Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora – Dostojne minimalne plače v vsej Evropi

(raziskovalno mnenje na zaprosilo Evropskega parlamenta/Sveta)

(2020/C 429/22)

Poročevalca: Stefano MALLIA in Oliver RÖPKE

Zaprosilo Evropski parlament, 30. 1. 2020 Pravna podlaga prvi odstavek člena 304 Pogodbe o delovanju Evropske unije Pristojnost strokovna skupina za zaposlovanje, socialne zadeve in državljanstvo Datum sprejetja mnenja strokovne skupine 9. 7. 2020 Datum sprejetja mnenja na plenarnem zasedanju 18. 9. 2020 Plenarno zasedanje št. 554 Rezultat glasovanja (za/proti/vzdržani) 209/0/8

1. Sklepi in priporočila

1.1 Pandemija COVID-19 je Evropo hudo prizadela. Evropska unija in njene države članice se soočajo z gospodarsko recesijo zgodovinskih razsežnosti, ki močno vpliva na ljudi in podjetja. Sprejeti je treba usklajene in odločne kratko- in srednjeročne ukrepe, namenjene zaščiti delovnih mest in dohodkov ter zagotovitvi hitrega in trajnostnega ponovnega zagona gospodarskih dejavnosti, konkurenčnosti ter dobro delujočega socialnega in ekonomskega modela. Del rešitve so kakovostna in pošteno plačana delovna mesta ter dostojne minimalne plače v vsej Evropi. Upoštevati je treba tudi ekonomske dejavnike, kot sta produktivnost in vzdržnost podjetij. Učinkovit dialog s predstavniki civilne družbe je ključnega pomena za uspeh in ohranjanje zaupanja državljanov. Močan in učinkovit socialni dialog ter kolektivna pogajanja so bistvenega pomena tudi za obravnavo izzivov, povezanih z gospodarstvom in trgom dela, ter za zagotovitev okrevanja.

1.2 Evropski parlament je Evropski ekonomsko-socialni odbor (EESO) zaprosil za to raziskovalno mnenje zaradi prihodnje pobude Komisije o pravičnih minimalnih plačah. V okviru EESO skupina delojemalcev in skupina Raznolikost Evrope podpirata stališče, da bi morali biti vsi delavci v EU zaščiteni s pravično minimalno plačo, ki jim omogoča dostojen življenjski standard ne glede na to, kje delajo. Gre za temeljno pravico. Skupina delodajalcev meni, da bi bilo treba minimalne plače določati na nacionalni ravni v skladu s posebnostmi posameznih nacionalnih sistemov.

1.3 Ravni zakonsko določenih minimalnih plač se med državami članicami močno razlikujejo in odražajo različne stopnje ekonomskega in socialnega razvoja, v nekaterih državah članicah pa je višina minimalne plače močno pod pragom tveganja revščine. EESO je pred tem že izrazil prepričanje, da so potrebna nadaljnja prizadevanja glede zbliževanja plač in uvedbe minimalnih plač v državah članicah, pri čemer je tudi poudaril, da je treba v postopkih oblikovanja plač dosledno spoštovati pristojnost in avtonomijo nacionalnih socialnih partnerjev, v skladu z nacionalno prakso ( 1 ) . Ta prizadevanja bi morala biti namenjena tudi krepitvi kolektivnih pogajanj, ki lahko prav tako prispevajo k bolj pravičnim plačam na splošno.

1.4 Plače, vključno z minimalnimi, so pomemben vidik modela socialnega tržnega gospodarstva Evropske unije. Zagotovitev dostojnih minimalnih plač v vseh državah članicah bi podprla doseganje več ciljev EU, vključno z navzgor usmerjenim zbliževanjem plač, izboljšanjem socialne in ekonomske kohezije, odpravo razlike v plačah med spoloma, izboljšanjem življenjskih in delovnih pogojev na splošno ter zagotavljanjem enakih konkurenčnih pogojev na enotnem trgu. Plače so plačilo za opravljeno delo in eden od dejavnikov, ki podjetjem in delavcem zagotavljajo vzajemne koristi. Povezane so z gospodarskimi razmerami v državi, regiji ali sektorju. Spremembe lahko vplivajo na zaposlovanje, konkurenčnost in povpraševanje na makroekonomski ravni.

1.5 Minimalne plače bi morale biti pravične glede na porazdelitev plač v različnih državah, njihova raven pa bi morala biti ustrezna tudi v smislu realnih cen, tako da omogočajo dostojen življenjski standard, obenem pa zagotavljajo vzdržnost tistih podjetij, ki ponujajo kakovostna delovna mesta.

1.6 EESO ostaja zaskrbljen, ker sta revščina na splošno in revščina zaposlenih še vedno velik problem v številnih državah članicah. Za reševanje teh težav je treba zagotoviti celovit pristop na ravni EU in držav članic ter podpreti učinkovite programe dejavnega vključevanja, ki jih spremljajo bistvene in podporne socialne storitve. Potrebni so tudi dobro delujoči trgi dela, javni zavodi za zaposlovanje in aktivne politike zaposlovanja. Odbor je poleg tega predlagal postopen pristop za vzpostavitev skupnih minimalnih standardov na področju zavarovanja za primer brezposelnosti v državah članicah ( 2 ) . EESO je že pozval k uvedbi zavezujočega evropskega okvira za dostojen minimalni dohodek ( 3 ) . Medtem ko sta skupina delojemalcev in skupina Raznolikost Evrope mnenje podprli, pa se skupina delodajalcev z vizijo iz mnenja glede zavezujočega instrumenta za minimalni dohodek na evropski ravni ni strinjala.

1.7 Evropska komisija je navedla, da namerava predlagati pravni instrument, ki bi vsem delavcem v Evropski uniji zagotavljal pravično minimalno plačo. Skupina delojemalcev in skupina Raznolikost Evrope menita, da je ta pobuda Komisije ključna za izvajanje načela 6 evropskega stebra socialnih pravic. Komisija je pojasnila, da ne namerava določiti enotne evropske minimalne plače, neposredno uskladiti ravni minimalnih plač po vsej EU ali uvesti zakonsko določenih minimalnih plač v državah članicah, ki imajo visoko stopnjo pokritosti s kolektivnimi pogajanji in v katerih se plače določajo izključno s kolektivnimi pogodbami. Poudarila je tudi, da bo v celoti spoštovala nacionalne pristojnosti, nacionalne tradicije in posebnosti posameznih držav ter pogodbeno svobodo in avtonomijo socialnih partnerjev ter da noben ukrep ne bo oslabil dobro delujočih sistemov kolektivnih pogajanj.

1.8 Komisija je v dokumentu o drugi fazi posvetovanja o potencialnih ukrepih za obravnavo izzivov, povezanih s pravičnimi minimalnimi plačami, naslovljenem na evropske socialne partnerje, navedla, da je mogoče sprejeti zakonodajne in nezakonodajne ukrepe na ravni EU v skladu s členom 153(1)(b) PDEU, in sicer ob upoštevanju načel subsidiarnosti in sorazmernosti ter omejitev iz člena 153(5) PDEU. Kot potencialna pravna instrumenta omenja direktivo in priporočilo. Mnenja v EESO glede tega, ali bi bila pravna pobuda, sprejeta na podlagi člena 153, zlasti direktiva, zakonita, se sicer razhajajo. EESO opozarja tudi, da imajo evropski socialni partnerji v skladu s členom 155 PDEU možnost pogajanja in sklepanja sporazumov.

1.9 EESO torej priznava, da v zvezi z ukrepi EU na tem področju obstajajo nekateri pomisleki. Eden od glavnih pomislekov je dejstvo, da EU ni pristojna za sprejemanje ukrepov na področju plač in njihovih ravni ter da bi lahko tovrstni ukrepi pomenili poseg v avtonomijo socialnih partnerjev in oslabili sisteme kolektivnih pogajanj, zlasti v državah članicah, v katerih se višina minimalne plače določa s kolektivnimi pogodbami. Razhajajo se tudi mnenja o dodani vrednosti ukrepanja EU, tudi znotraj samega Odbora. Večina članov EESO sicer meni, da bi lahko tako ukrepanje zagotovilo dodano vrednost, drugi pa se ne strinjajo.

1.10 Skupina delojemalcev in skupina Raznolikost Evrope menita, da so ukrepi potrebni, saj v EU nekateri delavci, zlasti ranljivi delavci, niso upravičeni do zakonsko določenih minimalnih plač, raven minimalne plače pa vedno ne zagotavlja dostojnega življenjskega standarda. Koristno bi bilo torej določiti enotne pragove na ravni EU in opredeliti znesek, ki zagotavlja „dostojen življenjski standard“. Skupina delodajalcev meni, da se vprašanje pragov ne bi smelo obravnavati z ukrepi EU, saj EU na področju ravni plač nima pristojnosti.

1.11 EESO ne podcenjuje zapletenosti teh vprašanj. Pomembno je, da vsi ukrepi EU temeljijo na natančni analizi ter razumevanju razmer in občutljivih vprašanj držav članic ter se izvajajo ob popolnem spoštovanju vloge in avtonomije socialnih partnerjev in različnih modelov odnosov med delodajalci in delojemalci. Nujno je tudi, da vse pobude EU ščitijo modele v državah članicah, v katerih socialni partnerji menijo, da zakonsko določene minimalne plače niso potrebne.

