na domačem ozemlju (nakazila delavcev, del osebnih transferjev); (6) multinacionalna podjetja, ki svoje posle izvajajo v tujini, da bi povečala produktivnost in zmanjšala skupno davčno obremenitev. S tem se lahko poveča število struktur umetnih podjetij, ki ne izraža nujno gospodarske stvarnosti; (7) uporaba tujih finančnih posrednikov (enot za posebne namene in drugih oblik) za urejanje financ za globalne dejavnosti; (8) ponovni izvoz blaga in v EU transport blaga med državami članicami po vstopu v gospodarsko unijo (navidezni transport); (9) povečanje prepletanja neposrednih tujih naložb in potrebe po ugotavljanju in določanju tokov neposrednih naložb. 1.17 Zaradi vseh teh vedno pogostejših vidikov globalizacije je zajemanje in natančno merjenje čezmejnih tokov za nacionalne statistike vedno težje. Tudi z razumljivim in trdnim sistemom zbiranja in merjenja za vnose v sektorju tujine (in tako tudi mednarodnih računov, najdenih v plačilni bilanci) bo zaradi globalizacije čedalje večja potreba po ohranjanju kakovosti nacionalnih računov za vsa gospodarstva in po združevanju gospodarstev. UPORABNOST ESR Okvir za analizo in politiko 1.18 ESR omogoča analizo in vrednotenje: a) strukture celotnega gospodarstva. Primeri uporabljenih meril so: (1) dodana vrednost in zaposlenost po dejavnostih; (2) dodana vrednost in zaposlenost po regijah; (3) razdelitev dohodka po sektorjih; (4) uvoz in izvoz po skupinah proizvodov; (5) izdatki za končno potrošnjo po funkcionalni tarifni številki in skupini izdelkov; (6) investicije v osnovna sredstva in stanje osnovnih sredstev po dejavnostih; (7) sestava stanj in tokov finančnih sredstev po vrstah sredstev in po sektorjih. b) posebnih delov ali vidikov gospodarstva. Na primer: (1) bančništvo in finance v nacionalnem gospodarstvu; (2) vloga države in njen finančni položaj; (3) gospodarstvo posamezne regije (v primerjavi s celotnim nacionalnim gospodarstvom); (4) varčevanje v gospodinjstvu in višina dolga. c) razvoja gospodarstva v času. Na primer: (1) analiza stopenj rasti BDP; (2) analiza inflacije; (3) analiza sezonskega gibanja izdatkov gospodinjstev na osnovi četrtletnih računov; (4) analiza spreminjanja pomembnosti posameznih vrst finančnih instrumentov v času, npr. naraščajoča pomembnost izvedenih finančnih instrumentov; (5) primerjava industrijskih struktur nacionalnega gospodarstva v dolgem roku. d) celotnega gospodarstva v zvezi z drugimi gospodarstvi. Na primer: (1) primerjava vlog in velikosti vlade v državah članicah EU; (2) analiza medsebojnih odvisnosti gospodarstev EU; (3) analiza sestave in usmerjenosti izvoza EU; (4) primerjava stopenj rasti BDP ali razpoložljivega dohodka na prebivalca med EU in drugimi razvitimi gospodarstvi. 1.19 Za EU in njene države članice so podatki iz okvira ESR glavna podlaga pri oblikovanju in spremljanju njihovih socialnih in ekonomskih politik. Naslednji primeri kažejo uporabe okvira ESR: a) spremljanje in usmerjanje makroekonomskih in monetarnopolitičnih odločitev ter opredeljevanje konvergenčnih meril za ekonomsko in monetarno unije (EMU) v smislu podatkov nacionalnih računov (npr. stopnje rasti BDP); b) opredelitev meril za postopek glede čezmernega primanjkljaja: mere javnofinančnega primanjkljaja in javnega dolga; c) dodeljevanje finančne podpore regijam v EU: za alokacijo sredstev regijam se uporabljajo statistični podatki iz regionalnih računov; d) določanje lastnih virov proračuna EU. Ti so odvisni od podatkov nacionalnih računov s treh vidikov: (1) vsota virov za EU se določi z odstotkom vsote bruto nacionalnih dohodkov (BND) držav članic; (2) tretji lastni vir EU je lastni vir iz DDV. Prispevki držav članic vanj so v veliki meri določeni s podatki nacionalnih računov, ker se ti uporabljajo za izračun povprečne stopnje DDV; (3) ustrezne velikosti prispevkov držav članic za četrti lastni vir EU temeljijo na njihovih ocenah bruto nacionalnega dohodka. Te ocene so podlaga za večino plačil držav članic. Značilnosti konceptov ESR 1.20 Za zagotavljanje ravnovesja med potrebami po podatkih in možnostmi njihovega zagotavljanja imajo koncepti ESR več pomembnih značilnosti. Značilnosti so, da so računi: a) mednarodno združljivi; b) usklajeni z drugimi socialnimi in ekonomskimi statističnimi sistemi; c) skladni; d) operativni, kar pomeni, da se lahko izmerijo v praksi; e) različni od večine upravnih konceptov; f) uveljavljeni in določeni za daljše obdobje; g) poudarek na opisovanju ekonomskega procesa z denarnimi in lahko merljivimi dejstvi; h) možnost uporabe v različnih situacijah in za različne namene. 1.21 Koncepti so mednarodno primerljivi, ker: a) so koncepti v ESR skladni s koncepti v smernicah nacionalnega računovodstva, ki veljajo po vsem svetu, tj. s SNR; b) je ESR za države članice EU standard za pošiljanje podatkov o nacionalnih računih vsem mednarodnim organizacijam; je mednarodna skladnost konceptov ključna za primerjave statistik med različnimi državami. 1.22 Koncepti so usklajeni s koncepti v drugih socialnih in ekonomskih statistikah, ker ESR uporablja koncepte in klasifikacije (npr. NACE Rev. 2), ki se uporabljajo za druge socialne in ekonomske statistike držav članic EU, npr. v statistiki predelovalnih dejavnosti, statistiki zunanje trgovine in statistiki zaposlenosti so bile konceptualne razlike na najnižji možni ravni. Poleg tega so ti koncepti in klasifikacije EU usklajeni s koncepti in klasifikacijami Združenih narodov. Ta uskladitev s socialno in ekonomsko statistiko pripomore k povezovanju in primerjavi s temi podatki, tako da se lahko zagotovi kakovost podatkov nacionalnih računov. Poleg tega se informacije, ki jih te posebne statistike vsebujejo, lahko bolje povežejo s splošno statistiko o nacionalnem gospodarstvu. 1.23 Skupni koncepti, ki se uporabljajo po celotnem okviru nacionalnega računovodstva in v drugih socialnih ter ekonomskih statističnih sistemih omogočajo izpeljavo usklajenih mer. To omogoča izračun naslednjih razmerij: a) produktivnost, kot je dodana vrednost na opravljeno uro (ti podatki zahtevajo skladnost med konceptoma dodane vrednosti in opravljenih ur); b) nacionalni razpoložljivi dohodek na prebivalca (to razmerje zahteva skladnost med konceptoma nacionalnega razpoložljivega dohodka in meritev prebivalstva); c) investicije v odstotku od stanja osnovnih sredstev (to razmerje zahteva skladnost med opredelitvami teh tokov in stanj); d) javnofinančni primanjkljaj in javni dolg v odstotku bruto domačega proizvoda (ta podatka zahtevata skladnost med koncepti javnofinančnega primanjkljaja, javnega dolga in bruto domačega proizvoda). Notranja skladnost konceptov omogoča, da se ocene izračunajo kot razlike, npr. varčevanje se lahko oceni kot razlika med razpoložljivim dohodkom in izdatki za končno potrošnjo. 1.24 Koncepti v ESR se uporabljajo ob upoštevanju zbiranja podatkov in meritev. Operativni značaj se kaže v več pogledih pri navodilih za pripravo računov: a) dejavnosti ali postavke so opisane le, če so dovolj velike. Na primer: proizvodnja blaga v gospodinjstvih za lastne potrebe, kot na primer tkalstvo in lončarstvo v proizvodnji nista zajeta, ker sta za države EU nepomembna; b) nekaterim konceptom so priložena jasna navodila za ocenjevanje. Na primer za opredeljevanje potrošnje stalnega kapitala se priporoča linearna amortizacija. Za ocenjevanje stanja osnovnih sredstev se uporablja metoda nepretrganega popisovanja, kadar ni neposrednih informacij o stanju osnovnih sredstev. Drug primer je vrednotenje proizvodnje za lastne potrebe: načeloma se vrednoti v osnovnih cenah, po potrebi pa se vrednotenje v osnovnih cenah lahko približa kot vsota različnih pripadajočih stroškov; c) sprejeti so bili nekateri dogovori. Na primer vse kolektivne storitve, ki jih zagotavlja država, so klasificirane kot izdatki za končno potrošnjo. 1.25 Kljub temu pa podatkov, potrebnih za statistiko nacionalnih računov morda ne bo enostavno zbrati neposredno, saj se temeljni koncepti običajno razlikujejo od temeljnih konceptov upravnih virov podatkov. Primeri upravnih virov so poslovni računi, podatki o različnih vrstah davkov (DDV, dohodnina, uvozne dajatve itd.), podatki socialne varnosti in podatki nadzornih odborov bank in zavarovalnic. Ti upravni podatki so pogosto vhodni podatki za sestavljanje nacionalnih računov. Na splošno jih je treba prilagoditi, da so usklajeni z ESR. Koncepti v ESR se običajno razlikujejo od njihovih upravnih protipostavk, ker: a) se upravni koncepti med državami razlikujejo. Posledično mednarodne skladnosti ni mogoče doseči z uporabo upravnih konceptov; b) upravni koncepti se čez čas spremijo. Posledično časovnih primerjav ni mogoče doseči z upravnimi koncepti; c) koncepti, na katerih temeljijo upravni viri podatkov, običajno niso skladni med različnimi upravnimi sistemi. Povezovanje in primerjava podatkov, ki sta ključnega pomena za sestavljanje podatkov nacionalnih računov, pa sta mogoča le s skladnim sklopom konceptov; d) upravni koncepti na splošno niso najbolj uporabni za gospodarsko analizo in vrednotenje gospodarske politike. 1.26 Kljub temu pa upravni viri podatkov ustrezajo potrebam nacionalnih računov in drugih statistik, ker: a) se koncepti in klasifikacije, ki so bili sprva namenjeni statističnim potrebam, sprejmejo tudi za upravne namene, npr. klasifikacija državnih izdatkov po vrstah; b) upravni viri podatkov izrecno upoštevajo (posamezne) statistične potrebe po podatkih; to velja na primer za sistem Intrastat, ki zagotavlja informacije o pretoku blaga med državami članicami EU. 1.27 Glavni koncepti ESR so preskušeni in določeni za daljše obdobje, ker: a) so bili odobreni kot mednarodni standard za več let; b) se v zaporednih mednarodnih navodilih o nacionalnem računovodstvu spremeni zelo malo temeljnih konceptov. Ta stalnost konceptov zmanjša potrebo po ponovnem izračunu časovne vrste. Še več, zmanjšuje občutljivost konceptov na nacionalne in mednarodne politične pritiske. Zaradi tega se podatki nacionalnih računov uporabljajo kot objektivna zbirka podatkov za gospodarsko politiko in analizo. 1.28 Koncepti ESR so osredotočeni na opisovanje gospodarskega procesa z denarnimi in lahko merljivimi dejstvi. Stanja in tokovi, ki niso lahko merljivi v denarnem smislu ali nimajo nedvoumne denarne protipostavke, niso prikazani v ESR. To načelo se zaradi zahtev po skladnosti in potrebah uporabnikov ne upošteva dosledno. Na primer skladnost zahteva, da je vrednost kolektivnih storitev, ki jih proizvede država, zajeta kot proizvodnja, ker so sredstva za zaposlene ter nakupi vseh vrst blaga in storitev s strani države brez težav merljivi v denarnem smislu. Še več, opisovanje kolektivnih storitev države v primerjavi s preostalim nacionalnim gospodarstvom za potrebe ekonomske analize in politike prav tako povečuje uporabnost nacionalnih računov kot celote. 1.29 Področje uporabe konceptov ESR je mogoče ponazoriti z upoštevanjem nekaj pomembnih mejnih primerov. V mejah proizvodnje ESR (glej odstavke od 3.07 do 3.09) se prikažejo: a) proizvodnja posameznih in kolektivnih storitev države; b) proizvodnja stanovanjskih storitev za lastne potrebe gospodinjstev, ki bivajo v lastnih stanovanjih; c) proizvodnja blaga za lastno končno potrošnjo, npr. kmetijskih proizvodov; d) gradnja za lastne potrebe, vključno z gradnjo za lastne potrebe gospodinjstev; e) proizvodnja storitev plačanega gospodinjskega osebja; f) gojenje rib v ribogojnicah; g) proizvodnja, ki je zakonsko prepovedana, če vse enote v posel vstopijo prostovoljno; h) proizvodnja, kjer dohodki niso v celoti prijavljeni davčnim organom, npr. skrivna proizvodnja tekstila. 1.30 Zunaj meje proizvodnje so in se ne zajamejo v ESR: a) storitve za dom in osebne storitve, ki so proizvedene in potrošene znotraj istega gospodinjstva, npr. čiščenje, priprava hrane ali nega bolnih in starejših; b) prostovoljne storitve, katerih rezultat ni blago, npr. hišniške storitve in čiščenje brez plačila; c) naravno razmnoževanje rib v odprtih morjih. 1.31 ESR zajema vso proizvodnjo, ki izhaja iz dejavnosti proizvodnje znotraj meja proizvodnje. Vendar se proizvodnja pomožnih dejavnosti ne prikaže. Vsi vložki, ki jih potroši pomožna dejavnost, se obravnavajo kot vložki v dejavnost, ki jo podpira. Če je ustanova, ki se ukvarja zgolj s pomožnimi dejavnostmi, statistično merljiva, tako da so ločeni računi za njeno proizvodnjo na voljo brez težav, ali če je na drugem geografskem območju kot ustanove, za katere proizvaja, mora biti zajeta kot ločena enota in jo je v nacionalnih in regionalnih računih treba pripisati industrijski klasifikaciji v skladu z njeno glavno dejavnostjo. Če ustrezni temeljni podatki niso na voljo, se lahko proizvodnja pomožne dejavnosti oceni s seštevanjem stroškov. 1.32 Če se dejavnosti štejejo za proizvodnjo in je njihov rezultat zajet, se zajamejo tudi sočasni dohodki, zaposlenost, končna potrošnja itd. Na primer, ker je proizvodnja stanovanjskih storitev za lastne potrebe gospodinjstev, ki bivajo v lastnih stanovanjih, zajeta kot proizvodnja, so zajeti tudi dohodek in izdatki za končno potrošnjo, ki jih proizvodnja za lastne potrebe ustvarja za ta gospodinjstva. S tem je ohranjena skladnost s sistemom statistike dela, kjer ni zajeta zaposlenost za lastništvo stanovanj. Nasprotno velja, kadar dejavnosti niso zajete kot proizvodnja: gospodinjske storitve, proizvedene in potrošene znotraj istega gospodinjstva, ne ustvarjajo dohodka in izdatkov za končno potrošnjo in tudi zaposlenosti ni. 1.33 ESR vsebuje tudi dogovore, npr.: a) vrednotenje proizvodnje države; b) vrednotenje proizvodnje zavarovalnih storitev in posredno merjenih storitev finančnega posredništva; c) uvrščanje vseh kolektivnih storitev, ki jih je proizvedla država, v izdatke za končno potrošnjo in nobenih v vmesno potrošnjo; Klasifikacija po sektorju 1.34 Sektorski računi se ustvarijo z dodelitvijo enot sektorjem, kar omogoča predstavitev transakcij in izravnalnih postavk računov po sektorjih. Predstavitev po sektorjih razkriva veliko ključnih mer za namene ekonomske in fiskalne politike. Glavni sektorji so gospodinjstva, država, družbe (finančne in nefinančne), nepridobitne institucije, ki opravljajo storitve za gospodinjstva (NPISG) in tujina. Razlikovanje med tržno in netržno dejavnostjo je pomembno. Subjekt, ki ga nadzira država in je prikazan kot tržna družba, se razvrsti v sektor družb, zunaj sektorja država. Tako ravni primanjkljaja in dolga družbe niso del splošnega javnofinančnega primanjkljaja in javnega dolga. 1.35 Pomembno je, da se za dodeljevanje subjektov sektorjem določijo jasna in trdna merila. Javni sektor je sestavljen iz vseh institucionalnih enot, rezidenčnih v gospodarstvu, ki jih nadzira država. Zasebni sektor je sestavljen iz vseh drugih rezidenčnih enot. V tabeli 1.1 so prikazana merila za razlikovanje med javnim in zasebnim sektorjem ter v javnem sektorju med državnim sektorjem in sektorjem javnih družb ter v zasebnem sektorju med sektorjem NPISG in sektorjem zasebnih družb. Tabela 1.1 Merila || Državni nadzor (javni sektor) || Zasebni nadzor (zasebni sektor) Netržna proizvodnja || Država || NPISG Tržna proizvodnja || Javne družbe || Zasebne družbe 1.36 Nadzor je opredeljen kot sposobnost določanja splošne politike ali programa institucionalne enote. Popolna opredelitev nadzora je navedena v odstavku 2.26. 1.37 Za razlikovanje med tržnim in netržnim, torej za uvrstitev enot javnega sektorja v sektor država ali sektor družb velja naslednje pravilo. Dejavnost se šteje za tržno dejavnost, če se z ustreznim blagom in storitvami trguje pod naslednjimi pogoji, če: (1) prodajalci delujejo z namenom dolgoročno čim bolj povečati svoj dobiček, in sicer s svobodno prodajo blaga in storitev na trgu vsem, ki so pripravljeni plačati zahtevano ceno; (2) kupci delujejo z namenom, da bi povečali učinkovitost glede na svoje omejene vire tako, da se odločajo samo za izdelke, ki najbolj ustrezajo njihovim potrebam po ponujeni ceni; (3) učinkoviti trgi obstajajo, kjer imajo prodajalci in kupci dostop do trga in informacije o njem. Učinkovit trg lahko deluje, četudi ti pogoji niso v celoti izpolnjeni. 1.38 Podrobnosti v konceptualnem okviru ESR omogočajo prožnost: nekateri koncepti v ESR niso izrecno navedeni, vendar jih je mogoče brez težav izpeljati. Primer je ustvarjanje novih sektorjev s preurejanjem podsektorjev, ki so opredeljeni v ESR. 1.39 Prožnost obstaja tudi z možnostjo uvajanja dodatnih meril, ki niso v nasprotju z logiko sistema. Ta merila omogočajo sestavljanje računov podsektorjev, na primer stopnjo zaposlenosti za proizvodne enote ali višina dohodka za gospodinjstva. Za zaposlenost je mogoče uvesti dodatno razčlenjevanje po stopnji izobrazbe, starosti in spolu. Satelitski računi 1.40 Za nekatere podatkovne potrebe je treba pripraviti ločene satelitske račune. Na primer: a) matrike družbenih računov (MDR); b) vloga turizma v nacionalnem gospodarstvu; c) analiza stroškov in financiranja zdravstvene oskrbe; d) raziskovanje in razvoj sta priznana kot glavni investiciji intelektualne lastnine; e) priznanje človeškega kapitala, kot sredstva v nacionalnem gospodarstvu; f) analiza dohodkov in izdatkov gospodinjstev na osnovi mikro konceptov dohodkov in izdatkov; g) povezanost okolja in gospodarstva; h) proizvodnja znotraj gospodinjstev; i) analiza sprememb blaginje; j) analiza razlik med podatki nacionalnih računov in podatki v poslovnih izkazih ter njihov vpliv na trg vrednostnih papirjev in devizni trg; k) ocenjevanje davčnih dohodkov. 1.41 Satelitski računi zadovoljujejo takšne potrebe po podatkih s: a) podrobnejšim prikazovanjem, kjer je to potrebno, in izpuščanjem nepotrebnih podrobnosti; b) povečevanjem področja uporabe računovodskega okvira z dodajanjem nedenarnih informacij, npr. o onesnaženosti in okoljskih sredstvih; c) spreminjanjem nekaterih osnovnih konceptov, npr. z razširitvijo koncepta investicij z vključitvijo izdatkov za izobraževanje. 1.42 Matrika družbenih računov (MDR) je matrični prikaz, ki osvetljuje povezave med tabelami ponudbe in porabe ter sektorskimi računi. MDR zagotavlja dodatne informacije o ravni in sestavi (ne)zaposlenosti, in sicer z razčlenitvijo sredstev za zaposlene po vrstah zaposlenih oseb. Ta razčlenitev velja za porabo dela po dejavnostih, kakor prikazujejo tabele porabe, pa tudi za ponudbo dela po socialno-ekonomskih skupinah, kakor prikazuje račun dodelitve primarnega dohodka za podsektorje sektorja gospodinjstev. Na ta način so viri in poraba različnih kategorij dela prikazani sistematično. 1.43 V satelitskih računih se ohranijo vsi osnovni koncepti in klasifikacije standardnega okvira. Spremembe konceptov se uvedejo samo, kadar je to namen satelitskega računa. V teh primerih satelitski račun vsebuje tudi tabelo, ki prikazuje povezavo med glavnimi agregati v satelitskem računu in tistimi v standardnem okviru. S tem je ohranjena referenčna vloga standardnega okvira, hkrati pa je zadoščeno bolj specifičnim potrebam. 1.44 Na splošno standardni okvir ne zajema mer stanj in tokov, ki jih ni mogoče brez težav opazovati v denarnem smislu (ali nimajo nedvoumne denarne protipostavke). Za analizo tovrstnih stanj in tokov zaradi njihove narave običajno povsem zadostuje statistična obdelava v nedenarnem smislu, npr.: a) proizvodnja znotraj gospodinjstev se lahko opiše v urah, alociranih alternativnim porabam; b) izobraževanje se lahko opiše z vrstami izobrazbe, s številom učencev, povprečnim številom let do pridobitve diplome itd.; c) učinki onesnaževanja so lahko prikazani s spremembami števila še živečih vrst, zdravjem dreves v gozdovih, nakopičenostjo odpadkov, koncentracijo ogljikovega oksida, sevanjem itd. 1.45 Satelitski računi omogočajo povezavo takšnih statistik v nedenarnih enotah s standardnim okvirom nacionalnih računov. Uporaba klasifikacij, uporabljenih v standardnem okviru za to nedenarno statistiko, omogoča vzpostavitev povezave, npr. klasifikacijo po vrsti gospodinjstva ali klasifikacijo po dejavnosti. Na ta način je zgrajen skladen razširjen okvir. Ta okvir lahko služi celo kot podatkovna zbirka za analizo in ovrednotenje vzajemnega delovanja med spremenljivkami standardnega okvira in spremenljivkami razširjenega dela. 1.46 Standardni okvir in njegovi temeljni agregati ne opisujejo sprememb blaginje. Izdelajo se lahko razširjeni računi, ki vsebujejo tudi pripisane denarne vrednosti, na primer: a) gospodinjskih in osebnih storitev, ki se proizvedejo in potrošijo znotraj istega gospodinjstva; b) sprememb v prostem času; c) prednosti in slabosti urbanega življenja; d) neenakost razdelitve dohodka med ljudmi. 1.47 Razširjeni računi lahko tudi prerazvrstijo končne izdatke za obžalovanja vredne potrebe (npr. za obrambo) v vmesno potrošnjo, kar ne prispeva k blaginji. Podobno se v vmesno potrošnjo, tj. kot zmanjšanje (absolutne) blaginje, lahko uvrsti škoda, ki jo povzročijo poplave in druge naravne nesreče. Na ta način je možno oblikovati zelo grobe in zelo nepopolne kazalce sprememb blaginje. Vendar ima blaginja mnogo razsežnosti, med katerimi je večino težko ovrednotiti v denarju. Zato je boljši način njenega merjenja razsežnosti prilagojena uporaba posebnih kazalcev in enot merjenja. Takšni kazalci so lahko, na primer umrljivost dojenčkov, pričakovana življenjska doba, pismenost odraslih in nacionalni dohodek na prebivalca. Te kazalce je mogoče vključiti v satelitski račun. 1.48 Za dosego skladnega, mednarodno združljivega okvira, se upravni koncepti v ESR ne uporabljajo. Vendar pa so lahko podatki, pridobljeni na osnovi upravnih konceptov, zelo uporabni za vse vrste nacionalnih potreb. Na primer za ocenjevanje davčnih prihodkov je potrebna statistika obdavčljivih dohodkov. Te statistike se lahko zagotovijo z nekaterimi spremembami statistike nacionalnih računov. 