1.12 V skladu z odločitvijo, sprejeto na nacionalni ravni, so socialni partnerji ob popolnem spoštovanju njihove avtonomije in izbrane ravni v najboljšem položaju za določanje plač. V zvezi s sistemi za zakonsko določanje minimalnih plač se je treba pravočasno in ustrezno posvetovati s socialnimi partnerji ter tako zagotoviti, da se upoštevajo potrebe tako delodajalcev kot delojemalcev. EESO obžaluje, da v nekaterih državah članicah posvetovanje s socialnimi partnerji oziroma njihovo sodelovanje v okviru sistemov za zakonsko določanje plač ali mehanizmov prilagajanja plač ni ustrezno. EESO pozdravlja, da je Komisija priznala, da obstajajo možnosti za ukrepe na ravni EU, s katerimi bi spodbujali vlogo kolektivnih pogajanj pri podpiranju ustreznosti minimalne plače in pokritosti z njo. V ukrepe na ravni EU, povezane z minimalnimi plačami, bi bilo mogoče vključiti tudi ukrepe v podporo kolektivnim pogajanjem ter pri tem upoštevati različne nacionalne sisteme odnosov med delodajalci in delojemalci. To je v skladu s prejšnjimi priporočili EESO, v katerih je ta pozval k okrepitvi kolektivnih pogajanj in socialnega dialoga ter zagotavljanju podpore pri krepitvi zmogljivosti socialnih partnerjev. Kolektivna pogajanja v EU bi bilo mogoče dodatno podpreti tudi z javnimi naročili.

2. Ozadje in kontekst

2.1 Evropski parlament je za to raziskovalno mnenje zaprosil zaradi prihodnje pravne pobude Komisije o pravičnih minimalnih plačah. Tudi Nemčija, ki je julija 2020 prevzela predsedovanje Svetu EU, je navedla, da bodo minimalne plače med njenimi prednostnimi nalogami. EESO pozdravlja priložnost, da lahko nadalje prispeva k razpravi o tem, katere ukrepe bi bilo mogoče sprejeti na evropski ravni ob upoštevanju različnega dejanskega stanja v državah članicah ter delitve pristojnosti med EU in nacionalno ravnjo.

2.2 Pandemija COVID-19 pomeni največjo zdravstveno, socialno in gospodarsko krizo celotne generacije. Da bi preprečili dolgotrajne negativne posledice za družbo, gospodarstvo in svet dela, so poleg nujnih ukrepov, ki so bili sprejeti, kratko- in srednjeročno potrebni tudi obsežni, usklajeni in odločni ukrepi politike.

2.3 EU in njene države članice se soočajo z gospodarsko recesijo zgodovinskih razsežnosti. Glede na pomladansko gospodarsko napoved Evropske komisije bi se lahko leta 2020 skupni BDP EU zmanjšal za 7,5 %, leta 2021 pa povečal za približno 6 %, čeprav bi bile med državami članicami velike razlike ( 4 ) . Podjetja, zlasti MSP in mikropodjetja, se soočajo z gospodarskimi posledicami brez primere in težkimi odločitvami v zvezi s svojim preživetjem, med drugim glede zadržanja ali odpuščanja zaposlenih. Ukrepi omejitve gibanja so močno prizadeli številne gospodarske sektorje in številna podjetja se bojijo, da jim grozi stečaj, na primer podjetja v storitvenem sektorju, sektorju hotelov, restavracij ter priprave in dostave hrane ter kulturnem sektorju.

2.4 Prav tako je bil močno prizadet sektor javnih storitev, zlasti sistemi zdravstvenega varstva in socialne zaščite, ki so pod pritiskom, ker morajo poskrbeti za ljudi v stiski. Brez odločnih javnih ukrepov in podpore bi lahko COVID-19 povzročil tudi večjo brezposelnost, podzaposlenost in revščino. Več kot četrtina anketirancev v raziskavi Eurofounda o COVID-19 je navedla, da so izgubili zaposlitev, in sicer začasno (23 %) ali za stalno (5 %) ( 5 ) . Glede na napoved Komisije ( 6 ) bi se lahko stopnja brezposelnosti v EU leta 2020 s 6,7 % zvišala na 9 %, nato pa bi se leta 2021 znižala na približno 8 %, pri čemer bodo tudi tukaj med državami članicami razlike.

2.5 Kriza zaradi COVID-19 je poleg tega jasno razkrila posebno ranljivost samozaposlenih, delavcev v nestandardnih zaposlitvenih razmerjih in prekarnih delavcev, ki so prepogosto izključeni iz varnostnih mrež socialne zaščite, ki bi jim ublažile izgubo dohodka ali zaposlitve. Delavci, ki zagotavljajo bistvene storitve, so bili javno pohvaljeni za svoj prispevek k družbi, ki je pogosto vključeval veliko osebno tveganje. Njihova delovna mesta, na primer v sektorjih zdravstvenih in socialnih storitev, prodaje na drobno ter storitev dostave in čiščenja, so pomembna za celotno družbo, vendar so pogosto premalo cenjena, kar bi bilo treba spremeniti.

2.6 Ženske, delavci migranti in pripadniki etničnih manjšin, ki so nesorazmerno zastopani v nekaterih bistvenih sektorjih, si zaslužijo večjo pozornost, da se jim zagotovijo vse pravice delavcev, in morda potrebujejo tudi boljše varstvo, ki ga zagotavljajo mreže socialne varnosti. Izguba delovnih mest je posebno prizadela osebe, mlajše od 25 let (tudi v okviru vajeništev), prav tako se je prekinilo njihovo izobraževanje in usposabljanje. Zdaj se pri vstopu na trg dela soočajo s še večjimi ovirami; enako velja tudi za druge ranljive skupine, kot so invalidi in druge diskriminirane osebe, ki so bile pri vstopu na trg dela že pred tem v slabšem položaju.

2.7 Evropa si ne more privoščiti, da bi izgubila še eno desetletje. Kratkoročno mora biti poudarek na ohranitvi podjetij in zaščiti delovnih mest. Potegniti je treba spoznanja iz odzivov na gospodarsko in finančno krizo leta 2008, ki je imela znatne in dolgotrajne posledice za EU in njene državljane. Sprejeti je treba ukrepe za zaščito delovnih mest in dohodkov, pa tudi za omogočanje varnega in hitrega ponovnega zagona gospodarske dejavnosti za zagotavljanje trajnostne rasti, stabilnejšega okrevanja, konkurenčnosti ter pravičnejšega, produktivnega in dobro delujočega socialnega in gospodarskega modela. Civilni dialog in učinkovito vključevanje vseh deležnikov sta bistvena za zagotavljanje učinkovitega odziva na COVID-19 in ohranjanje zaupanja državljanov.

2.8 Del rešitve morajo biti ustvarjanje kakovostnih delovnih mest in pravične plače, vključno z minimalnimi plačami, ki vsakemu delavcu omogočajo dostojen življenjski standard in pri katerih se upoštevajo gospodarski dejavniki, vključno s produktivnostjo. Bistveno vlogo pri teh prizadevanjih imajo kolektivna pogajanja in socialni dialog, ki jih je treba okrepiti in/ali podpirati na vseh ravneh, in sicer v skladu z nacionalnimi sistemi odnosov med delodajalci in delojemalci.

Evropski steber socialnih pravic ter obnovljena zavezanost pravičnim plačam in kolektivnim pogajanjem v EU

2.9 Evropski parlament, Svet in Komisija so z razglasitvijo evropskega stebra socialnih pravic (socialni steber) na vrhu v Göteborgu novembra 2017 znova potrdili svojo zavezanost prizadevanjem za pravičnejšo in bolj enako Evropo. Steber bi bilo treba uporabljati kot kompas za obnovljeno navzgor usmerjeno zbliževanje, katerega namen je izboljšanje delovnih in življenjskih pogojev, pa tudi za usmerjanje reform na trgih dela in socialne politike.

2.10 EESO dosledno poudarja, da je za uresničitev načel stebra treba sprejeti konkretne ukrepe. Poleg povečanja konkurenčnosti in produktivnosti v skladu z načelom 6 stebra bi moral biti ključni poudarek glede zbliževanja na spodbujanju ustreznih minimalnih plač, ki glede na nacionalne gospodarske in socialne razmere delavcem in njihovim družinam zagotavljajo dostojen življenjski standard ter ki se določijo na pregleden in predvidljiv način v skladu z nacionalnimi praksami in ob spoštovanju avtonomnosti socialnih partnerjev ( 7 )

3. Splošne ugotovitve

3.1 Splošni preudarki

3.1.1 Predsednica Ursula von der Leyen je v političnih usmeritvah Evropske komisije za obdobje 2019–2024 ( 8 ) navedla, da namerava „predlaga[ti] pravni instrument, ki bo zagotovil, da vsi delavci v Uniji prejmejo pravično minimalno plačo“. Evropska komisija je 14. januarja 2020 v skladu s členom 154 PDEU začela prvo fazo posvetovanja s socialnimi partnerji o možnih ukrepih za obravnavo izzivov, povezanih s pravičnimi minimalnimi plačami. V dokumentu o drugi fazi posvetovanja, objavljenem 3. junija, je poudarila, da so potrebni ukrepi na ravni EU, in pojasnila, da si bo še naprej prizadevala za pripravo morebitnega pravnega instrumenta, tj. direktive ali priporočila.

3.1.2 EESO je pred tem že izrazil prepričanje, da so potrebna nadaljnja prizadevanja glede zbliževanja plač in uvedbe minimalnih plač v državah članicah, pri čemer je tudi poudaril, da je treba dosledno spoštovati pristojnost in avtonomijo nacionalnih socialnih partnerjev v zvezi s postopki določanja plač, in sicer v skladu z nacionalno prakso ( 9 ) . Cilj bi moral biti, da se ob upoštevanju gospodarskih dejavnikov zagotovi, da minimalne plače v vseh državah članicah EU vsem delavcem omogočajo dostojen življenjski standard. To bi prispevalo k uresničevanju cilja EU glede izboljšanja življenjskih in delovnih razmer evropskih državljanov in želja Komisije za „bolj ambiciozno Unijo“.

3.1.3 EESO je izrazil tudi zaskrbljenost glede nezadostne učinkovite vključenosti v socialni dialog v nekaterih državah članicah in je zato poudaril, da je treba spodbujati socialni dialog in kolektivna pogajanja na vseh ustreznih ravneh, in sicer v skladu z nacionalnimi sistemi odnosov med delodajalci in delojemalci.

3.2 Širši okvir

3.2.1 Na navzgor usmerjeno gospodarsko in socialno zbliževanje ter boj proti revščini vplivajo širši pomembni vidiki, na primer kako dobro delujejo trgi dela ter kakšno je delovanje javnih zavodov za zaposlovanje in aktivnih politik trga dela, pa tudi delovanje sistemov obdavčitve, socialne varnosti (vključno z denarnim nadomestilom za brezposelnost), socialnega varstva, izobraževanja in usposabljanja ter enotnega trga.

3.2.2 Plače so povezane z gospodarskimi razmerami v državi, regiji ali sektorju. Spremembe lahko vplivajo na zaposlovanje, konkurenčnost in povpraševanje na makroekonomski ravni. Produktivnost je pomemben vidik delovanja trga dela in zaposlitvenih možnosti, zlasti za nizko usposobljene delavce in tiste, ki vstopajo na trg dela, pomembno pa vpliva tudi na možnosti poklicnega napredovanja delavcev z minimalno plačo. Koristi od razvoja produktivnosti in rasti bi morali imeti vsi delavci, tudi najslabše plačani. Hkrati je povečanje produktivnosti zelo pomembno tudi za zagotavljanje konkurenčnosti gospodarstva EU, kadar se povečajo skupni stroški zaposlitve delavcev. Davki in neplačni stroški dela, vključno s prispevki za socialno varnost, ki jih plačujejo delodajalci in delavci, lahko včasih privedejo do velikih razlik med bruto in neto plačo, vplivajo pa tudi na neto plače delavcev in stroške delodajalcev.

3.2.3 Minimalne plače vplivajo tudi na celotno plačno strukturo. Dodatni pomembni dejavniki, ki jih je treba upoštevati, so delež delavcev, ki prejemajo minimalno plačo, trendi gibanja plač, raven cen in kupna moč ter raven minimalnih plač glede na splošno porazdelitev plač v državi. Minimalne plače bi morale biti pravične glede na porazdelitev plač v različnih državah, njihova raven pa bi morala biti ustrezna tudi v smislu realnih cen, tako da omogočajo dostojen življenjski standard, obenem pa zagotavljajo vzdržnost tistih podjetij, ki ponujajo kakovostna delovna mesta. Pri nacionalnih bruto minimalnih plačah v EU, merjenih po standardu kupne moči, je od leta 2010 mogoče ugotoviti navzgor usmerjeno zbliževanje, saj so se zlasti srednje- in vzhodnoevropske države približale povprečju EU ( 10 ) . Razlike so kljub temu še vedno velike, zbliževanje pa se je v zadnjih letih upočasnilo ( 11 )

3.3 Potreba po dostojnih minimalnih plačah v Evropi

3.3.1 Pravica do poštenih in pravičnih delovnih pogojev ter pravica do plačila sta temeljni pravici, ki sta določeni v mednarodnih in evropskih instrumentih na področju človekovih pravic. Plače, vključno z minimalnimi, so pomemben vidik modela socialnega tržnega gospodarstva Evropske unije. So plačilo za opravljeno delo, eden od dejavnikov, ki podjetjem in delavcem zagotavljajo vzajemne koristi v okviru dobro delujočih trgov dela, ter so pogosto ključni element kolektivnih pogajanj.

3.3.2 Minimalne plače imajo tudi druge funkcije, na primer da varujejo delavce pred nesorazmerno nizko plačo in revščino zaposlenih ( 12 ) . Čeprav je kakovostna zaposlitev še vedno najboljša pot iz revščine, pa to, da ima posameznik službo, samo po sebi še ne pomeni, da ni reven, kar zlasti velja za osebe, ki niso zaposlene s polnim delovnim časom. Skoraj vsak deseti delavec v EU zasluži „približno“ nacionalno zakonsko določeno minimalno plačo ali manj ( 13 ) . Leta 2018 je bilo ugotovljeno, da vsaki deseti zaposleni osebi, stari 18 let ali več, grozi revščina in da delavci v osmih državah članicah realno zaslužijo manj kot ob nastopu krize leta 2008. Poleg tega se je v zadnjih desetih letih v večini držav članic povečal delež zaposlenih s tveganjem revščine, čeprav je v nekaterih ostal enak ali se je zmanjšal. V nekaterih državah obstoječe minimalne plače niso zadostne, da bi lahko delavci izšli iz revščine zgolj z zaposlitvijo ( 14 )

3.3.3 Vsi soglašajo, da morajo Evropska unija in države članice storiti več za boj proti revščini, vključno z revščino zaposlenih. Komisija je v posvetovalnih dokumentih o pravičnih minimalnih plačah priznala, da lahko imajo dostojne minimalne plače pomembno vlogo pri zmanjševanju revščine med revnimi zaposlenimi. EESO meni, da je revščino zaposlenih mogoče najučinkoviteje zmanjšati z dostojnimi minimalnimi plačami in celostnimi politikami dejavnega vključevanja, ki so osredotočene na ljudi in spodbujajo dostop do ustreznega minimalnega dohodka, zavodov za zaposlovanje in kakovostnih delovnih mest, pa tudi do bistvenih in podpornih socialnih storitev, in sicer v skladu s priporočilom Komisije iz leta 2008.

3.3.4 Vzrokov, ki vodijo v revščino zaposlenih, je več, pri čemer je Eurofound ( 15 ) ugotovil, da je, čeprav je ustrezna minimalna plača temeljni steber vseh modelov socialne zaščite revnih zaposlenih, povezava med minimalnimi plačami in revščino zaposlenih zapletena. Pomemben dejavnik, ki ga je treba upoštevati, je sestava gospodinjstva: čeprav prejemanje minimalne plače v nekaterih državah morda zadostuje za zaščito ene odrasle osebe pred tveganjem revščine, pa v primeru, da v gospodinjstvu ni nobene druge osebe z dohodki, pogosto ni dovolj za preživljanje več kot ene osebe.

3.3.5 Tudi raven življenjskih stroškov je lahko ključni element, ki gospodinjstva pahne v revščino, zato bi jo bilo treba upoštevati – po potrebi na nacionalni ravni – pri presoji ustreznosti minimalnih plač. K zmanjševanju revščine zaposlenih ali njenemu preprečevanju lahko pomembno pripomorejo tudi dajatve socialne varnosti za zaposlene, socialnovarstveni prejemki, socialni transferji in družinski dodatki, odvisno od sestave gospodinjstva.

3.3.6 Številne vlade so se tudi odločile, da bodo znižale dohodnino in prispevke za socialno varnost ter s tem povišale neto dohodke zaposlenih z zakonsko določeno minimalno plačo in drugih zaposlenih z nizkimi dohodki. Vendar ima to lahko širše posledice za politiko in lahko oslabi sisteme javnega zdravstva in socialnega varstva ter javne storitve na splošno. Poleg teh neposrednih ukrepov je v poročilu Eurofounda obravnavana tudi uporaba posrednih ukrepov za boj proti revščini zaposlenih ( 16 ) , vendar je njihov učinek težko oceniti, zato je potrebna natančnejša ocena.

3.3.7 EESO je na splošno v zvezi z bojem proti revščini že pozval k uvedbi zavezujočega evropskega okvira za dostojen minimalni dohodek, s katerim bi lahko posplošili in podprli sisteme minimalnih dohodkov v državah članicah ter zagotovili njihovo dostojnost (ustreznost), da bi se Evropa prvič pomembno odzvala na resen in trdovraten problem revščine v Evropi ( 17 ) . Medtem ko sta skupina delojemalcev in skupina Raznolikost Evrope mnenje podprli, se skupina delodajalcev ni strinjala z vizijo iz mnenja glede zavezujočega instrumenta za minimalni dohodek na evropski ravni, temveč se je zavzela za odprto metodo koordinacije ( 18 ) . EESO je predlagal tudi postopni pristop k skupnim minimalnim standardom EU na področju zavarovanja za primer brezposelnosti v državah članicah, da bi zagotovili ustrezne varnostne mreže za delavce, ki izgubijo službo, in kot zaščito pred revščino ( 19 ) . Ti standardi bi poleg tega imeli funkcijo samodejnega stabilizatorja in spodbujali navzgor usmerjeno zbliževanje v EU.

3.3.8 Poleg tega je potreben celovit pristop, ki med drugim vključuje tudi učinkovite sisteme minimalnih dohodkov, ustrezne reforme na področju socialne varnosti in večje naložbe v javne storitve. Za dvig ljudi iz revščine je ključno in koristno, da se nadaljujejo razprave o tem, kako doseči prag tveganja revščine na ravni EU (kazalnik stopnje tveganja revščine na ravni EU ( 20 ) ), skupaj z nacionalnimi referenčnimi proračuni za izračun stroškov potrebnega blaga in storitev (ob upoštevanju različnih uporabljenih metodologij). Pri tem bi bilo treba upoštevati elemente porazdelitve družbene blaginje, obdavčitve in življenjskega standarda v posameznih državah članicah EU ( 21 ) , ter prispevati k umestitvi praga tveganja revščine v kontekst večdimenzionalnosti revščine.