1.49 Podoben pristop je mogoč pri konceptih, ki se uporabljajo pri nacionalni ekonomski politiki, npr.: a) koncept inflacije, ki se uporablja za povečevanje pokojnin, podpore za brezposelne ali sredstev za zaposlene državnih uradnikov; b) koncepti davkov, socialnih prispevkov, države in kolektivnega sektorja, ki se uporabljajo v razpravah o optimalni velikosti kolektivnega sektorja; c) koncept „strateških“ sektorjev/dejavnosti, ki se uporablja v nacionalni gospodarski politiki ali gospodarski politiki EU; d) koncept „poslovnih investicij“, ki se uporablja v nacionalni gospodarski politiki. e) tabela s popolnim zajetjem pokojnin Za izpolnjevanje takih potreb po podatkih se lahko uporabljajo satelitski računi ali dodatne tabele. ESR 2010 in SNR 2008 1.50 ESR 2010 temelji na konceptih Sistema nacionalnih računov (SNR 2008), ki zagotavlja smernice za nacionalno računovodstvo vsem državam sveta. Kljub temu pa med ESR 2010 in SNR 2008 obstajajo nekatere razlike: a) razlike v prikazovanju, npr: (1) v ESR so ločena poglavja o transakcijah s proizvodi, razdelitvenih transakcijah in finančnih transakcijah. V nasprotju s tem so v SNR te transakcije razložene v poglavjih, ki so urejena po računih, npr. poglavja o računu proizvodnje, računu primarne razdelitve dohodka, računu kapitala in računu tujine; (2) ESR opisuje koncept tako, da ga opredeli in navede, kaj je zajeto in kaj ni. SNR koncepte navadno opisuje bolj v splošnih pojmih in pojasnjuje tudi razloge za sprejete dogovore; b) koncepti ESR so v več primerih bolj jasni in natančnejši kakor tisti v SNR, npr.: (1) SNR ne vsebuje posebnih meril glede razlikovanja med kategorizacijo vrednosti proizvodnje na tržno, za lastno končno porabo in drugo netržno proizvodnjo. ESR je zato uvedel podrobnejše smernice za zagotavljanje usklajenega pristopa; (2) ESR predpostavlja, da več vrst gospodinjske proizvodnje blaga, kot sta tkanje blaga in izdelava pohištva, v državah članicah EU ni pomembnih in jih zato ni treba zajemati; (3) ESR se sklicuje na institucionalne dogovore v EU, kot so sistem Intrastat za evidentiranje tokov blaga znotraj EU in prispevki držav članic EU; (4) ESR vsebuje posebne klasifikacije za EU, npr. CPA za proizvode in NACE Rev. 2 za dejavnosti (obe sta usklajeni z ustreznimi klasifikacijami ZN); (5) ESR vsebuje dodatno klasifikacijo za vse zunanje transakcije: razdeljene so na tiste med rezidenti EU in tiste z rezidenti zunaj EU. (6) ESR vsebuje prerazporeditev podsektorjev SNR za sektor finančnih družb z namenom izpolnjevanja zahtev Evropske monetarne unije. ESR 2010 in ESR 1995 1.51 ESR 2010 se od ESR 1995 razlikuje po obsegu in konceptih. Večina razlik ustreza razlikam med SNR 1993 in SNR 2008. Večje razlike so: a) priznavanje raziskovanja in razvoja kot investicije, ki vodijo k sredstvom intelektualne lastnine. Ta sprememba se zajame v satelitskem računu in se vključi v osrednje račune, ko bodo mere držav članic EU dovolj trdne in usklajene; b) izdatki za oborožitvene sisteme, ki izpolnjujejo splošno opredelitev virov, so bili razvrščeni kot investicije v osnovna sredstva, namesto vmesni izdatek; c) za tržno proizvodnjo je bil uveden analitični koncept glavnih storitev, zato se lahko uvede dodatna tabela, ki jih prikazuje kot sestavni del dodane vrednosti; d) meja finančnih sredstev se je razširila tako, da širše pokriva pogodbe o izvedenem finančnem instrumentu; e) nova pravila za zajemanje pokojninskih pravic. V račune je bila uvedena dodatna tabela, ki omogoča zajemanje ocen vseh obveznosti pokojninskih shem, financiranih ali nefinanciranih. V tej tabeli so na voljo vse informacije, potrebne za izčrpno analizo, prikazuje pa obveznosti in povezane tokove za vse zasebne in javne pokojninske sheme, financirane in nefinancirane, vključno s shemami socialne varnosti; f) uporaba pravil glede menjave lastnika blaga je postala univerzalna, zaradi česar je prišlo do sprememb pri zajemanju trgovanja in blaga, ki se pošlje na obdelavo v tujino ali v domačem gospodarstvu. To pomeni, da se blago, ki se pošlje na predelavo v tujino, zajame na neto osnovi v primerjavi z bruto osnovo v prejšnjih SNR in ESR. Ta sprememba ima pomembne posledice za zajemanje teh dejavnosti v okviru dobave in uporabe; g) več navodil je namenjenih finančnim družbam na splošno in zlasti enotam za posebne namene (EPN). Obravnavanje državno nadziranih EPN v tujini se je spremenilo in zagotovilo, da so obveznosti, ki so jih sprejele EPN, prikazane v računih države; h) pojasnjeno je bilo obravnavanje super dividend, ki jih plačujejo javne družbe – obravnavajo se kot izredna plačila in odtegljaji lastniškega kapitala; i) določena so bila načela obravnave javno-zasebnih partnerstev in obravnave prestrukturiranja razširjenih agencij; j) pojasnjene so bile transakcije med državnimi in javnimi družbami ter z instrumenti listinjenja za izboljšanje zajemanja postavk, ki bi lahko imele velik vpliv na javni dolg; k) pojasnjena je bila obravnava jamstev za posojila in uvedena nova za standardizirana posojilna jamstva, kot so jamstva za izvozna posojila in študentska posojila. Nova obravnava je, da se finančna sredstva in obveznost do obsega morebitne unovčitve jamstva priznajo v računih. 1.52 Razlike med ESR 2010 in ESR95 niso omejene na spremembe konceptov. Obstajajo velike razlike na področju uporabe z novimi poglavji o satelitskih računih, računih države in računih tujine. Obstajajo tudi pomembne razširitve poglavij o četrtletnih in regionalnih računih. OSNOVNA NAČELA ESR KOT SISTEMA 1.53 Glavne lastnosti sistema so: a) statistične enote in njihovo združevanje; b) tokovi in stanja; c) sistem računov in agregati; d) input-output okvir. STATISTIČNE ENOTE IN NJIHOVO ZDRUŽEVANJE 1.54 Sistem uporablja dve vrsti enot in dva ustrezna načina razčlenjevanja gospodarstva, ki sta zelo različna in se uporabljata za različne analitične namene. 1.55 Prvi namen opisa dohodka, izdatkov in finančnih tokov ter bilanc stanja je izpolnjen z združevanjem institucionalnih enot v sektorje na podlagi njihovih glavnih funkcij, obnašanja in ciljev. 1.56 Drug namen opisa proizvodnega procesa in input-output analiz je izpolnjen z združevanjem lokalnih enot enovrstne dejavnosti (lokalne EED) v dejavnosti na osnovi njihove vrste dejavnosti. Dejavnost opredeljujejo input proizvodov, proizvodni proces in output proizvodov. Institucionalne enote in sektorji 1.57 Institucionalne enote so ekonomski subjekti, ki lahko imajo v lasti blago in sredstva, prevzemajo obveznosti ter sodelujejo v gospodarskih dejavnostih in transakcijah z drugimi enotami v lastnem imenu. Za namene sistema so institucionalne enote združene v pet domačih institucionalnih sektorjev, ki se med seboj izključujejo: a) nefinančne družbe; b) finančne družbe; c) država; d) gospodinjstva; e) nepridobitne institucije, ki opravljajo storitve za gospodinjstva . Vseh pet sektorjev skupaj sestavlja celotno domače gospodarstvo. Vsak sektor se deli tudi na podsektorje. Sistem omogoča izdelavo celotnega sklopa računov tokov in bilanc stanja za vsak sektor in podsektor ter za celotno gospodarstvo. Nerezidenčne enote se lahko povezujejo s temi petimi domačimi sektorji in povezovanja so prikazana med domačimi sektorji in šestim sektorjem: sektorjem tujine. Lokalne enote enovrstne dejavnosti in dejavnosti 1.58 Če institucionalne enote izvajajo več kot eno dejavnost, bodo razdeljene glede na vrsto dejavnosti. Lokalne enote enovrstne dejavnosti omogočajo to predstavitev. Lokalna EED združuje vse dele institucionalne enote v vlogi proizvajalca, ki so na istem ali bližnjem prostoru in prispevajo k opravljanju dejavnosti na ravni razreda (štirimestna raven) klasifikacije NACE Rev. 2. 1.59 Lokalne enote enovrstne dejavnosti so registrirane za vsako sekundarno dejavnost; če pa računovodske listine, potrebne za ločen opis teh dejavnosti niso na voljo, bo lokalna enota enovrstne dejavnosti združila več stranskih dejavnosti. Skupina vseh lokalnih EED, ki se ukvarjajo z isto ali podobno enovrstno dejavnostjo, je dejavnost. Institucionalna enota zajema eno ali več lokalnih EED; lokalna EED pripada samo eni institucionalni enoti. 1.60 Za analizo proizvodnega procesa se uporablja analitična proizvodna enota. Ta enota se opazuje samo, če lokalna EED proizvaja eno vrsto proizvoda brez stranskih dejavnosti. Ta enota je znana kot enota homogene proizvodnje. Skupine teh enot tvorijo homogene panoge. Rezidenčne in nerezidenčne enote; celotno gospodarstvo in tujina 1.61 Celotno gospodarstvo je opredeljeno z rezidenčnimi enotami. Enota je rezidenčna enota države, kadar ima prevladujoče središče ekonomskega interesa na ekonomskem ozemlju te države – tj. kadar na tem ozemlju daljše obdobje (eno leto ali več) opravlja ekonomske dejavnosti. Zgoraj navedeni institucionalni sektorji so skupine rezidenčnih institucionalnih enot. 1.62 Rezidenčne enote opravljajo transakcije z nerezidenčnimi enotami (tj. z enotami, ki so rezidenti drugih gospodarstev). Te transakcije so zunanje transakcije gospodarstva in so združene v računu tujine. Tujina ima torej podobno vlogo kakor institucionalni sektorji, čeprav so nerezidenčne enote zajete le toliko, kolikor so udeležene v transakcijah z rezidenčnimi institucionalnimi enotami. 1.63 Namišljene rezidenčne enote, ki se v sistemu obravnavajo kot institucionalne enote, so opredeljene kot: a) tisti deli nerezidenčnih enot, ki imajo prevladujoče središče ekonomskega interesa (ki običajno opravljajo gospodarske transakcije eno leto ali več) na gospodarskem območju države; b) nerezidenčne enote v vlogi lastnikov zemljišč ali zgradb na ekonomskem območju države, vendar le glede transakcij, ki zadevajo ta zemljišča ali zgradbe. TOKOVI IN STANJA 1.64 Prikazani sta dve osnovni vrsti informacij: tokovi in stanja. Tokovi se nanašajo na dejanja in učinke dogodkov, ki se zgodijo v določenem časovnem obdobju, stanja pa na postavke v določeni časovni točki. Tokovi 1.65 Tokovi odražajo ustvarjanje, preoblikovanje, zamenjavo, prenos ali prenehanje ekonomske vrednosti. Zajemajo spremembe vrednosti sredstev ali obveznosti institucionalne enote. Gospodarski tokovi so dveh vrst: transakcije in druge spremembe sredstev. Transakcije se pojavljajo v vseh računih in tabelah, v katerih se pojavljajo tokovi, razen računa drugih sprememb obsega sredstev in računa vrednotenja. Druge spremembe sredstev so prikazane samo v teh dveh računih. Osnovne transakcije in drugi tokovi so združeni v razmeroma majhno število vrst glede na njihovo naravo. Transakcije 1.66 Transakcija je gospodarski tok, ki je vzajemno delovanje med institucionalnimi enotami na osnovi medsebojnega dogovora ali dejanje znotraj institucionalne enote, ki ga je koristno obravnavati kot transakcijo, ker enota deluje v dveh različnih vlogah. Transakcije se delijo v štiri glavne skupine: a) transakcije s proizvodi: ki opisujejo izvor (domača proizvodnja ali uvoz) in porabo (vmesna potrošnja, končna potrošnja, investicije naložb – ki pokrivajo potrošnjo stalnega kapitala – ali izvoz) proizvodov; b) razdelitvene transakcije: ki opisujejo, kako se dodana vrednost, ustvarjena s proizvodnjo, razdeljuje med delo, kapital in državo ter prerazdelitev dohodka in premoženja (davki na dohodek in premoženje ter drugi transferji); c) finančne transakcije: ki opisujejo neto pridobitve finančnih sredstev in neto prevzeme obveznosti za vsako obliko finančnega instrumenta. Takšne transakcije se kot protipostavke nefinančnim transakcijam in kot transakcije, ki vključujejo samo finančne instrumente; d) transakcije, ki niso vključene v zgornje tri skupine: pridobitve minus odtujitve neproizvedenih nefinančnih sredstev. Lastnosti transakcij Transakcije med enotami in transakcije znotraj enot 1.67 Transakcije so večinoma vzajemno delovanje med dvema ali več institucionalnimi enotami. Vseeno pa sistem kot transakcije zajema tudi nekatera dejanja znotraj institucionalnih enot. Namen zajemanja transakcij znotraj enote je dati bolj analitično koristno sliko proizvodnje, končnih porab in stroškov. 