3.3.9 V skoraj vseh državah članicah so ženske prekomerno zastopane med zaposlenimi z minimalno plačo ( 22 ) . Podatki kažejo, da lahko dostojne minimalne plače tudi pozitivno vplivajo na razliko v plačah med spoloma na spodnjem delu porazdelitve plač, vendar le, če jih spremljajo tudi ukrepi politike za obravnavo strukturnih neenakosti med spoloma na trgih dela in v družbi. Podobno bi precejšnje koristi od dostojne minimalne plače imele tudi druge prikrajšane osebe, kot so delavci migranti, invalidi in pripadniki etničnih manjšin. Da bi poleg tega izboljšali stopnjo zaposlenosti invalidnih delavcev, bi morali pristojni javni organi delodajalcem odobriti subvencije plač ali davčne olajšave, da bi pokrili dodatne stroške, povezane z njihovo zaposlitvijo.

3.3.10 EESO v zvezi z dostojnimi plačami v Evropi poleg tega poudarja, da imajo dobro delujoči sistemi kolektivnih pogajanj, zlasti sektorskih kolektivnih pogajanj, ključno vlogo pri zagotavljanju pravičnih in ustreznih plač v celotni strukturi plač, vključno z zakonsko določenimi minimalnimi plačami, če te obstajajo. Potrebni so tudi za spodbujanje navzgor usmerjenega zbliževanja plač med državami in v njih ter za uravnoteženo upoštevanje socialnih in gospodarskih vidikov.

3.4 Potreba po ukrepanju na ravni EU in njegova izvedljivost

3.4.1 Komisija je v prvi fazi posvetovanja s socialnimi partnerji opredelila več načinov, kako bi lahko ukrepi na ravni EU prinesli dodano vrednost: prispevanje k zagotavljanju pravičnih minimalnih plač, pomoč državam članicam pri doseganju navzgor usmerjenega zbliževanja delovnih pogojev, zagotavljanje enakih konkurenčnih pogojev na enotnem trgu in povečanje kupne moči zaposlenih z nizkimi dohodki.

3.4.2 Komisija je v drugi fazi posvetovanja s socialnimi partnerji pojasnila cilje ukrepanja na ravni EU in politične cilje morebitne pobude ( 23 ) . Komisija meni, da bi morali biti splošni cilji take pobude zagotoviti, da so vsi delavci v EU zaščiteni s pravično minimalno plačo, ki jim omogoča dostojen življenjski standard ne glede na to, kje delajo, in da so minimalne plače določene na ustreznih ravneh, hkrati pa zagotavljati dostop do zaposlitve ter upoštevati učinke na ustvarjanje delovnih mest in konkurenčnost. Večina članov EESO pozdravlja cilje, ki jih je opredelila Komisija, in meni, da bi jih bilo treba obravnavati z ukrepi o pravičnih minimalnih plačah na ravni EU. Manjšina pa meni, da ukrepanje EU v zvezi z nekaterimi cilji ne bi bilo ustrezno.

3.4.3 Komisija je opozorila, da ne namerava določiti enotne evropske minimalne plače ali neposredno uskladiti ravni minimalnih plač po vsej EU, in poudarila, da bo v celoti spoštovala nacionalne pristojnosti, nacionalne tradicije ter posebnosti vsake države in pogodbeno svobodo socialnih partnerjev.

3.4.4 Večina držav članic pozna zakonsko določeno ali nacionalno minimalno plačo, vendar pa so med njimi velike razlike v ravni zakonsko določene/nacionalne minimalne plače, kar kaže na različne ravni gospodarske in socialne razvitosti držav članic. Januarja 2020 se je zakonsko določena minimalna plača v državah članicah gibala med 312 in 2 142 EUR na mesec. Na splošno so mesečne minimalne plače znašale manj kot 600 EUR v vzhodnih državah članicah EU in več kot 1 500 EUR v severozahodnih državah članicah ( 24 ) . Komisija je v dokumentu o drugi fazi posvetovanja s socialnimi partnerji ugotovila, da se je ustreznost minimalne plače v večini držav članic izboljšala ( 25 ) . Razlike so sicer še vedno prisotne. Poleg tega je v številnih državah članicah zakonsko določena minimalna plača enaka ali manjša od 50 % bruto mediane plače zaposlenih s polnim delovnim časom ( 26 ) in je precej pod pragom plače, ki pomeni tveganje revščine in znaša 60 % mediane plače, torej zgolj zakonsko določena minimalna plača ni dovolj za dvig delavcev iz revščine.

3.4.5 Minimalne plače bi morale zagotavljati dostojen življenjski standard. Skupina delojemalcev in skupina Raznolikost Evrope menita, da ravni minimalnih plač v številnih državah še niso ustrezne in da je treba raven referenčne neto zakonsko določene minimalne plače določiti bistveno nad pragom revščine (ki se v EU določi z uporabo kazalnika stopnje tveganja revščine, ki ustreza 60 % nacionalne mediane ekvivalentnega razpoložljivega dohodka po socialnih transferjih) ter da mora biti ta raven pravična v primerjavi s plačami na trgu dela na splošno. Taka referenčna raven bi zagotovila ustrezne ravni socialnih dajatev in preprečila, da bi bili delavci prisiljeni v prekarne oblike zaposlitve z negativnimi pogoji, povezanimi s sistemi minimalnega dohodka. Zvišanje minimalnih plač na raven nad pragom tveganja revščine bi poleg tega razširilo davčno osnovo za vlade in prispevalo k financiranju ustreznih sistemov socialne zaščite. Skupina delodajalcev pa meni, da se to vprašanje ne bi smelo obravnavati z ukrepi EU, saj EU v skladu s sodbami Sodišča Evropske unije nima pristojnosti na področju plač, zlasti ne na področju njihovih ravni. Privrženci tega pogleda menijo, da bi bilo mogoče z uporabo odprte metode koordinacije ali v okviru procesa evropskega semestra kvečjemu razpravljati in si izmenjati mnenja o tem, kako zagotoviti ustrezne ravni socialnih dajatev in ustrezne sisteme minimalnih dohodkov ter kako bi lahko to skupaj z zaposlovanjem pripomoglo k financiranju ustreznih sistemov socialne zaščite.

3.4.6 EESO je seznanjen z različnimi pomisleki, izraženimi glede možnih ukrepov EU na tem področju. Zlasti obstajajo zelo različna stališča glede pristojnosti EU. Nekateri trdijo, da glede na to, da so s členom 153(5) Pogodbe o delovanju Evropske unije iz zakonodajne pristojnosti EU izključene plače, ukrepanje na ravni EU ni mogoče. Po drugi strani pa drugi, vključno s Komisijo, trdijo, da obstajajo možnosti za ukrepanje na ravni EU in da ga člen 153(5) PDEU ne preprečuje.

3.4.7 Hkrati obstajajo bojazni, in sicer zlasti v državah članicah, v katerih so minimalne plače izključno ali pretežno določene s kolektivnimi pogajanji, da bi tovrstno ukrepanje pomenilo poseg v avtonomijo socialnih partnerjev. Zato je nujno, da vse pobude EU ščitijo modele v tistih državah članicah, v katerih socialni partnerji menijo, da zakonsko določene minimalne plače niso potrebne. Podobno bi morali ukrepi za spodbujanje kolektivnih pogajanj, zlasti sektorskih kolektivnih pogajanj, v celoti spoštovati različne nacionalne sisteme odnosov med delodajalci in delojemalci, ne pa spodbujati univerzalnega pristopa.

3.4.8 Še en razlog za zaskrbljenost je, da bi lahko evropska politika zakonsko določene minimalne plače negativno vplivala na zaposlovanje, zlasti mladih in nizko usposobljenih delavcev, ter da bi se lahko še povečale kršitve, kar bi lahko poleg tega številne delavce z nizkimi dohodki pahnilo v neformalno delo ( 27 ) . Vendar se je temu mogoče izogniti, če je višina minimalne plače pravilno določena, tj. če podpira zaslužek delavcev, ne da bi ogrožala zaposlitev, ter če je odvisna od dejavnikov, značilnih za državo, vključno z vedenjskim odzivom delodajalcev, stopnjo konkurence na proizvodnem trgu in trgu dela ter vzajemnim delovanjem te politike z drugimi politikami, zlasti tistimi v zvezi z davki in dajatvami ( 28 ) . Dejansko so na voljo konkretni primeri držav članic, v katerih uvedba minimalnih plač ni negativno vplivala na ustvarjanje delovnih mest in v katerih so imela celo znatna povečanja minimalne plače pozitivne makroekonomske učinke, vključno z večjo rastjo števila delovnih mest ( 29 )

3.4.9 EESO se v celoti zaveda zapletenosti vprašanj, povezanih s to razpravo, in priznava, da minimalne plače niso čudežna rešitev, ki bi rešila vse težave. Vendar bi bilo mogoče na podlagi skupnega pristopa EU z jasnimi cilji politike, ki bi jih morale države članice izpolniti na različne načine, in zagotavljanja vključenosti socialnih partnerjev v okviru dobro delujočih sistemov kolektivnih pogajanj zagotoviti, da so zaščitene pravice delavcev do pravičnega plačila in svobode združevanja ter potrebe delodajalcev v zvezi s produktivnostjo in konkurenčnostjo. V kombinaciji s širšimi ukrepi bi lahko ta pristop prispeval tudi k navzgor usmerjenemu zbliževanju in družbenemu napredku v EU, in sicer z zmanjšanjem razlik v dohodkih in plačah med državami članicami, zmanjšanjem revščine zaposlenih in vzpostavitvijo enakih konkurenčnih pogojev na enotnem trgu.