1.68 Potrošnja stalnega kapitala, ki jo sistem zajame kot strošek, je transakcija znotraj enote. Druge transakcije znotraj enote so večinoma transakcije s proizvodi, do katerih običajno pride, kadar se institucionalne enote, ki delujejo hkrati kot proizvajalci in končni potrošniki, odločijo potrošiti del lastne proizvodnje. Taki primeri so pogosti pri gospodinjstvih in državi. 1.69 Zajame se celotna lastna proizvodnja, ki je porabljena za končno porabo znotraj iste institucionalne enote. Lastna proizvodnja, porabljena za vmesno potrošnjo znotraj iste institucionalne enote se zajame le, kadar se proizvodnja in vmesna potrošnja zgodita v različnih lokalnih enotah enovrstne dejavnosti znotraj iste institucionalne enote. Proizvodnja, ki je proizvedena in porabljena kot vmesna potrošnja znotraj iste lokalne enote enovrstne dejavnosti, se ne zajame. Denarne in nedenarne transakcije 1.70 Transakcije so denarne transakcije, če udeležene enote plačujejo ali prejemajo plačila ali prevzemajo obveznosti ali prejemajo sredstva, izražena v denarnih enotah. Transakcije, pri katerih ne gre za izmenjavo gotovine, sredstev ali obveznosti, izraženih v denarnih enotah, se štejejo za nedenarne transakcije. Transakcije znotraj enote so nedenarne transakcije. Nedenarne transakcije, ki vključujejo več kakor eno institucionalno enoto, se pojavljajo kot transakcije proizvodov (blagovna menjava), razdelitvene transakcije (plačilo v naravi, prenosi v naravi itd.) in druge transakcije (menjava neproizvedenih nefinančnih sredstev). Sistem zajame vse transakcije v denarnem smislu. Vrednosti, ki se zajamejo za nedenarne transakcije, je zato treba meriti posredno ali jih kako drugače oceniti. Transakcije z nasprotnimi transakcijami ali brez njih 1.71 Transakcije, v katerih je vključena več kot ena enota, so transakcije dveh vrst. Lahko so „nekaj za nekaj“, tj. vračljive transakcije, ali „nekaj za nič“, tj. nevračljive transakcije. Vračljive transakcije so izmenjave med institucionalnimi enotami, tj. zagotavljanje blaga, storitev ali sredstev v zameno za protipostavko, npr. denar. Nevračljive transakcije so plačila ene institucionalne enote drugi institucionalni enoti v denarju ali naravi brez protipostavke. Vračljive transakcije se pojavljajo v vseh štirih skupinah transakcij, nevračljive transakcije pa so v glavnem razdelitvene transakcije, na primer davki, prejemki socialnega varstva ali darila. Te nevračljive transakcije se imenujejo transferji. Preurejene transakcije 1.72 Transakcije se prikazujejo na enak način, kakor se pojavljajo v udeleženih institucionalnih enotah. Vendar pa se nekatere transakcije za bolj jasen prikaz temeljnih ekonomskih razmerij preuredijo. Transakcije se lahko preurejajo na tri načine: s preusmeritvijo, z razcepitvijo in prepoznavanjem glavnega udeleženca v transakciji. Preusmeritev 1.73 Transakcija, ki se s stališča vključenih enot izvaja neposredno med enotama A in C, se lahko v računih zajame kot izvedena posredno s tretjo enoto B. Torej se ena transakcija med A in C zajame kot dve transakciji: ena transakcija med A in B ter ena transakcija med B in C. V tem primeru je transakcija preusmerjena. 1.74 Primer preusmeritve je, kako so v računih prikazani socialni prispevki delodajalcev, ki jih delodajalci plačajo neposredno skladom socialnega zavarovanja. Sistem taka plačila zajame z dvema transakcijama: delodajalci plačajo socialne prispevke delodajalcev svojim zaposlenim, zaposleni pa iste prispevke plačajo skladom socialnega zavarovanja. Kot pri vseh preusmeritvah je namen izraziti gospodarsko vsebino transakcije, ki je v tem primeru prikazati socialne prispevke delodajalcev kot prispevke, plačane v korist zaposlenih. 1.75 Druga vrsta preusmeritve je, da se transakcije zajamejo kot transakcije med dvema ali več institucionalnimi enotami, čeprav z vidika udeležencev transakcije sploh ni. Primer je obravnava dohodkov od lastnine, zasluženih z nekaterimi zavarovalnimi skladi, ki jih zadržijo zavarovalnice. Sistem take dohodke od lastnine zajame, kot da jih zavarovalnice izplačajo zavarovancem, ti pa jih potem v enakih zneskih plačajo zavarovalnicam nazaj v obliki premijskih dodatkov. Razcepitev 1.76 Kadar se transakcija, ki se pri udeležencih pojavlja kot ena sama transakcija, zajame z dvema ali več različno klasificiranimi transakcijami, je transakcija razcepljena. Razcepitev ne pomeni vključitve dodatnih enot v transakcije. 1.77 Tipična razcepljena transakcija je plačilo premij neživljenjskega zavarovanja. Čeprav zavarovanci in zavarovatelji ta plačila obravnavajo kot eno transakcijo, jih sistem razdeli v dve popolnoma različni transakciji: plačila v zameno za storitev neživljenjskega zavarovanja in neto premije neživljenjskega zavarovanja. Zajemanje prodaje proizvoda kot prodaje proizvoda in prodaje trgovske marže je še en primer razcepitve. Prepoznavanje glavnega udeleženca v transakciji 1.78 Kadar enota izvaja transakcijo v imenu druge enote (glavni udeleženec) in se financira s to enoto, se transakcija zajame izključno v računih glavnega udeleženca. Praviloma se to načelo ne sme obiti in na primer z uporabo predpostavk poskušati dodeliti davke ali subvencije končnim plačnikom ali končnim upravičencem. Primer je pobiranje davkov ene enote države v imenu druge. Davek se pripiše enoti države, ki a) je pooblaščena za naložitev davka (bodisi kot naročnik bodisi prek pooblaščenega organa naročnika) in b) ima pravico do končne odločitve o določitvi in spremembi davčne stopnje. Mejni primeri 1.79 Opredelitev transakcije določa, da sodelovanje med institucionalnimi enotami poteka na osnovi medsebojnega dogovora. Izvedba transakcije na osnovi medsebojnega dogovora pomeni predhodno poznavanje in strinjanje institucionalnih enot. Davki, kazni in penali se plačujejo na podlagi medsebojnega dogovora, saj je plačnik državljan, zavezan zakonodaji države. Vendar pa zaseg sredstev brez nadomestila ni transakcija, četudi je naložen z zakonom. Nezakonita gospodarska dejanja se štejejo za transakcije, če vse udeležene enote v ta dejanja vstopijo po dogovoru. Tako so nakupi, prodaje ali menjave prepovedanih mamil ali ukradenega premoženja transakcije, tatvina pa ne. Druge spremembe sredstev 1.80 Druge spremembe sredstev zajemajo spremembe, ki niso rezultat transakcij. Te so lahko: a) druge spremembe obsega sredstev in obveznosti; ali b) dobički in izgube iz lastnine. Druge spremembe obsega sredstev in obveznosti 1.81 Te spremembe so razdeljene na tri glavne kategorije: a) običajni nastanki in izginotja sredstev, ki niso posledice transakcij; b) spremembe sredstev in obveznosti zaradi izjemnih, nepričakovanih dogodkov, ki niso ekonomske narave; c) spremembe v klasifikacijah in strukturi. 1.82 Primeri sprememb znotraj skupine (a) običajnih nastankov in izginotij sredstev so odkritja in izčrpanja podzemnih sredstev ter naravna rast negojenih bioloških virov. Primeri sprememb v kategoriji (b) zaradi izrednih nepričakovanih dogodkov so izgube sredstev zaradi naravnih nesreč, vojn ali hujših kriminalnih dejanj. V kategorijo (b) pa spadata tudi enostranski odpis dolgov in zaseg sredstev brez nadomestila. Primer sprememb v klasifikaciji in strukturi v kategoriji (c) je prerazvrstitev institucionalne enote iz enega sektorja v drugega. Dobički in izgube iz lastnine 1.83 Dobički in izgube iz lastnine se pojavijo, kadar obstajajo spremembe cen sredstev. Pojavljajo se pri vseh vrstah finančnih in nefinančnih sredstev ter obveznosti. Lastnikom sredstev in obveznosti nastanejo dobički in izgube iz lastnine zgolj zaradi posedovanja sredstev ali obveznosti v določenem obdobju, ne da bi jih na kakršen koli način preoblikovali. 1.84 Dobički in izgube iz lastnine, ki se merijo na osnovi tekočih tržnih cen, se imenujejo nominalni dobički in izgube iz lastnine. Razčlenijo se lahko na nevtralne dobičke in izgube iz lastnine, ki odražajo spremembe splošne ravni cen, ter realne dobičke in izgube iz lastnine, ki odražajo spremembe cen sredstev zunaj splošne spremembe cen. Stanja 1.85 Stanja so imetja sredstev in obveznosti v določenem trenutku. Zajemajo se na začetku in koncu vsakega obračunskega obdobja. Računi, ki kažejo stanja, se imenujejo bilance stanja. 1.86 Stanja se zajemajo tudi za prebivalstvo in zaposlenost. Vendar pa se ta stanja zajemajo kot srednje vrednosti obračunskega obdobja. Stanja se zajemajo za vsa sredstva znotraj meja sistema; tj. za finančna sredstva in obveznosti ter za nefinančna proizvedena in neproizvedena sredstva. Vendar pa se zajetje omejuje na tista sredstva, ki se uporabljajo v gospodarski dejavnosti in pri katerih lahko nastanejo lastniške pravice. 1.87 Stanja se torej ne prikazujejo za sredstva, kot so človeški kapital in naravni viri, ki niso v lasti. Znotraj svojih mej je sistem izčrpen glede tokov, pa tudi stanj. To pomeni, da se lahko vse spremembe stanj popolnoma pojasnijo z zajetimi tokovi. SISTEM RAČUNOV IN AGREGATI Računovodska pravila 1.88 Račun prikazuje spremembe vrednosti, ki nastanejo v enoti ali sektorju glede na naravo gospodarskih tokov, prikazanih v računu. Gre za tabelo z dvema stolpcema. Tekoči računi so tisti, ki kažejo proizvodnjo, ustvarjanje in dodelitev dohodka, razdelitev ter prerazdelitev dohodka ter njegovo porabo. Računi akumulacije so računi kapitala in finančni računi ter računi drugih sprememb obsega. Terminologija za obe strani računov 1.89 Sistem prikazuje „vire“ na desni strani tekočih računov, kjer se pojavljajo transakcije, ki povečujejo ekonomsko vrednost enote ali sektorja. Leva stran računov kaže „porabe“ – transakcije, ki zmanjšujejo ekonomsko vrednost. Desna stran računov akumulacije prikazuje „spremembe obveznosti in neto vrednosti“, leva pa „spremembe sredstev“. Bilance stanja so prikazane z „obveznostmi in neto vrednostjo“ (razlika med sredstvi in obveznostmi) na desni strani ter s „sredstvi“ na levi. Primerjava dveh zaporednih bilanc stanja kaže spremembe obveznosti in neto vrednosti ter spremembe sredstev. 1.90 V ESR razlikujemo med pravnim in ekonomskim lastništvom. Merilo za zajemanje transferja blaga iz ene enote v drugo je prehod ekonomskega lastništva iz ene v drugo. Pravni lastnik je enota, ki ima zakonsko pravico do ugodnosti lastništva. Kljub temu pa lahko pravni lastnik podpiše pogodbo z drugo enoto, da ta sprejme tveganja in koristi uporabe blaga, ki se izdeluje, v zameno za dogovorjeno plačilo. Narava sporazuma je finančni najem, medtem ko plačila odražajo samo ponudnikovo dajanje sredstev na razpolago posojilojemalcu. Na primer, če je banka pravni lastnik letala in se z letalsko družbo odloči za dogovor finančnega najema za upravljanje letala, je, kar zadeva transakcije v računih, lastnik letala letalska družba. Istočasno ob prikazu nakupa letalske družbe letala banka letalski družbi pripiše posojilo, ki odraža dolgovane zneske za uporabo letala za vnaprej. Dvojno knjiženje/četverno knjiženje 1.91 Nacionalno računovodstvo za enoto ali sektor temelji na načelu dvojnega knjiženja. Vsaka transakcija se zajame dvakrat, enkrat kot vir (ali kot sprememba obveznosti) in enkrat kot poraba (ali kot sprememba sredstev). Vsota transakcij, ki se zajamejo kot viri ali spremembe obveznosti, in vsota transakcij, ki se zajamejo kot porabe ali spremembe sredstev, morata biti enaki, s čimer se lahko preverja skladnost računov. 