3.4.10 Vsako evropsko pobudo na področju pravičnih minimalnih plač, vključno z vidiki spodbujanja in podpiranja dobro delujočih kolektivnih pogajanj za določanje plač, je treba oblikovati na podlagi natančne analize in razumevanja razmer v državah članicah, poleg tega je treba pri tem v celoti spoštovati vlogo in avtonomijo socialnih partnerjev ter različne modele odnosov med delodajalci in delojemalci.

4. Oblikovanje evropske pravne pobude za zakonsko določene minimalne plače, vključno s podporo vključevanju socialnih partnerjev in njegovim spodbujanjem

4.1 Pojem minimalnih plač

4.1.1 Na plače vplivajo številni različni dejavniki, kot so sektor in panoga ter njuna izpostavljenost svetovni konkurenci, življenjski stroški, ponudba in povpraševanje na trgu, produktivnost, porazdelitev plač, raven dogovorjenih plač, individualna usposobljenost in storilnost ter tudi vprašanje, kako se ti dejavniki upoštevajo in vrednotijo. Plače so nadomestilo za opravljeno delo v skladu z veljavnimi zakoni, kolektivnimi pogodbami in prakso. Na splošno se lahko šteje, da plača zajema različne elemente, odvisno od tega, kako je to določeno v državah članicah, regijah ali kolektivnih pogodbah.

4.1.2 V skladu z opredelitvijo Mednarodne organizacije dela (MOD) so minimalne plače „najnižji znesek plačila, ki ga mora delodajalec plačati zaposlenim osebam za delo, opravljeno v določenem obdobju, pri čemer tega zneska ni mogoče znižati s kolektivno ali individualno pogodbo“ ( 30 ) . V skladu s Konvencijo MOD št. 131 o minimalnih osebnih dohodkih ( 31 ) določanje pravičnih minimalnih plač pomeni upoštevanje potreb delavcev in njihovih družin, vključno s splošno ravnjo plač v državi in življenjskimi stroški, ter gospodarskih dejavnikov, vključno s produktivnostjo in stopnjo zaposlenosti. V Konvenciji je določeno, da bi bilo treba pri določanju minimalnih plač zagotoviti obsežno posvetovanje s socialnimi partnerji. Vseh deset držav članic EU ( 32 ) , ki so ratificirale Konvencijo, ima sistem zakonsko določenih minimalnih plač.

4.1.3 Učinkovitost zakonsko določenih minimalnih plač je odvisna od številnih dejavnikov, katerih pomen se razlikuje glede na nacionalni okvir, na primer: Za katere delavce veljajo? Ali so minimalne plače določene in prilagojene na ustrezni ravni, ki pokriva potrebe delavcev in njihovih družin ter hkrati upošteva gospodarske dejavnike, kot je produktivnost? Ali delodajalci spoštujejo predpise o minimalni plači ( 33 ) ? Odvisna je tudi od tega, ali se podpira vključenost socialnih partnerjev in ali obstaja učinkovit sistem kolektivnih pogajanj, ki dopolnjuje določanje zakonsko določene minimalne plače. Z ukrepi EU bi bilo treba med drugim podpirati potrebne izboljšave na teh področjih.

4.1.4 V državah članicah, v katerih višino minimalne plače določajo socialni partnerji, je delež delavcev, ki v te sporazume niso uradno vključeni, različen, in sicer znaša 2 % v Avstriji, približno 10 % na Švedskem, Finskem in v Italiji ter približno 20 % na Danskem. V zvezi s Švedsko in Dansko je treba upoštevati, da je večina delavcev, ki v sporazume o minimalni plači niso uradno vključeni, bodisi uslužbencev z visoko plačo, ki krepko presega minimalno plačo iz kolektivnih pogodb, bodisi študentov ali drugih mladih delavcev, ki vstopajo na trg dela. Delodajalci poleg tega sektorske minimalne plače v praksi pogosto prostovoljno dodelijo tudi delavcem, ki v sporazume o minimalni plači niso uradni vključeni. V Italiji pa so ti nevključeni delavci bodisi neformalni delavci ali samostojni delavci, zlasti mladi, ki delajo v skladu z individualno določenimi pogoji za priložnostno delo.

4.1.5 Evropska komisija, Svet in evropski socialni partnerji so poudarili, da je treba spodbujati socialni dialog in spoštovati avtonomijo socialnih partnerjev, poleg tega so države članice pozvali, naj podprejo izboljšanje in delovanje nacionalnega socialnega dialoga ( 34 ) . Pomembno je, da morebitna pobuda o minimalni plači v nobeni državi članici ne oslabi sistemov kolektivnih pogajanj, na primer z zmanjšanjem nadzora socialnih partnerjev nad plačami.

4.2 Nacionalni sistemi/institucije za določanje plač v Evropski uniji

4.2.1 Sistemi določanja minimalnih plač ter vloga in zmogljivost socialnih partnerjev se med državami članicami zelo razlikujejo zaradi razlik v njihovih nacionalnih tradicijah, pa tudi zaradi različnih gospodarskih in socialnih dejavnikov ter političnega in ustavnega okvira države.

4.2.2 Nekatere države članice so se odločile za zakonsko določeno minimalno plačo, in sicer morajo plače ustrezati vsaj minimalni ravni, določeni z zakonom. V teh državah lahko obstajajo tudi (višje) sektorske in medsektorske minimalne plače, ki jih določijo socialni partnerji. V drugih državah brez zakonsko določenega minimuma plače izključno ali v glavnem določajo socialni partnerji, in sicer v kolektivnih pogodbah na nacionalni in/ali sektorski ravni in/ali ravni podjetja.

4.2.3 V državah članicah z zakonsko določenimi minimalnimi plačami te običajno veljajo za večino delavcev, vendar so lahko dovoljena izvzetja za posebne kategorije, kar pomeni, da ti delavci zaslužijo manj od zakonsko določene minimalne plače. Poleg tega se v 11 državah članicah za nekatere skupine delavcev uporabljajo posebne stopnje ( 35 ) . Te stopnje se uporabljajo predvsem za mlajše ali manj izkušene delavce in/ali vajence, vendar se lahko med drugim uporabljajo tudi za nekvalificirane in invalidne delavce. Nekatere države poleg tega določijo višje stopnje, in sicer na podlagi znanj in spretnosti zaposlenih ( 36 ) . Kot je navedla Komisija, imajo lahko vrzeli v pokritosti negativne posledice za te delavce in celotno gospodarstvo. Oceniti je treba posledice teh izjem in tudi širše pokritosti delavcev, da bi razumeli različne nacionalne pristope in možne razloge za izključitve, pa tudi posledice.

4.2.4 V državah brez zakonsko določenih minimalnih plač se minimalne plače uporabljajo le za delavce, zajete v kolektivnih pogodbah. Čeprav ima večina teh držav zelo visoko stopnjo pokritosti s kolektivnimi pogajanji (nad 80 %), v nekaterih primerih nekateri delavci niso zajeti ( 37 )

4.2.5 Pri presoji, ali so zakonsko določene minimalne plače pravične, in če želimo, da bi delavcem in njihovim družinam zagotavljale dostojen življenjski standard, je ključni element ustreznost. Upoštevati bi bilo treba tudi njihovo raven glede na celotno porazdelitev plač v državi. Skupina delojemalcev in skupina Raznolikost Evrope menita, da bi bilo koristno določiti skupna merila EU glede minimalnih pragov, ki bi zagotavljali dostojen življenjski standard. Te pragove je mogoče določiti na več načinov, na primer z referenčno košarico dobrin, ki zagotavlja več kot le preživetje, in/ali na podlagi odstotne vrednosti mediane ali bruto povprečne plače zaposlenih s polnim delovnim časom. V zvezi z opredelitvijo teh pragov in načinov njihovega postopnega doseganja so potrebne nadaljnje razprave. Skupina delodajalcev meni, da se vprašanje pragov ne bi smelo obravnavati z ukrepi EU, saj EU v skladu s sodbami Sodišča Evropske unije na področju ravni plač nima pristojnosti ( 38 ) . Pomembno je zagotoviti, da se pri pregledu zakonsko določenih minimalnih plač upoštevata ustreznost plač in rednost pregledov ter da obstaja jasen postopek, v katerega so v celoti vključeni socialni partnerji.

4.2.6 Evropski odbor za socialne pravice Sveta Evrope (EOSP) meni, da pojem dostojnega življenjskega standarda presega zgolj osnovne življenjske potrebščine, kot so hrana, oblačila in stanovanje, ter vključuje sredstva, potrebna za sodelovanje v kulturnih, izobraževalnih in družbenih dejavnostih. V svojih nedavnih sklepih ( 39 ) je ugotovil, da ravni minimalnih plač v različnih državah članicah ne zagotavljajo dostojnega življenjskega standarda za delavce in njihove družine.

4.2.7 Več držav članic delodajalcem trenutno omogoča, da pri izračunu plače od zakonsko določenih minimalnih plač odtegnejo določene zneske (npr. za povzročeno škodo ali nakup opreme) ali vključijo dodatna plačila (npr. za nadurno delo, dodatke). EOSP ter organi za spremljanje na ravni OZN in MOD so razsodili, da ta praksa v nekaterih državah članicah ne zagotavlja pravice delavcev do pravičnega plačila.

4.3 Vloga socialnih partnerjev v sistemih za določanje zakonsko določenih minimalnih plač

4.3.1 Med sistemi za določanje zakonsko določenih minimalnih plač obstajajo velike razlike glede vključenosti socialnih partnerjev. Na žalost so v nekaterih državah vlade sprejele enostranske odločitve o minimalnih plačah, ne da bi ustrezno vključile socialne partnerje ali se z njimi posvetovale.

4.3.2 Mehanizmi, ki omogočajo pravočasno in ustrezno posvetovanje s socialnimi partnerji, pripomorejo k zagotavljanju, da se upoštevajo različne gospodarske razmere in razmere na trgu dela. Prispevajo lahko tudi k iskanju sporazumov med ustreznimi nacionalnimi organi in socialnimi partnerji ter zagotavljanju uravnoteženega izida, pri katerem se upoštevajo potrebe delodajalcev in delavcev.

4.3.3 Pregledna, jasna in trdna merila za izvajanje prilagoditev zakonsko določenih minimalnih plač, da bi se zagotovila njihova ustreznost ob upoštevanju gospodarskih dejavnikov, pripomorejo k izboljšanju razumevanja in predvidljivosti za delodajalce, delavce in njihove predstavnike. Na žalost v nekaterih državah članicah teh meril ni.

4.3.4 Socialni partnerji bi morali biti glede na svoje potrebe ustrezno vključeni v posvetovanja o zakonsko določenih minimalnih plačah, med drugim v opredelitev ustreznih meril za določitev ustrezne ravni in v ocenjevanje morebitnih prilagoditev. Poleg tega lahko podpora, ki jo zagotovijo EU in države članice za krepitev zmogljivosti nacionalnih socialnih partnerjev, spodbudi socialne partnerje, da sodelujejo v kolektivnih pogajanjih, med drugim kadar je to primerno za določitev plač, in v razpravah o zakonsko določenih minimalnih plačah.

4.4 Vloga kolektivnih pogajanj pri določanju minimalnih plač

4.4.1 Plače, ki jih s pogajanji določijo socialni partnerji, temeljijo na uravnoteženem sporazumu med njimi, kar je pomembno za zagotavljanje, da so plače pravične za obe strani. Pet od šestih držav, v katerih so minimalne plače določene s sektorskimi kolektivnimi pogajanji, se uvršča med države z najvišjo stopnjo pokritosti s kolektivnimi pogajanji.

4.4.2 EESO pozdravlja napoved Komisije, da ne bo cilj nobene od njenih pobud uvedba zakonsko določenih minimalnih plač v državah z veliko pokritostjo s kolektivnimi pogajanji in v državah, v katerih se plače določajo izključno z njimi ( 40 ) . Iz tega je razvidno, da so v skladu z odločitvijo, sprejeto na nacionalni ravni, socialni partnerji ob popolnem spoštovanju njihove avtonomije in izbrane ravni v najboljšem položaju za oblikovanje ter izvajanje politik in mehanizmov za določanje plač.

4.4.3 Kolektivna pogajanja so poleg tega bistvenega pomena pri opredelitvi ravni plač v številnih državah, ki imajo zakonsko določeno minimalno plačo, saj se z doseženimi sporazumi pogosto izboljšajo ravni, ki jih je določila vlada.

4.5 Potreba po podpiranju in spodbujanju kolektivnih pogajanj v državah članicah

4.5.1 Učinki in obseg zakonsko določenih minimalnih plač so odvisni od tega, kako vzajemno delujejo z drugimi politikami in institucijami trga dela. Eden od primerov je vzajemno delovanje med minimalnimi plačami in kolektivnimi pogajanji. Relativna moč kolektivnih pogajanj v različnih državah je eden glavnih dejavnikov obstoja in obsega verižnega učinka ( 41 )

4.5.2 Če sistemi kolektivnih pogajanj delujejo dobro, podpirajo zvišanje stopnje zaposlenosti in nižanje stopnje brezposelnosti vseh delavcev. Usklajevanje med posameznimi akterji socialnim partnerjem pomaga, da upoštevajo poslovne cikle in makroekonomske učinke, ki jih imajo sporazumi o plačah na konkurenčnost ( 42 )

4.5.3 Pravice do svobode združevanja, organiziranja in kolektivnih pogajanj so temeljne pravice, ki so določene v mednarodnih in evropskih instrumentih na področju človekovih pravic. Vse države članice so ratificirale Konvencijo MOD št. 87 o sindikalni svobodi in zaščiti sindikalnih pravic ter Konvencijo MOD št. 98 o uporabi načel o pravicah organiziranja in kolektivnega dogovarjanja. Raven in obseg pokritosti s kolektivnimi pogajanji se med državami članicami močno razlikujeta, in sicer segata od le 7 % v Litvi do 98 % v Avstriji. Od leta 2000 se je pokritost s kolektivnimi pogajanji zmanjšala v 22 državah članicah, pri čemer se ocenjuje, da je s kolektivnimi pogodbami zdaj pokritih vsaj 3,3 milijona manj delavcev.

4.5.4 Glede na poročilo OECD se kolektivna pogajanja soočajo tako s starimi izzivi (kot sta upad pokritosti in vse manjša gostota sindikatov) kot tudi z novimi, kot je vse večje število delavcev v nestandardnih zaposlitvenih razmerjih (tj. zaposlitev s krajšim delovnim časom za določen čas in samozaposlitev), ki morda nimajo dostopa do kolektivnih pogajanj ( 43 ) . V skoraj vseh državah članicah se je od začetka gospodarske in socialne krize zmanjšala pokritost s kolektivnimi pogajanji ( 44 ) , saj je kriza v številnih državah povzročila znatne spremembe v sistemih pogajanj o plačah, v drugih pa je še razširila obstoječo usmeritev v decentralizacijo. Do tega je prišlo zaradi različnih nacionalnih razmer, v nekaterih primerih pa tudi zaradi ukrepov EU, in sicer je bilo pogoj za reševanje gospodarstva z javnimi sredstvi.

4.5.5 EESO pogosto opozarja na izzive, ki jih prinašajo nove in prožne oblike dela, zlasti to, da bi lahko bili številni delavci izključeni iz struktur kolektivnih pogajanj in sindikalnega zastopstva. Poudaril je tudi, da je treba okrepiti vlogo socialnega dialoga in kolektivnih pogajanj, med drugim s podporo EU za krepitev zmogljivosti, omogočitvenimi in podpornimi nacionalnimi okviri, zagotavljanjem organizacijske moči socialnih partnerjev ter varovanjem dobro delujočih sistemov kolektivnih pogajanj ( 45 )

4.5.6 Spoštovati in spodbujati je treba tudi svobodo združevanja in pravico do organiziranja. Pomembno je, da na nacionalni ravni in ravni EU potekajo razprave o tem, kako zagotoviti, da imajo delavci dostop do sindikalnega zastopstva ter da lahko uveljavljajo pravice, da se kolektivno organizirajo in kolektivno ukrepajo.

4.5.7 EESO pozdravlja, da je Komisija priznala, da obstajajo možnosti za ukrepe na ravni EU, s katerimi bi spodbujali vlogo kolektivnih pogajanj pri podpiranju ustreznosti minimalne plače in pokritosti z njo. V ukrepe na ravni EU, povezane z minimalnimi plačami, bi bilo mogoče vključiti tudi ukrepe v podporo kolektivnim pogajanjem ter pri tem upoštevati različne nacionalne sisteme odnosov med delodajalci in delojemalci. To je v skladu s prejšnjimi priporočili EESO, v katerih je ta pozval k okrepitvi kolektivnih pogajanj in socialnega dialoga.

5. Prispevek deležnikov: virtualni obiski držav in javno posvetovanje

5.1 Pregled/ozadje obiskov

5.1.1 Pri pripravi tega mnenja je bilo za EESO pomembno pridobiti mnenja ustreznih nacionalnih in evropskih deležnikov. Za to je bilo predvidenih več obiskov držav ter javno posvetovanje z akterji na ravni EU. V zvezi z obiski držav je bilo izbranih pet držav članic (Nemčija, Poljska, Romunija, Španija in Švedska), in sicer na podlagi meril glede institucij, ki določajo minimalno plačo, iz držav članic EU, ki jih je Evropska komisija opredelila v prvi fazi posvetovanja s socialnimi partnerji. Načrtovane so bile razprave s predstavniki vlad, nacionalnimi organi, ki določajo plače, nacionalnimi socialnimi partnerji in organizacijami za boj proti revščini. Zaradi pandemije COVID-19 obiskov ni bilo mogoče izvesti, nadomestili pa so jih polstrukturiran vprašalnik in naknadne videokonference z ustreznimi deležniki.

5.2 Povzetek videokonferenc

5.2.1 Pomisleke in nasprotovanje v zvezi s pravno pobudo EU o minimalnih plačah so v največji meri izrazili švedski predstavniki, ki so se na splošno strinjali, da EU ni pristojna za ukrepanje na področju plač. Švedske socialne partnerje skrbi, da bi pobuda EU med drugim posegla v nacionalne prakse na področju pogajanja o plačah in avtonomijo socialnih partnerjev. Namesto tega so predlagali nezavezujoče pobude za spodbujanje socialnega dialoga in kolektivnih pogajanj ter poudarili, da so se nacionalni sistemi razvijali več desetletij in da med državami niso prenosljivi. Na Švedskem je pokritost s kolektivnimi pogajanji 90-odstotna, manj kot 1 % delavcev pa zasluži manj kot 60 % mediane plače ( 46 ) . Predstavnik švedske vlade je podprl stališča socialnih partnerjev in dejal, da ima EU pomembno vlogo pri prispevanju k povečanju stopnje zaposlenosti in izboljšanju socialnega razvoja. Za zagotavljanje kohezije Unije in notranji trg je treba obravnavati socialne izzive. Predstavniki so menili, da pravno zavezujoča pobuda, kot je direktiva, ni pravi ukrep, in dejali, da pobuda EU ne sme privesti do oblikovanja zahteve, v skladu s katero bi morale države članice uvesti univerzalne kolektivne pogodbe ali zakonsko določene minimalne plače.