1.92 Nacionalni računi – z vsemi enotami in vsemi sektorji – temeljijo na načelu četvernega knjiženja, ker sta v večini transakcij udeleženi dve institucionalni enoti. Oba udeležena nosilca transakcij vsako transakcijo zajameta dvakrat. Na primer, socialni prejemki v denarju, ki jih enota države plača gospodinjstvu, so v računih države zajeti kot poraba v postavki transferji ter kot negativna pridobitev sredstev v postavki gotovina in vloge; v računih sektorja gospodinjstev so zajeti kot vir v postavki transferji ter kot pridobitev sredstev v postavki gotovina in vloge. 1.93 Transakcije znotraj ene enote (npr. potrošnja proizvodnje v enoti, ki jo je proizvedla) zahtevajo le dve vknjižbi, katerih vrednosti je treba oceniti. Vrednotenje 1.94 Razen nekaterih spremenljivk, ki zadevajo prebivalstvo in delo, sistem vse tokove in stanja prikazuje v denarnem smislu. Tokovi in stanja se merijo glede na njihovo menjalno vrednost, tj. vrednost, po kateri se dejansko zamenjujejo ali bi se lahko zamenjevali za denar. Tržne cene so torej referenca ESR za vrednotenje. 1.95 V primeru denarnih transakcij, imetij v denarju in obveznosti so zahtevane vrednosti neposredno razpoložljive. V večini drugih primerov je najboljša metoda vrednotenja je s sklicevanjem na tržne cene za podobno blago, storitve ali sredstva. Ta metoda se uporablja npr. za menjavo in za stanovanjske storitve za lastne potrebe. Kadar tržne cene za podobne proizvode niso na voljo, na primer v primeru netržnih storitev, ki jih proizvaja država, se vrednotenje opravi s seštevanjem proizvodnih stroškov. Če ni tržne cene, na katero bi se bilo mogoče sklicevati, stroški pa niso na voljo, se tokovi in stanja lahko vrednotijo po diskontirani sedanji vrednosti pričakovanih prihodnjih donosov. Ta zadnja metoda se lahko uporabi samo kot izhod v sili. 1.96 Stanja se vrednotijo v tekočih cenah, ki so veljale na dan, na katerega se bilanca stanja nanaša, in ne na dan proizvodnje ali pridobitve blaga ali sredstev, ki tvorijo stanje. Stanja je treba vrednotiti po ocenjenih odpisanih tekočih vrednostih pridobitve ali po proizvodnih stroških. Posebna vrednotenja proizvodov 1.97 Zaradi transportnih stroškov, trgovskih marž in davkov minus subvencij na proizvode proizvajalec in porabnik danega proizvoda njegovo vrednost navadno dojemata različno. Da bi bil čim bliže pogledom nosilcev transakcij, sistem vse porabe zajema v kupčevih cenah, ki vključujejo transportne stroške, trgovske marže in davke minus subvencije na proizvode, proizvodnjo pa v osnovnih cenah, ki teh elementov ne vključujejo. 1.98 Uvoz in izvoz proizvodov se zajameta po vrednostih na meji. Celotni uvoz in izvoz se vrednotita na carinski meji izvoznika ali franko ladja (fob). Tuje transportne in zavarovalne storitve med mejama držav izvoznika in uvoznika niso vključene v vrednost blaga, ampak so zajete pri storitvah. Ker je mogoče, da vrednosti fob pri podrobnejši členitvi blaga niso na voljo, se v tabelah, ki podrobno prikazujejo zunanjo trgovino, uvoz prikazuje z vrednostmi na carinski meji uvoznika (vrednost cif). Tako so v vrednost uvoženega blaga vključene vse transportne in zavarovalne storitve do meje uvoznika. Če so te storitve domače storitve, se v tem prikazu naredi globalna prilagoditev fob/cif. Vrednotenje v stalnih cenah 1.99 Vrednotenje v stalnih cenah pomeni vrednotenje tokov in stanj v obračunskem obdobju s cenami prejšnjega obdobja. Namen vrednotenja v stalnih cenah je razčleniti spremembe v vrednostih tokov in stanj, do katerih pride v določenem obdobju, na spremembe cen in spremembe obsega. Tokovi in stanja v stalnih cenah so opisani v smislu obsega. 1.100 Številni tokovi in stanja, npr. dohodki, nimajo lastne cenovne in količinske razsežnosti. Vendar pa se lahko kupna moč teh spremenljivk izračuna z deflacioniranjem tekočih vrednosti s primernim indeksom cen, npr. z indeksom cen za končno nacionalno porabo, z izvzetjem sprememb zalog. Deflacionirani tokovi in stanja so prav tako opisani v realnem smislu. Primer je realni razpoložljivi dohodek. Čas zajemanja 1.101 Tokovi se zajamejo po obračunskem načelu; tj. ko je ekonomska vrednost ustvarjena, se preoblikuje ali preneha, ali ko terjatve in obveznosti nastanejo, se preoblikujejo ali prenehajo. 1.102 Proizvodnja se zajame, ko se proizvede in ne takrat, ko jo kupec plača. Prodaja sredstva se zajame, ko sredstvo preide v druge roke in ne v trenutku ustreznega plačila. Obresti se zajamejo v tistem obračunskem obdobju, v katerem so obračunane, ne glede na to, ali so bile v tem obdobju plačane. Pravilo zajemanja po obračunskem načelu velja za vse tokove, za denarne in nedenarne ter za tokove, ki potekajo znotraj enot in za tokove med enotami. 1.103 Možno je, da bo treba ta pristop sprostiti za davke in druge tokove, ki zadevajo državo in se v računih države pogosto zajemajo v trenutku plačila. Natančno preoblikovanje teh tokov iz zajemanja v trenutku plačila na obračunsko načelo utegne biti težko izvesti, zato se lahko uporabi metoda približka. 1.104 Kot izjema od splošnih pravil, ki veljajo za zajemanje dohodkov države od davkov in socialnih prispevkov, se lahko zajamejo brez dela, ki verjetno ne bo pobran, če pa je ta del vključen, se v istem obračunskem obdobju nevtralizira s kapitalskim transferjem države ustreznim sektorjem. 1.105 Tokovi se zajamejo v istem trenutku za vse udeležene institucionalne enote in v vseh računih. Institucionalne enote ne uporabljajo vedno istih računovodskih pravil. Celo ko jih, lahko pri dejanskem zajemanju prihaja do razlik zaradi praktičnih razlogov, kot so zamude v komunikaciji. Posledično lahko udeleženi nosilci transakcij transakcije zajemajo v različnih časovnih točkah. Ta razhajanja se odpravijo s prilagoditvami. Konsolidacija in neto izkazovanje Konsolidacija 1.106 Konsolidacija se nanaša na izločitev iz porab in iz virov tistih transakcij, do katerih pride med enotami, kadar enote tvorijo skupino, ter izločitev vzajemnih finančnih sredstev in obveznosti. To se običajno zgodi, ko se združijo računi podsektorjev države. 1.107 Za podsektorje ali sektorje velja, da se tokovi in stanja med enotami, ki te sektorje ali podsektorje sestavljajo, načeloma ne konsolidirajo. 1.108 Vendar pa se konsolidirani računi lahko sestavljajo za dopolnilne prikaze in analize. Informacije o transakcijah teh (pod)sektorjev z drugimi sektorji in odgovarjajoči „zunanji“ finančni položaj utegne biti pomembnejši od bruto podatkov. 1.109 Še več, računi in tabele, ki prikazujejo razmerja med upniki in dolžniki, prikazujejo podrobno sliko financiranja gospodarstva in veljajo kot zelo koristni za razumevanje kanalov, po katerih se finančni presežki prenašajo od končnih posojilodajalcev h končnim posojilojemalcem. Neto izkazovanje 1.110 Posamezne enote ali sektorji lahko imajo isto vrsto transakcije kot porabo in kot vir (npr. plačujejo in prejemajo obresti) ter isto vrsto finančnega instrumenta kot sredstvo in kot obveznost. Razen stopnje neto izkazovanja, ki spada k samim klasifikacijam, je pristop v ESR bruto zajemanje. 1.111 Neto izkazovanje je implicitno prisotno v različnih kategorijah transakcij, med katerimi so najbolj izrazit primer „spremembe zalog“, ki bolj kot izkazovanje dnevnih povečevanj in zmanjševanj poudarjajo analitično pomemben vidik celotnih investicij. Podobno, ob nekaterih izjemah, finančni račun in računi drugih sprememb sredstev zajemajo povečanja sredstev in obveznosti na neto osnovi, tako da na koncu obračunskega obdobja poudarijo končne posledice teh vrst tokov. Računi, izravnalne postavke in agregati 1.112 Za enote ali skupine enot različni računi zajemajo transakcije, ki so povezane s kakšnim od vidikov ekonomskega življenja (na primer, proizvodnjo). Za račun proizvodnje transakcije ne bodo pokazale razlike med porabami in viri brez uvedbe izravnalne postavke. Podobno je izravnalno postavko (neto vrednost) treba vpeljati tudi med vsoto sredstev in vsoto obveznosti institucionalne enote ali sektorja. Izravnalne postavke so same po sebi pomembne mere delovanja gospodarstva. Izračunane za celotno gospodarstvo so pomemben agregat. Zaporedje računov 1.113 Sistem je zgrajen na zaporedju med seboj povezanih računov. Celotno zaporedje vseh računov za institucionalne enote in sektorje sestavljajo tekoči računi, računi akumulacije in bilance stanja. 1.114 Tekoči računi obravnavajo proizvodnjo, ustvarjanje, razdelitev in prerazdelitev dohodka ter porabo tega dohodka v obliki končne potrošnje. Računi akumulacije pokrivajo spremembe sredstev in obveznosti ter spremembe neto vrednosti (razlika med sredstvi in obveznostmi vsake institucionalne enote ali skupine enot). Bilance stanja izkazujejo stanja sredstev in obveznosti ter neto vrednost. 1.115 Zaporedje računov za lokalne enote enovrstne dejavnosti in dejavnosti je skrajšano na prva dva tekoča računa: račun proizvodnje in račun ustvarjanja dohodka, katerega izravnalna postavka je poslovni presežek. Račun blaga in storitev 1.116 Račun blaga in storitev za celotno gospodarstvo ali za skupine proizvodov prikazuje celoto virov (proizvodnja in uvoz) in porab blaga ter storitev (vmesna potrošnja, končna potrošnja, spremembe zalog, bruto investicije v osnovna sredstva, pridobitve manj odtujitve vrednostnih predmetov in izvoz). Ta račun ni račun v istem smislu kot drugi v zaporedju in ne ustvari izravnalne postavke, ki se prenese na naslednji račun v skupini. Gre za predstavitev računovodske enakosti v obliki tabele, ki prikazuje, da je za vse proizvode in skupine proizvodov v gospodarstvu ponudba enaka povpraševanju. Račun tujine 1.117 Račun tujine zajema transakcije med rezidenčnimi in nerezidenčnimi institucionalnimi enotami ter ustrezna stanja sredstev in obveznosti. Glede na to, da ima račun tujine v računovodski strukturi podobno vlogo kakor institucionalni sektor, je postavljen z vidika tujine. Vir za tujino je poraba za celotno gospodarstvo in obratno. Če je izravnalna postavka pozitivna, to pomeni presežek tujine in primanjkljaj za celotno gospodarstvo in obratno, če je izravnalna postavka negativna. Račun tujine se razlikuje od drugih računov sektorjev v tem, da ne prikazuje vseh računovodskih transakcij v tujini, ampak samo tiste, ki imajo nasprotje v merjenem domačem gospodarstvu. Izravnalne postavke 1.118 Izravnalna postavka se dobi z odštevanjem celotne vrednosti vnosov na eni strani računa od celotne vrednosti na drugi. Izravnalne postavke zajemajo ogromno informacij in vsebujejo nekatere od najpomembnejših vnosov v računih, kot je razvidno iz naslednjih primerov izravnalnih postavk: dodana vrednost, poslovni presežek, razpoložljivi dohodek, varčevanje, neto posojanje/neto izposojanje. Spodnji diagram prikazuje zaporedje računov v obliki poteka – vsaka izravnalna postavka je napisana krepko. Diagram zaporedja računov 1.119 Prvi račun v zaporedju je račun proizvodnje, ki zajema inpute in outpute proizvodnega postopka, dodana vrednost pa je izravnalna postavka. 1.120 Dodana vrednost se prenese na naslednji račun, ki je račun ustvarjanja dohodka. Tu se zajamejo sredstva za zaposlene v proizvodnem postopku in davki, dolgovani državi zaradi proizvodnje, da se lahko za vsak sektor izvede poslovni presežek (ali raznovrstni dohodek samozaposlenih v sektorju gospodinjstev) kot izravnalna postavka. Ta korak je potreben, da se lahko izmeri znesek dodane vrednosti, pridobljene v sektorju proizvodnje kot poslovni presežek ali raznovrstni dohodek. 