5.2.2 Sindikati in organizacije civilne družbe iz drugih štirih držav so ukrepe na ravni EU podprli, nekateri pa celo omenili, da bi jih bilo mogoče izvajati v obliki okvirne direktive. Argumenti v podporo tej pobudi vključujejo možnosti za usklajevanje plačnih politik na mednarodni ravni, preprečevanje socialnega dampinga, spodbujanje zbliževanja plač, zmanjšanje revščine zaposlenih, zagotavljanje zaščite delavcem, ki niso vključeni v kolektivne pogodbe, preprečevanje izkoriščanja ranljivih skupin delavcev, kot so migranti, in prispevanje k zmanjšanju razlike v plačah med spoloma. Nekaj predstavnikov je omenilo tudi možnost določitve skupnih meril EU glede minimalnih pragov ustreznosti minimalnih plač, na primer z uporabo referenčne košarice dobrin in ključnih storitev, ki jih vsi potrebujejo. Več predstavnikov je omenilo tudi, da bi morali pobudo EU glede minimalnih plač dopolnjevati dodatni ukrepi, in sicer direktiva o ustreznem minimalnem dohodku in pobuda za okrepitev vloge socialnega dialoga in sindikalnega zastopstva.

5.2.3 Organizacije delodajalcev iz treh držav ( 47 ) so v zvezi z zavezujočimi ukrepi izrazile pomisleke oziroma nasprotovanje. Nekatere so izrecno navedle, da EU v skladu s členom 153 PDEU nima pristojnosti na področju plač in da bi se bilo treba v razpravi osredotočiti na to, kako izboljšati proces evropskega semestra. Organizacije delodajalcev so pravni pobudi nasprotovale, saj naj ne bi bila v skladu z nacionalnimi sistemi določanja plač in bi negativno vplivala na konkurenčnost držav članic, zaposlovanje in vključevanje brezposelnih na trg dela. Izpostavili so tudi, da razprav o minimalni plači ni mogoče ločiti od širših vprašanj, ki vplivajo na trg dela, kot so sistemi socialne varnosti. Predstavniki delodajalcev iz nekaterih držav so izrazili zaskrbljenost zaradi možnosti, da bi se zakonsko določene minimalne plače zviševale zgolj na podlagi političnih odločitev vlade brez upoštevanja gospodarskih dejavnikov. Predstavniki ene od držav so poleg tega omenili, da je bil v priporočilih za posamezne države izpostavljen negativen vpliv zviševanja minimalnih plač na konkurenčnost. V eni od držav je bilo kot potencialen instrument omenjeno nezavezujoče priporočilo, navedeno pa je bilo še, da mora krepitev kolektivnih pogajanj potekati na nacionalni ravni in da je pri tem potrebna podpora EU, zlasti pri krepitvi zmogljivosti socialnih partnerjev.

5.2.4 Predstavniki vlad svojega stališča niso izrazili tako neposredno kot socialni partnerji in organizacije civilne družbe. Nekateri so pozdravili okvirno pobudo, ne da bi jo natančno opredelili (Nemčija), drugi pa so podprli okvirno direktivo (Španija). V zvezi z nadaljnjimi ukrepi so nemški predstavniki potrdili, da namerava Nemčija tekoči proces podpreti v okviru predsedovanja Svetu EU v drugi polovici leta 2020.

5.3 Javno posvetovanje

5.3.1 Spletno javno posvetovanje je potekalo 25. junija, udeležili pa so se ga evropski komisar za delovna mesta in socialne pravice Nicolas Schmit, poročevalka Evropskega parlamenta za zmanjševanje neenakosti s posebnim poudarkom na revščini zaposlenih, koordinatorja za zaposlovanje in socialne zadeve poslanskih skupin EPP in S&D ter predstavniki Evropske konfederacije sindikatov (ETUC), konfederacije BusinessEurope in Socialne platforme. Komisar je ponovno poudaril, da namerava Komisija predstaviti pravni instrument za pravične minimalne plače v Evropi, ki ne bo posegal v avtonomijo socialnih partnerjev in nacionalne sisteme kolektivnih pogajanj ter ne bo oviral uspešnega delovanja sistemov kolektivnih pogajanj. Priznal je, da je tema pravičnih minimalnih plač problematična in sporna. Trije poslanci Evropskega parlamenta so se na politični ravni strinjali, da so za doseganje tega, da se delavcem v Evropi zagotovi dostojni življenjski standard, in obravnavo revščine zaposlenih potrebni ukrepi EU. Evropski socialni partnerji so še pripravljali odgovore za drugo fazo posvetovanja s Komisijo, a je jasno, da se njihova mnenja o potrebi po ukrepih EU, njihovi izvedljivosti in pravni podlagi razhajajo. Socialna platforma je poudarila, da so pomembni tako ustrezni minimalni dohodki kot minimalne plače in da mora biti minimalna plača višja od minimalnega dohodka.

6. Možnosti za ukrepanje na ravni EU

6.1 Pravni red EU

6.1.1 EESO ugotavlja, da pojem pravičnega plačila, ki delavcem in njihovim družinam zagotavlja dostojen življenjski standard ( 48 ) , zajemajo in podpirajo številni instrumenti EU in mednarodni instrumenti. EESO ugotavlja, da se predlaga, naj se pravna pobuda EU o pravičnih minimalnih plačah predstavi na podlagi naslova PDEU o socialni politiki. Povezati bi jo bilo treba s cilji Unije, določenimi v členu 3 PEU: spodbujati visoko konkurenčno socialno tržno gospodarstvo, usmerjeno v polno zaposlenost, socialni napredek, blaginjo njenih narodov in trajnostni razvoj Evrope.

6.1.2 Odbor poleg tega priznava, da je pravni položaj v zvezi s pobudo EU o minimalnih plačah zelo zapleten. EU lahko sprejme pravne instrumente o delovnih pogojih na podlagi člena 151 in člena 153(1)(b) PDEU. V Pogodbi je sicer določeno, da se določbe člena 153 ne uporabljajo za plače, vendar je v sodni praksi EU in veljavnih direktivah vprašanje plače obravnavano kot ključni delovni pogoj. V zvezi s tem obstajajo očitna različna mnenja in EESO priznava, da bo morala Komisija sprejeti uravnotežen in previden pristop.

6.1.3 Evropski socialni partnerji so poleg tega v skladu s členom 155 PDEU iz naslova o socialni politiki pristojni za sklepanje sporazumov.

6.2 Možna pobuda EU o pravičnih minimalnih plačah: direktiva ali priporočilo Sveta

6.2.1 Kar zadeva minimalne plače, so za uresničevanje zavez iz evropskega stebra socialnih pravic odgovorne predvsem posamezne države članice. Komisija je ugotovila, da je v zvezi s pravičnimi minimalnimi plačami potrebno ukrepanje na ravni EU, in opredelila možnosti zanj. Čeprav večina članov EESO meni, da bi lahko tako ukrepanje zagotovilo dodano vrednost, se drugi ne strinjajo. Pri vsakršnem ukrepanju na ravni EU je treba v celoti spoštovati avtonomijo socialnih partnerjev ter delitev pristojnosti med ravnjo EU in nacionalno ravnjo.

6.2.2 Komisija je v dokumentu o drugi fazi posvetovanja s socialnimi partnerji navedla, da sta instrumenta EU, o katerih se razmišlja, direktiva in priporočilo Sveta. V okviru EESO obstajajo različna stališča o zakonitosti katere koli pravne pobude EU na podlagi člena 153 PDEU, zlasti direktive, saj člen 153(5) PDEU določa, da se določbe navedenega člena ne uporabljajo za plače. Po posvetovanju s socialnimi partnerji in če ne potekajo pogajanja med socialnimi partnerji, bi moral biti cilj – ne glede na instrument, o uporabi katerega razmišlja Komisija v zvezi s pobudo o pravičnih minimalnih plačah – zagotoviti, da so zakonsko določene minimalne plače – če obstajajo – pravične glede na porazdelitev plač v državi in da zagotavljajo spoštovanje pravice delavcev do pravičnega plačila, da se omogoči vsaj dostojen življenjski standard zanje in za njihove družine. Upoštevati bi bilo treba tudi pomembne gospodarske vidike, kot je produktivnost.

6.2.3 Komisija meni, da so mogoči tako zakonodajni kot nezakonodajni instrumenti. Navedla je, da bi direktiva, ki bi urejala področje delovnih pogojev, državam članicam omogočala, da se same odločijo glede načina izvajanja minimalnih zahtev in postopkovnih obveznosti. Komisija je navedla tudi, da bi lahko, če bi bilo izbrano priporočilo Sveta, spremljanje njegovega izvajanja potekalo prek posebnega primerjalnega okvira, vključenega v evropski semester. V tem okviru bi bilo mogoče razpravljati o, med drugim, načelih glede mehanizmov za učinkovite sisteme zakonskega določanja plač ter vključenosti socialnih partnerjev in ustreznosti, ter spremljati spoštovanje teh načel.

6.3 Uporaba javnih naročil

6.3.1 Javna naročila so sredstvo, s katerim lahko javne institucije na ravni EU in nacionalni ravni spodbujajo dostojne plače, poštene delovne pogoje in kolektivna pogajanja, hkrati pa uresničujejo gospodarske cilje, cilje glede kakovostnega opravljanja storitev in cilje javnega interesa. To je mogoče v skladu s Konvencijo MOD št. 94 o delovnopravnih določbah v pogodbah javnega naročanja, in sicer z boljšo uporabo socialnih meril v veljavni zakonodaji EU o javnem naročanju.

6.3.2 Uvedba klavzul o kolektivnih pogajanjih v pravila EU o javnem naročanju, v skladu s katerimi je spoštovanje pravice do kolektivnih pogajanj in kolektivnih pogodb pogoj za oddajo vseh javnih naročil, bi lahko bila učinkovit dopolnilen način za podpiranje kolektivnih pogajanj po vsej EU.