1.121 Nato se dodana vrednost, razdeljena med sredstvi za zaposlene, davki in poslovnim presežkom/raznovrstnim dohodkom prenese s to razdelitvijo na račun alokacije primarnega dohodka. Razdelitev omogoča alokacijo vsakega faktorskega dohodka sprejemnemu sektorju v nasprotju s proizvodnim sektorjem. Na primer vsa sredstva zaposlenih so alocirana med sektorjem gospodinjstev in sektorjem tujine, medtem ko poslovni presežek ostane v sektorju družb, kjer je bil ustvarjen. V tem sektorju so zajeti tudi tokovi od dohodkov od lastnine v sektor in tisti iz sektorja, tako da je izravnalna postavka razlika primarnih dohodkov, ki pritekajo v sektor. 1.122 Naslednji račun zajema prerazdelitev teh dohodkov s transferji – račun sekundarne razdelitve dohodka. Glavni instrumenti prerazdelitve so državni davki na sektor gospodinjstev in socialni prispevki za ta sektor. Izravnalna postavka je razpoložljivi dohodek. 1.123 Glavno zaporedje osrednjih računov se nadaljuje v račun porabe razpoložljivega dohodka; račun, pomemben za sektor gospodinjstev, saj se tukaj zajemajo končni izdatki gospodinjstev, pri čemer varčevanje gospodinjstev ostaja izravnalna postavka. 1.124 Hkrati je ustvarjen vzporedni račun, račun prerazdelitve dohodka v naravi. Ta račun ima poseben namen prikazati socialne transferje v naravi kot pripisan transfer iz sektorja države v sektor gospodinjstev, tako da lahko dohodek gospodinjstev naraste za vrednost individualnih državnih storitev. V naslednjem računu, računu porabe prilagojenega razpoložljivega dohodka, je poraba gospodinjstev razpoložljivega dohodka povečana za enak znesek, kakor če bi sektor gospodinjstev kupoval individualne storitve države. Ti dve pripisani vrednosti se izravnata, tako da je izravnalna postavka varčevanje, identično varčevanju v glavnem zaporedju računov. 1.125 Varčevanje se prenese na račun kapitala, kjer se uporabi za financiranje investicij, kar omogoča kapitalske transferje v sektorje in iz njih. Izravnalna postavka neto posojanje ali izposojanje kaže bodisi premajhno bodisi preveliko porabo pri pridobitvi realnih sredstev. Neto posojanje je presežek, ki je bil posojen, neto izposojanje pa je financiranje primanjkljaja. 1.126 Na tem mestu je stičišče s finančnimi računi, v katerih je podrobno prikazano posojanje in izposojanje vsakega sektorja, tako da je izravnalna postavka neto posojanje ali izposojanje. To se mora natančno ujemati z izravnalno postavko neto posojanja/izposojanja računa kapitala in kakršna koli razlika je lahko samo meritvena razlika med realnim in finančnim zajemanjem ekonomske dejavnosti. 1.127 Glede na spodnjo vrstico diagrama je račun na levi strani začetna bilanca stanja, ki kaže raven vseh sredstev in obveznosti, realnih in finančnih, na začetku opredeljenega obdobja. Premoženje gospodarstva se meri po njegovi neto vrednosti – sredstvih, zmanjšanih za obveznosti, kar je prikazano na dnu bilance stanja. 1.128 Z vidika začetnih bilanc so z leve proti desni zajete različne spremembe sredstev in obveznosti, ki se pojavljajo v obračunskem obdobju. Račun kapitala in finančni računi kažejo spremembe zaradi transakcij z realnimi sredstvi oziroma finančnih sredstev in obveznosti. Ob pomanjkanju drugih dejstev bi nam to omogočilo takojšnji izračun končne postavke z dodajanjem sprememb začetni postavki. 1.129 Vendar se lahko spremembe pojavljajo zunaj ekonomskega cikla proizvodnje in potrošnje in te spremembe bodo vplivale na vrednosti sredstev in obveznosti ob koncu obdobja. Ena vrsta sprememb je sprememba obsega sredstev – dejanske spremembe stalnega kapitala, nastale zaradi dogodkov, ki niso del gospodarstva. Primer bi bila izguba zaradi katastrofe – hud potres, v katerem je bila znatna količina sredstev uničena ne zaradi ekonomske transakcije izmenjave ali transferja. To izgubo je treba zajeti v računu drugih sprememb obsega, da se nižja raven sredstev, kakor bi bilo pričakovati, pojasni že ob pogledu na ekonomske dogodke. Drug način, kako se lahko spreminja vrednost sredstev (in obveznosti), ne kot rezultat ekonomske transakcije, je s spremembo cene, posledica česar so dobički in izgube iz lastnine v stanju sredstev. Ta sprememba je zajeta v računih vrednotenja. Upoštevanje teh dveh dodatnih učinkov na vrednosti stanja sredstev in obveznosti omogoča oceno vrednosti končne bilance stanja kot začetno postavko, prilagojeno za spremembe v računu tokov v spodnji vrstici slike. Agregati 1.130 Agregati so sestavljene vrednosti, ki merijo rezultat dejavnosti celotnega gospodarstva; na primer proizvodnjo, dodano vrednost, razpoložljiv dohodek, končno potrošnjo, varčevanje, investicije itd. Čeprav izračun agregatov ni edini namen ESR, so pomembni kot zbirni kazalci za namene makroekonomske analize in primerjave v času in prostoru. 1.131 Obstajata dve vrsti agregatov: a) agregati, ki se nanašajo neposredno na transakcije v sistemu, kot so proizvodnja blaga in storitev, dejanska končna potrošnja, bruto investicije v osnovna sredstva, sredstva za zaposlene itd.; b) agregati, ki predstavljajo izravnalne postavke računov, kot so bruto domači proizvod v tržnih cenah (BDP), poslovni presežek celotnega gospodarstva, nacionalni dohodek, nacionalni razpoložljivi dohodek, varčevanje, saldo tekočih transakcij s tujino, neto vrednost celotnega gospodarstva (nacionalno bogastvo). 1.132 Pomembna je uporaba podatkov iz nacionalnih računov na prebivalca. Pri splošnih agregatih, kot so BDP, nacionalni dohodek ali končna potrošnja gospodinjstev, se kot imenovalec navadno uporablja celotno (rezidenčno) prebivalstvo. Pri podsektorizaciji računov ali dela računov sektorja gospodinjstev se uporabljajo podatki o številu gospodinjstev in o številu oseb, ki pripadajo vsakemu podsektorju. BDP: ključni agregat 1.133 Bruto domači proizvod (BDP) je eden od ključnih agregatov v ESR. BDP je meritev celotne gospodarske dejavnosti, ki se izvaja na gospodarskem območju, posledica česar je proizvodnja, ki izpolnjuje končne zahteve gospodarstva. BDP se lahko pri tržnih cenah meri na tri načine: (1) proizvodni pristop, kot vsota dodanih vrednosti vseh dejavnosti, ki proizvajajo blago in opravljajo storitve, plus davki minus subvencije za proizvode; (2) izdatkovni pristop, kot vsota vseh končnih izdatkov pri potrošnji končnega proizvoda gospodarstva ali pri prištevanju k bogastvu, plus izvoz minus uvoz blaga in storitev; (3) dohodkovni pristop, kot vsota vseh dohodkov, zasluženih v postopku proizvodnje blaga in storitev, plus davki minus subvencije za proizvode. 1.134 Ti trije pristopi k merjenju BDP odražajo tudi različne načine obravnave BDP v smislu sestavnih delov. Dodana vrednost se lahko razdeli na institucionalni sektor in vrsto dejavnosti ali industrije, ki prispeva k celoti, npr. kmetijstvo, proizvodnja, gradbeništvo, storitve itd. Končni izdatki se lahko razdelijo po vrstah: izdatki gospodinjstev, končni izdatki NPISG, končni izdatki države, sprememba zalog, investicije v osnovna sredstva in izvoz, manj stroški uvoza. Vsota zasluženih dohodkov se lahko razdeli glede na vrsto dohodka – sredstva za zaposlenost in poslovni presežek. 1.135 Za doseganje najboljše ocene BDP se elementi teh treh pristopov običajno vnesejo v okvir dobave in porabe. Tako se omogoči uskladitev dodane vrednosti in ocen dohodka dejavnosti ter uravnoteženje ponudbe in povpraševanja po proizvodih. Ta celostni pristop zagotavlja skladnost med sestavnimi deli BDP in boljšo oceno ravni BDP, kot jo je mogoče dobiti samo z enim od treh pristopov. Neto domači proizvod v tržnih cenah (NDP) je razlika med BDP in potrošnjo stalnega kapitala. INPUT-OUTPUT OKVIR 1.136 Input-output (I-O) okvir združuje sestavne dele bruto dodane vrednosti (BDV), dohodke in odhodke dejavnosti, ponudbo in povpraševanje po proizvodu in sestavo porab ter virov v institucionalnih sektorjih gospodarstva. Ta okvir razdeli gospodarstvo za prikaz transakcij vsega blaga in storitev med dejavnostmi in končnimi potrošniki za eno obdobje (na primer četrt leta). Informacije se lahko predstavijo na dva načina: · tabele ponudbe in porabe ter · simetrične input-output tabele. Tabele ponudbe in porabe 1.137 Tabele ponudbe in porabe prikazujejo celotno gospodarstvo po dejavnosti (npr. industrija motornih vozil) in izdelkih (npr. športni izdelki). Tabele prikazujejo povezave med sestavnimi deli BDV, dohodki in odhodki dejavnosti, ponudbo in povpraševanjem po izdelkih. Tabele ponudbe in porabe povezujejo različne institucionalne sektorje gospodarstva (na primer javne družbe) s podrobnostmi uvoza in izvoza blaga ter storitev, državnimi izdatki, gospodinjskimi izdatki in izdatki NPISG ter financiranjem investicij. 1.138 Izdelava tabel ponudbe in porabe omogoča pregled skladnosti in koherence sestavnih delov nacionalnih računov v enem podrobnem okviru in z vključitvijo sestavnih delov treh pristopov merjenja bruto domačega proizvoda (tj. proizvodnja, dohodki in odhodki) omogoča določitev ene ocene BDP. 1.139 Če so tabele ponudbe in porabe uravnovešene v celostni pristop, omogočajo tudi koherenco in skladnost pri povezovanju sestavnih delov treh računov, ki so: (1) račun blaga in storitev; (2) račun proizvodnje (po dejavnosti in po institucionalnem sektorju); in (3) račun ustvarjanja dohodka (po dejavnosti in po institucionalnem sektorju). Simetrične input-output tabele 1.140 Simetrične input-output tabele so izpeljane iz podatkov v tabelah ponudbe in porabe ter drugih dodatnih virov, da oblikujejo teoretično osnovo za nadaljnje analize. 1.141 Te tabele vsebujejo simetrične (proizvod po proizvodu ali dejavnost po dejavnosti) tabele, Leontijeve inverzne matrike in druge diagnostične analize, kot so množilci izdatkov. Te tabele ločeno prikazujejo potrošnjo doma proizvedenega in uvoženega blaga ter storitev ter so teoretični okvir za nadaljnjo strukturno analizo gospodarstva, vključno s sestavo in učinkom sprememb končnega povpraševanja v gospodarstvu. SL || EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 20.12.2010 COM(2010) 774 konč. Priloga A/Poglavje 02 PRILOGA A k predlogu UREDBE EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o Evropskem sistemu nacionalnih in regionalnih računov v Evropski uniji PRILOGA A POGLAVJE 2: ENOTE IN ZDRUŽEVANJE ENOT 2.01 Gospodarstvo države je sistem, v katerem institucije in ljudje sodelujejo z izmenjavami in transferjem blaga, storitev ter plačilnih sredstev (npr. denar) za proizvodnjo in potrošnjo blaga ter storitev. V gospodarstvu so enote, ki sodelujejo, gospodarski subjekti, ki imajo lahko v lasti sredstva, prevzemajo obveznosti ter sodelujejo v gospodarskih dejavnostih in transakcijah z drugimi subjekti. Imenujejo se institucionalne enote. Opredelitev enot, ki se uporabljajo v nacionalnih računih, ima različne namene. Prvič, enote so najpomembnejše sestavine pri opredeljevanju gospodarstev v geografskem smislu, npr. države, regije in skupine držav, kot so monetarne ali politične unije. Drugič, so najpomembnejše sestavine združevanja enot v institucionalne sektorje. Tretjič, so bistvenega pomena za opredeljevanje, kateri tokovi in stanja se zajemajo. Transakcije med različnimi deli iste institucionalne enote se načeloma ne zajemajo v nacionalnih računih. 2.02 Enote in skupine enot so v nacionalnih računih opredeljene glede na vrsto gospodarskih analiz, ki so jim namenjene, in ne glede na vrste enot, ki se običajno uporabljajo v statističnih raziskavah. Te zadnje enote (na primer podjetja, holdingi, enote enovrstne dejavnosti, lokalne enote, enote države, nepridobitne institucije, gospodinjstva itd.) ne morejo ustrezati namenom nacionalnih računov, ker temeljijo na merilih pravne, upravne ali računovodske narave. Statistiki upoštevajo opredelitve analitičnih enot, določene v ESR, da bodo lahko v statistična raziskovanja, s katerimi se zbirajo podatki, postopoma uvedli vse tiste elemente informacij, ki omogočajo izračun podatkov na osnovi analitičnih enot, ki se uporabljajo v ESR. 2.03 Značilnost sistema je uporaba tistih enot, ki ustrezajo trem načinom členitve gospodarstva: (1) za analizo tokov in pozicij je zelo pomembna izbira enot, ki omogočajo preučevanje vedenjskih odnosov med gospodarskimi udeleženci; (2) za analizo proizvodnega procesa je zelo pomembno izbrati enote, ki odkrivajo razmerja tehnično-gospodarske narave ali odražajo lokalne dejavnosti; (3) za omogočanje regionalnih analiz so potrebne enote, ki odražajo lokalne dejavnosti. Institucionalne enote so opredeljene, da se izpolni prvi od teh ciljev. Vedenjski odnosi iz točke (1) zahtevajo enote, ki odražajo njihovo celotno institucionalno gospodarsko dejavnost. Proizvodni proces, tehnično-gospodarski odnosi in regionalne analize iz točk (2) in (3) zahtevajo enote, kot so lokalne enote enovrstne dejavnosti. Te enote so opisane pozneje v tem poglavju. Pred opredelitvijo enot, ki se uporabljajo v ESR, je treba opredeliti meje nacionalnega gospodarstva. MEJE NACIONALNEGA GOSPODARSTVA 2.04 Enote, ki sestavljajo gospodarstvo države in katerih toki ter stanja se zajemajo v ESR, so rezidenčne. Rezidenčnost vsake institucionalne enote je ekonomsko ozemlje, kjer ima enota središče glavnega ekonomskega interesa. Te enote so znane kot rezidenčne enote ne glede na nacionalnost, ne glede na pravno obliko in ne glede na prisotnost na ekonomskem ozemlju v trenutku opravljanja transakcije. 2.05 Ekonomsko ozemlje sestavljajo naslednji elementi: a) območje (geografsko ozemlje) pod dejansko upravo in gospodarskim nadzorom ene države; b) vsa prosta območja, vključno s carinskimi skladišči in tovarnami pod carinskim nadzorom; c) nacionalni zračni prostor, teritorialne vode in epikontinentalni pas v mednarodnih vodah, do katerih ima država izključno pravico; d) ozemeljske enklave (tj. geografska ozemlja v tujini, ki jih v skladu z mednarodnimi pogodbami ali sporazumi med državami uporabljajo državne agencije države (veleposlaništva, konzulati, vojaška oporišča, znanstvene postaje itd.)); e) nahajališča nafte, zemeljskega plina itn. v mednarodnih vodah izven epikontinentalnega pasa države, ki jih izkoriščajo rezidenčne enote z ozemlja, kot je opredeljeno v predhodnih pododstavkih. Ribiški čolni, druge ladje, pomične ploščadi in zrakoplovi se v ESR obravnavajo kot druga prenosna oprema, ne glede na to, ali so v lasti in/ali v upravljanju rezidentov države ali v lasti nerezidentov in v upravljanju rezidenčnih enot. Transakcije, ki vključujejo lastništvo (bruto investicije v osnovna sredstva) in uporabo (najemanje, zavarovanje itd.) prenosne opreme, so pripisane gospodarstvu države, katere rezidenta sta lastnik in/ali upravljavec. V primeru finančnega najema se predpostavlja sprememba lastništva. Ekonomsko ozemlje je lahko območje, ki je večje ali manjše od zgoraj opredeljenega območja. Primer večjega območja je denarna unija, kot je Evropska monetarna unija; primer manjšega območja pa je del države, kot je regija. 2.06 V ekonomsko ozemlje niso vključene ekstrateritorialne enklave. Izključeni so tudi deli lastnega geografskega ozemlja države, ki ga uporabljajo naslednje organizacije: 1. državne agencije drugih držav; 2. institucije in organi EU ter 3. mednarodne organizacije na osnovi mednarodnih pogodb med državami. Ozemlja, ki jih uporabljajo institucije in organi EU ter mednarodne organizacije so ločena ekonomska ozemlja. Značilnost takih ozemelj je, da so edini rezidenti institucije. 2.07 „Središče glavnega ekonomskega interesa“ kaže na dejstvo, da znotraj ekonomskega ozemlja obstaja lokacija, na kateri enota opravlja gospodarske dejavnosti in transakcije v pomembnem obsegu, bodisi časovno nedoločeno bodisi časovno omejeno, vendar v daljšem obdobju (eno leto ali več). Zgolj lastništvo zemljišč in zgradb na ekonomskem ozemlju zadostuje za ugotovitev, da ima lastnik na tem ozemlju središče ekonomskega interesa. Podjetja so skoraj vedno povezana samo z enim gospodarstvom. Obdavčenje in druge pravne zahteve so razlog za uporabo ločene pravne osebe za delovanje v vsaki sodni pristojnosti. Poleg tega je opredeljena ločena institucionalna enota za statistične namene, kadar ena pravna oseba opravlja precejšnji del poslovanja na dveh ali več ozemljih (na primer za podružnice, lastništva zemlje in podjetja na več ozemljih). Zaradi ločevanja takih pravnih oseb je rezidenčnost vsakega pozneje priznanega podjetja jasna. „Središče glavnega ekonomskega interesa“ ne pomeni, da subjektov, ki opravljajo precejšnji del poslovanja na dveh ali več ozemljih, ni treba ločevati. Če podjetje nima fizične razsežnosti, je njegova rezidenčnost določena glede na ekonomsko ozemlje, pod zakoni katerega je podjetje ustanovljeno ali registrirano. 2.08 Enote, ki se štejejo za rezidente države, se lahko dodatno razdelijo na: a) enote, ki so dejavne v proizvodnji, financah, zavarovanju ali prerazdelitvi, ob upoštevanju vseh njihovih transakcij, razen tistih, ki so v zvezi z lastništvom zemljišč in zgradb; b) enote, ki so v glavnem dejavne v potrošnji, ob upoštevanju vseh njihovih transakcij, razen tistih, ki so v zvezi z lastništvom zemljišč in zgradb; c) vse enote v vlogi lastnikov zemljišč in zgradb, razen lastnikov ekstrateritorialnih enklav, ki so del ekonomskega ozemlja drugih držav ali so samostojne države. 2.09 Za enote, ki niso gospodinjstva, ob upoštevanju vseh njihovih transakcij, razen tistih, ki so v zvezi z lastništvom zemljišč in zgradb, sta možna dva primera: a) dejavnost se izvaja izključno na ekonomskem ozemlju države: enote, ki opravljajo takšno dejavnost, so rezidenčne enote države; b) dejavnost se v obdobju enega leta ali več izvaja na ekonomskih ozemljih več držav: rezidenčna enota države je samo tisti del enote, ki ima središče ekonomskega interesa na ekonomskem ozemlju države. Rezidenčna institucionalna enota je lahko namišljena rezidenčna enota, ob upoštevanju dejavnosti, ki jo v državi eno leto ali dlje izvaja enota, ki je rezident druge države. Kadar dejavnost traja manj kot eno leto, ostane del dejavnosti proizvodne institucionalne enote, ločena institucionalna enota pa se ne prizna. Ko je dejavnosti nepomembna, čeprav traja več kot eno leto, in za dejavnosti montaže opreme v tujini, se ločena enota ne prizna, dejavnosti pa se zajamejo kot dejavnosti proizvodne institucionalne enote. 2.10 Gospodinjstva, ki imajo središče glavnega ekonomskega interesa v državi, so rezidenčne enote, razen v vlogi lastnikov zemljišč in stavb. Rezidenčne so ne glede na obdobja v tujini, ki trajajo manj kot eno leto. Vključujejo zlasti: a) obmejne delavce, opredeljene kot ljudi, ki dnevno prečkajo mejo s sosednjo državo, v katero hodijo na delo; b) sezonske delavce, opredeljene kot ljudi, ki zapustijo državo zaradi dela v drugi državi za več mesecev glede na letni čas, vendar manj kot eno leto; c) turiste, bolnike, študente, funkcionarje na uradnih obiskih, poslovneže, prodajalce, umetnike in člane posadk na potovanjih v tujini; d) lokalno osebje, zaposleno v ekstrateritorialnih enklavah državnih organov druge države; e) osebje institucij EU in civilnih ali vojaških mednarodnih organizacij, ki imajo sedeže v ekstrateritorialnih enklavah; f) uradne, civilne in vojaške predstavnike vlad držav (skupaj z drugimi člani gospodinjstev, ki jim ti predstavniki pripadajo), ustanovljenih v teritorialnih enklavah. Študenti se vedno obravnavajo kot rezidenti, ne glede na dolžino njihovega študija v tujini. 2.11 Vse enote v vlogi lastnikov zemljišč in/ali zgradb, ki so del ekonomskega ozemlja, so rezidenčne enote ali namišljene rezidenčne enote države, v kateri so ta zemljišča ali zgradbe. INSTITUCIONALNE ENOTE 2.12 Opredelitev: institucionalna enota je gospodarski subjekt, za katerega je značilna neodvisnost pri sprejemanju odločitev pri izvajanju njegove glavne naloge. Rezidenčna enota se obravnava kot institucionalna enota na ekonomskem ozemlju, kjer ima središče glavnega ekonomskega interesa, če je neodvisna pri sprejemanju odločitev in vodi popolno računovodstvo ali je sposobna sestaviti popolno računovodstvo. Da bi enota bila neodvisna pri sprejemanju odločitev pri izvajanju svoje glavne funkcije, je: a) upravičena do lastništva blaga ali sredstev v lastnem imenu; v transakcijah z drugimi institucionalnimi enotami bo sposobna zamenjevati lastništvo blaga in sredstev; b) sposobna sprejemati ekonomske odločitve in se ukvarjati z ekonomskimi dejavnostmi, za katere je pravno odgovorna; c) sposobna prevzemati obveznosti v lastnem imenu, sprejemati druge obveznosti ali dodatne obveze in sklepati pogodbe; d) sposobna voditi celoto računov, sestavljeno iz računovodske dokumentacije, ki zajema vse njene transakcije, opravljene v obračunskem obdobju, vključno z bilanco stanja sredstev in obveznosti. 2.13 Kadar ni jasno, ali ima subjekt značilnosti institucionalne enote, se uporabljajo naslednja načela: a) gospodinjstva se v zvezi s svojo glavno funkcijo obravnavajo kot neodvisna pri sprejemanju odločitev in so zato institucionalne enote, tudi če ne vodijo celote računov; b) subjekti, ki ne vodijo celote računov in niso sposobni sestaviti celote računov na zahtevo, niso institucionalne enote; c) subjekti, ki vodijo celoto računov, vendar niso neodvisni pri sprejemanju odločitev, so del enot, ki jih nadzirajo; d) da bi se subjekti šteli za institucionalne enote, jim ni treba objaviti računov; e) subjekti, ki so del skupine enot, ki se ukvarjajo s proizvodnjo in vodijo celoto računov, se obravnavajo kot institucionalne enote, tudi če neodvisnost pri sprejemanju odločitev deloma prenesejo na osrednje telo (sedež podjetja), ki je odgovorno za splošno usmerjanje skupine; sedež podjetja se sam po sebi obravnava kot institucionalna enota, ločena od enot, ki jih nadzira; f) neprave družbe so subjekti, ki vodijo celoto računov in nimajo pravnega statusa. Po svojem gospodarskem in finančnem vedenju se razlikujejo od svojih lastnikov in so podobne družbam. Šteje se, da so neodvisne pri sprejemanju odločitev in so institucionalne enote. Sedeži podjetij in holdingi 2.14 Sedeži podjetij in holdingi so institucionalne enote. Dve vrsti sta: (1) sedež podjetja je enota, ki izvaja vodstveni nadzor nad svojimi podružnicami. Sedeži podjetij so dodeljeni prevladujočemu sektorju nefinančnih družb njihovih podružnic, razen če so vse ali večina njihovih podružnic finančne družbe, v tem primeru pa se obravnavajo kot izvajalci pomožnih finančnih dejavnosti (S.126) v sektorju finančnih družb. Če obstaja mešanica nefinančnih in finančnih podružnic, prevladujoči delež glede na dodano vrednost določa klasifikacijo sektorja. Kadar sedež podjetja izvaja poslovno proizvodnjo in če je ta dejavnost prevladujoča, se sedež podjetja razvrsti v poslovni sektor. Sedeži podjetij so opisani pod ISIC Rev. 4, oddelek M, razred 7010 (NACE Rev. 2, M 70.10): Ta razred vključuje nadziranje in vodenje drugih enot podjetja ali družbe; izvaja strateško ali organizacijsko načrtovanje in vlogo odločanja podjetja ali družbe; izvaja vodstveni nadzor in upravlja vsakodnevno delovanje povezanih enot. (2) Holding, ki ima v lasti sredstva podružnic in ne izvaja vodstvenih dejavnosti, je lastna finančna institucija (S.127) in je razvrščen kot finančna družba. Holdingi so opisani pod ISIC Rev.4, oddelek K, razred 6420 (NACE Rev. 2, K 64.20): Ta razred vsebuje dejavnosti holdingov, tj. enot, ki so lastnice sredstev (upravljalnega deleža lastniškega kapitala) skupine podružnic in katerih glavna dejavnost je lastništvo skupine. Holdingi v tem razredu ne opravljajo drugih storitev za podjetje, v katerem imajo kapital, to pomeni, da ne upravljajo ali vodijo drugih enot. Skupine družb 2.15 Velike skupine družb nastanejo, kadar matična družba nadzoruje več podružnic, ki pa lahko nadzorujejo lastne podružnice itn. Vsaka članica skupine se obravnava kot ločena institucionalna enota, če ustreza opredelitvi institucionalne enote. 