6.4 Izboljšano zbiranje podatkov

6.4.1 Več področij je, na katerih bi lahko EU državam članicam pomagala z zbiranjem podatkov in zagotavljanjem pomoči pri oblikovanju – ob posvetovanju s socialnimi partnerji – kazalnikov in orodij za izvrševanje zahtev v zvezi z razvojem zakonsko določenih minimalnih plač.

V Bruslju, 18. septembra 2020 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Luca JAHIER

(1) UL C 125, 21.4.2017, str. 10.

(2) UL C 97, 24.3.2020, str. 32.

(3) UL C 190, 5.6.2019, str. 1.

(4) https://ec.europa.eu/info/business-economy-euro/economic-performance-and-forecasts/economic-forecasts/spring-2020-economic-forecast-deep-and-uneven-recession-uncertain-recovery_sl

(5) Eurofound (2020): Življenje, delo in COVID-19: Prve ugotovitve – april 2020, Dublin.

(6) Glrj opombo 5.

(7) Načelo 6 – evropski steber socialnih pravic.

(8) Bolj ambiciozna Unija, politične usmeritve naslednje Evropske komisije za obdobje 2019–2024.

(9) Glej opombo 1.

(10) Eurofound: Minimum wages in 2019 – Annual review (Minimalne plače v letu 2019 – letni pregled) (2019).

(11) Galgóczi, B, in Drahokoupil, J.: Condemned to be left behind? Can Central and Eastern Europe emerge from its low-wage model? (Obsojena na zaostajanje? Lahko Srednja in Vzhodna Evropa odpravi svoj model nizkih plač?), Evropski sindikalni inštitut (ETUI), 2017.

(12) Delavci, ki prejemajo minimalno plačo, morda – odvisno od na primer sestave svojega gospodinjstva – še vedno potrebujejo dajatve iz drugih sistemov socialne zaščite, dajatve socialne varnosti za zaposlene in/ali davčne olajšave ali dobropise, da dosežejo sprejemljiv življenjski standard.

(13) Eurofound (2019): Minimalne plače v letu 2019: letni pregled.

(14) Statutory Minimum Wages in the EU: Institutional Settings and Macroeconomic Implications (Zakonsko določene minimalne plače v EU: institucionalne ureditve in makroekonomske posledice), dokument inštituta IZA o politiki št. 124, februar 2017.

(15) Eurofound (2017): In-work poverty in the EU (Revščina zaposlenih v EU).

(16) Opredeljenih je pet kategorij posrednih ukrepov, ki lahko pomagajo odpraviti revščino zaposlenih: zagotavljanje cenovno dostopnega otroškega varstva; prožna ureditev delovnega časa; ukrepi, ki spodbujajo napredovanje na delovnem mestu ali izboljšanje znanj in spretnosti ljudi; ukrepi, ki prispevajo k izboljšanju življenjskih standardov zaposlenih z nizkimi dohodki; ukrepi, ki ustvarjajo vključujoče delovno okolje za izboljšanje priložnosti za migrante, invalide ali druge skupine prikrajšanih delavcev (glej stran 41).

(17) UL C 190, 5.6.2019, str. 1 (to mnenje ni dobilo podpore skupine delodajalcev, glej nasprotno mnenje, priloženo mnenju EESO).

(18) Glej nasprotno mnenje, priloženo mnenju EESO (UL C 190, 5.6.2019, str. 1).

(19) Glej opombo 2.

(20) 60 % nacionalne mediane ekvivalentnega razpoložljivega dohodka po socialnih transferjih.

(21) To je v skladu z mnenjem EESO iz leta 2019 z naslovom Za evropsko okvirno direktivo o minimalnem dohodku (UL C 190, 5.6.2019, str.1) glej opombo 13.

(22) Eurofound (2019): Minimum wages in 2019: Annual review (Minimalne plače v letu 2019: letni pregled).

(23) Druga faza posvetovanja s socialnimi partnerji v skladu s členom 154 PDEU o možnih ukrepih za obravnavo izzivov, povezanih s pravičnimi minimalnimi plačami.

(24) Eurostat: Disparities in minimum wages across Europe (Razlike v minimalnih plačah v Evropi), 3.2.2020, https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/DDN-20200203-2.

(25) Dokument Evropske komisije o drugi fazi posvetovanja s socialnimi partnerji.

(26) Informacije, pridobljene v prvi fazi posvetovanja s socialnimi partnerji – str. 2, ki vključuje sklicevanje na Eurostatovo raziskavo o strukturi plač in raziskavo EU-SILC (opombi 6 in 7).

(27) Eurofound (2019): Upward convergence in employment and socioeconomic factors (Konvergenca k višjim standardom na področju zaposlovanja in socialno-ekonomskih dejavnikov).

(28) Good Jobs for All in a Changing World of Work, The OECD Jobs Strategy (Dobra delovna mesta za vse v spreminjajočem se svetu dela, Strategija OECD za delovna mesta).

(29) Dube, A.: The impact of minimum wages – review of the international evidence (Vpliv minimalnih plač – pregled mednarodnih dokazov), Ministrstvo za finance Združenega kraljestva, 2019, London: https://www.gov.uk/government/publications/impacts-of-minimum-wages-review-of-the-international-evidence; Godøy, A., Reich, M.: Minimum Wage Effects in Low-Wage Areas (Vplivi minimalnih plač na območjih z nizkimi dohodki), IRLE, delovni dokument 106-19, junij 2019.

(30) Odbor strokovnjakov MOD za izvajanje konvencij in priporočil (2014): General Survey on Minimum Wage Systems (Splošna raziskava o sistemih minimalnih plač), odstavek 68.

(31) Konvencija št. 131 o minimalnih osebnih dohodkih (1970), https://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO::P12100_ILO_CODE:C131.

(32) Bolgarija, Francija, Latvija, Litva, Malta, Nizozemska, Portugalska, Romunija, Slovenija in Španija.

(33) Priročnik MOD o politiki minimalnih plač.

(34) Glej sklepe Sveta: Nov začetek za močan socialni dialog, http://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-10449-2016-INIT/sl/pdf; štiristranska izjava predsedstva Sveta, Komisije in socialnih partnerjev: https://ec.europa.eu/social/main.jsp?langId=en&catId=89&newsId=2562.

(35) Belgija, Francija, Irska, Litva, Luksemburg, Madžarska, Malta, Nizozemska, Portugalska, Romunija in Španija.

(36) Glej opombo 22.

(37) Glej opombo 22.

(38) Zadeva Sodišča C-268/06 – Impact.

(39) https://www.coe.int/en/web/european-social-charter/-/protection-of-workers-rights-in-europe-shortcomings-found-but-also-positive-developments-in-certain-areas

(40) https://ec.europa.eu/commission/presscorner/detail/sl/fs_20_51

(41) Grimshaw, D., Bosch, G., in Rubery, J. (2013): Minimum wages and collective bargaining: what types of pay bargaining can foster positive pay equity outcomes? (Minimalne plače in kolektivna pogajanja: katere vrste pogajanj o plačah lahko spodbudijo pozitivne rezultate glede plačne enakosti?), British Journal of Industrial Relations, DOI 10.1111/bjir.12021.

(42) OECD: Negotiating our way up: Collective bargaining in a changing world of work (S pogajanji do boljše ureditve: kolektivna pogajanja v spreminjajočem se svetu dela).

(43) Glej opombo 42.

(44) Eurofound: Developments in collectively agreed pay 2000–2017 (Razvoj kolektivno dogovorjenih plač v obdobju 2000–2017) – Priloga 1, https://www.eurofound.europa.eu/sites/default/files/ef_publication/field_ef_document/ef18049en.pdf.

(45) UL C 303, 19.8.2016, str. 54, UL C 434, 15.12.2017, str. 30, UL C 13, 15.1.2016, str. 161, UL C 125, 21.4.2017, str. 10.

(46) Švedska veja Evropske mreže za boj proti revščini (EAPN SE) je v svojem pisnem prispevku navedla, da bi si morala EU prizadevati za vzpostavitev sistema za urejanje minimalnih plač v vseh državah članicah, a da je enako pomembno spoštovati države, ki minimalne plače urejajo s sistemom kolektivnega pogajanja.

(47) Španska organizacija delodajalcev CEOE se videokonference ni mogla udeležiti, a je enaka mnenja izrazila v svojem pisnem prispevku.

(48) Listina Skupnosti iz leta 1989 o temeljnih socialnih pravicah delavcev, http://aei.pitt.edu/4629/1/4629.pdf; člen 23(3) Splošne deklaracije človekovih pravic, https://www.ohchr.org/EN/UDHR/Documents/UDHR_Translations/slv.pdf; člen 7 Mednarodnega pakta o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah, https://www.gov.si/assets/ministrstva/MZZ/Dokumenti/multilaterala/clovekove-pravice/porocila-SLO-po-instrumentih-o-clovekovih-pravicah/b34c271f78/Mednarodni_pakt_o_ekonomskih_socialnih_in_kulturnih_pravicah.pdf; člen 4(1) Evropske socialne listine, ki jo je leta 1961 sprejel Svet Evrope; cilji trajnostnega razvoja OZN, zlasti cilji trajnostnega razvoja št. 1, 8 in 10; Konvencija MOD št. 95 o zaščiti plač (1949); člen 4(5) Evropske socialne listine; Konvencija MOD št. 173 o varstvu zahtevkov delavcev v primeru insolventnosti njihovega delodajalca (1992); člen 25 spremenjene Evropske socialne listine (1996), http://www.svetevrope.si/sl/dokumenti_in_publikacije/konvencije/163/index.html.