2.16 Če se skupine družb ne obravnavajo kot posamezne institucionalne enote, je prednost v tem, da skupine čez čas niso vedno stabilne oziroma v praksi niso enostavno opredeljive. Včasih je težko dobiti podatke o skupinah, katerih dejavnosti niso tesno povezane. Številne skupine so prevelike in preveč različne, da bi se obravnavale kot posamezne enote, njihova velikost in sestava pa se sčasoma lahko spremenita zaradi združitev in prevzemov. Enote za posebne namene 2.17 Enota za posebne namene (EPN) je običajno družba z omejeno odgovornostjo ali komanditna družba, ustanovljena za dosego ozko določenih, posebnih ali časovno omejenih ciljev, za izključevanje finančnega tveganja, posebnega davčnega tveganja ali regulativnega tveganja. 2.18 EPN nimajo skupne opredelitve, značilne pa so naslednje lastnosti: a) nimajo zaposlenih in nefinančnih sredstev; b) imajo malo fizične prisotnosti, razen „poštnega nabiralnika“, ki potrjuje njihov kraj registracije; c) vedno so povezane z drugo družbo, pogosto kot podružnica; d) so rezidenčne na drugem ozemlju kot je rezidenčno ozemlje povezanih družb. Če podjetje nima fizične vsebine, je njegova rezidenčnost določena glede na ekonomsko ozemlje, pod zakoni katerega je podjetje ustanovljeno ali registrirano; e) upravljajo jih zaposleni druge družbe, ki je lahko povezana ali pa tudi ne. EPN plačuje pristojbine za opravljane storitve in v zameno matični ali povezani družbi zaračunava pristojbino za kritje teh stroškov. To je edina proizvodnja, v katero je EPN vključena, čeprav pogosto pomeni obveznosti za njenega lastnika in običajno prejme prihodke od naložb ter dobičke iz lastnine za sredstva, ki jih ima v lasti. 2.19 Ne glede na to, ali ima enota vse te lastnosti ali nobene in ali je opisana kot EPN ali kot nekaj podobnega ali ne, se obravnava enako kot vse druge institucionalne enote v tem smislu, da se dodeli sektorju in dejavnosti v skladu z njeno glavno dejavnostjo, razen če EPN nima neodvisnih pravic za ukrepanje. 2.20 Tako so lastne finančne institucije, umetne podružnice in državne enote za posebne namene, ki niso neodvisne pri ukrepanju, dodeljene sektorju njihovega nadzornega organa. V izjemnih primerih, če so nerezidenčne, se priznavajo ločeno od svojih nadzornih organov. V primeru države pa se dejavnosti podružnice prikažejo v računih države. Lastne finančne institucije 2.21 Holding, ki je samo lastnik sredstev podružnic, je primer lastne finančne institucije. Druge enote, ki se tudi obravnavajo kot lastne finančne institucije, so enote z lastnostmi EPN, kot je opisano zgoraj, vključno z investicijskimi in pokojninskimi skladi ter enotami, ki se uporabljajo za razpolaganje in upravljanje s premoženjem za posameznike ali družine, razpolaganje s sredstvi za listinjenje, izdajanje dolžniških vrednostnih papirjev v imenu povezanih družb (takšno podjetje se lahko imenuje conduit), instrumenti listinjenja in za izvajanje drugih finančnih funkcij. 2.22 Stopnja neodvisnosti od matičnega podjetja se lahko kaže v izvajanju nekaj dejanskega upravljanja svojih sredstev in obveznosti do meje prevzemanja tveganja in prejemanju koristi, povezanih s temi sredstvi in obveznostmi. Te enote se razvrstijo v sektor finančnih družb. 2.23 Tovrstni subjekt, ki ne more delovati neodvisno od matičnega podjetja in je samo pasivni imetnik sredstev in obveznosti (včasih se opiše, kot da je na avtopilotu), se ne obravnava kot ločena institucionalna enota, razen če je rezident gospodarstva, ki ni gospodarstvo njegovega matičnega podjetja. Če je rezident istega gospodarstva kot njegovo matično podjetje, se obravnava kot „umetna podružnica“, opisana v nadaljnjem besedilu. Umetne podružnice 2.24 Podružnica, ki je popolnoma v lasti matične družbe, se lahko ustanovi za zagotavljanje storitev matični družbi ali drugim družbam v isti skupini zaradi izogibanja davkom, zmanjševanja obveznosti v primeru stečaja ali za zagotavljanje drugih tehničnih prednosti v okviru davčne zakonodaje ali prava gospodarskih družb, ki velja v določeni državi. 2.25 Na splošno tovrstni subjekti ne ustrezajo opredelitvi institucionalne enote, ker niso sposobni delovati neodvisno od svoje matične družbe in zanje lahko veljajo omejitve sposobnosti razpolaganja ali opravljanja transakcij s sredstvi, ki jih imajo na svoji bilanci stanja. Raven proizvodnje in ceno, ki jo prejmejo zanjo, jim določa matično podjetje, ki je (lahko tudi z drugimi družbami iste skupine) njihova edina stranka. Zato se ne obravnavajo kot ločene institucionalne enote, ampak kot sestavni del matičnega podjetja, njihovi računi pa se konsolidirajo z računi matičnega podjetja, razen če so rezidenčni v drugem gospodarstvu kot njihovo matično podjetje. 2.26 Treba je razlikovati med pravkar opisanimi umetnimi podružnicami in enotami, ki izvajajo samo pomožne dejavnosti. Pomožne dejavnosti so v obsegu omejene na vrsto funkcij storitev, ki jih do neke mere dejansko potrebujejo vsa podjetja, na primer čiščenje prostorov, upravljanje plačilne liste zaposlenih ali zagotavljanje infrastrukture informacijske tehnologije za podjetje (glej poglavje 1, odstavek 1.13). Državne enote za posebne namene 2.27 Država lahko vzpostavi tudi posebne enote s podobnimi lastnostmi in funkcijami kot lastne finančne institucije in umetne podružnice. Take enote nimajo pooblastil za samostojno delovanje in so omejene z obsegom transakcij, ki jih lahko opravljajo. Ne prevzemajo tveganj in nagrad, povezanih s sredstvi in obveznostmi, ki jih imajo. Če so take enote rezidenčne, se obravnavajo kot sestavni del države in ne kot ločene enote. Če so nerezidenčne, se obravnavajo kot ločene enote. Vse transakcije, ki jih izvajajo v tujini, se odražajo v ustreznih transakcijah z državo. Zato se za enoto, ki si izposoja v tujini, šteje, da državi pod istimi pogoji posodi isti znesek, kot si je prvotno izposodila. 2.28 Če povzamemo, se računi enot za posebne namene brez neodvisnih pravic za ukrepanje konsolidirajo z matično družbo, razen če so rezidenčne v drugem gospodarstvu kot matična družba. To splošno pravilo ima eno izjemo, in sicer kadar nerezidenčno EPN vzpostavi država. 2.29 Namišljene rezidenčne enote so opredeljene kot: a) tisti deli nerezidenčnih enot, ki imajo središče glavnega gospodarskega interesa (to velja za večino primerov, ki opravljajo gospodarsko proizvodnjo eno leto ali več) na ekonomskem ozemlju države; b) nerezidenčne enote v vlogi lastnikov zemljišč ali zgradb na ekonomskem ozemlju države, vendar le glede transakcij, ki zadevajo ta zemljišča ali zgradbe. Namišljene rezidenčne enote se obravnavajo kot institucionalne enote, ne glede na to, ali vodijo le delne račune in tudi ne glede na to, ali so neodvisne pri sprejemanju odločitev. 2.30 Med institucionalne enote se štejejo: (a) Enote, ki so neodvisne pri sprejemanju odločitev in imajo celoto računov: 1. zasebne in javne družbe; 2. zadruge ali partnerska podjetja, ki so priznana kot neodvisne pravne osebe; 3. javni proizvajalci, ki so na podlagi posebne zakonodaje priznani kot neodvisne pravne osebe; 4. nepridobitne institucije, ki so priznane kot neodvisne pravne osebe; ter 5. državne agencije; (b) enote, ki imajo celoto računov in za katere se šteje, da so neodvisne pri sprejemanju odločitev, čeprav niso bile ustanovljene ločeno od svoje matične družbe: neprave družbe; (c) enote, za katere ni nujno, da vodijo celoto računov, vendar se zanje šteje, da so neodvisne pri sprejemanju odločitev: 1. gospodinjstva; 2. namišljene rezidenčne enote. INSTITUCIONALNI SEKTORJI 2.31 Makroekonomska analiza ne upošteva dejanj vsake institucionalne enote posebej, temveč skupne dejavnosti podobnih institucij. Enote je zato treba združiti v skupine, imenovane institucionalni sektorji, od katerih se nekateri delijo na podsektorje. Tabela 2.1 – Sektorji in podsektorji Sektorji in podsektorji || || Javni || Nacionalni zasebni || Pod tujim nadzorom Nefinančne družbe || S.11 || S.11001 || S.11002 || S.11003 Finančne družbe || S.12 || || || Denarne finančne institucije (MFI) || Centralna banka || S.121 || || || Druge denarne finančne institucije (oMFI) || Institucije, ki sprejemajo vloge, razen centralne banke || S.122 || S.12201 || S.12202 || S.12203 Skladi denarnega trga (MMF) || S.123 || S.12301 || S.12302 || S.12303 Finančne družbe, razen MFI in ICPF || Investicijski skladi razen MMF || S.124 || S.12401 || S.12402 || S.12403 Drugi finančni posredniki, razen zavarovalnih družb in pokojninskih skladov || S.125 || S.12501 || S.12502 || S.12503 Izvajalci pomožnih finančnih dejavnosti || S.126 || S.12601 || S.12602 || S.12603 Lastne finančne institucije in posojilodajalci || S.127 || S.12701 || S.12702 || S.12703 Zavarovalne družbe in pokojninski skladi (ICPF) || Zavarovalne družbe (IC) || S.128 || S.12801 || S.12802 || S.12803 Pokojninski skladi (PF) || S.129 || S.12901 || S.12902 || S.12903 Država || S.13 || || || || Centralna država || S.1311 || || || || Regionalna država || S.1312 || || || || Lokalna država || S.1313 || || || || Skladi socialne varnosti || S.1314 || || || || Gospodinjstva || S.14 || || || || Delodajalci in samozaposleni || S.141+S.142 || || || || Zaposleni || S.143 || || || || Prejemniki dohodkov od lastnine in transfernih dohodkov || S.144 || || || || Prejemniki dohodkov od lastnine || S.1441 || || || || Prejemniki pokojnin || S.1442 || || || || Prejemniki drugih transfernih dohodkov || S.1443 || || || || Nepridobitne institucije, ki opravljajo storitve za gospodinjstva || S.15 || || || || Tujina || S.2 || || || || Države članice ter institucije in organi EU || S.21 || || || || Države članice EU || S.211 || || || || Institucije in organi EU || S.212 || || || || Države nečlanice in mednarodne organizacije, ki niso rezidenčne v EU || S.22 || || || || 2.32 Vsak sektor in podsektor združuje institucionalne enote s podobnim gospodarskim vedenjem. 2.33 Institucionalne enote se združujejo v sektorje glede na to, kakšna vrsta proizvajalcev so, ter na osnovi njihove glavne dejavnosti in funkcije, ki kažeta vrsto njihovega gospodarskega vedenja. 2.34