[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 3.5.2006

COM(2006) 200 konč.

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

Širitev po dveh letih – gospodarski uspeh

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

Širitev po dveh letih – gospodarski uspeh

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

Širitev po dveh letih – gospodarski uspeh

I. Uvod: širitev, zgodba o uspehu 3

II. Znatna rast in stabilnost 4

III. Tesnejše povezovanje v gospodarstvo EU 4

III.1. Večji obseg trgovine 4

III.2. Več neposrednih tujih naložb 5

III.3. Močna dinamika v finančnem sektorju 5

IV. Prilagajanje brez težav 6

IV.1. Strah pred premestitvijo ni utemeljen 6

IV.2. Omejena migracija 7

IV.3. Uspešno izvajanje zakonodaje o notranjem trgu 8

IV.4. Kmetijstvo, uspeh ob velikem izzivu 9

IV.5. Krepitev zaposlovanja in socialne kohezije 9

V. Obvladane proračunske posledice širitve 10

VI. Sklep 10

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

Širitev po dveh letih – gospodarski uspeh

I. Uvod: širitev, zgodba o uspehu

1. Peta širitev Evropske unije 1. maja 2004 je bila najambicioznejša širitev v zgodovini Evropske unije, največja glede na število držav in prebivalcev, ki so pristopili k EU; in najbolj kompleksna, ker se je v EU vključilo deset držav, ki so doživele zelo raznolike gospodarske, družbene in politične spremembe.

2. Gospodarske posledice te širitve so bile do roka, ki je potekel maja 2004, podrobno preučene. Študije, opravljene pred pristopom, so predvidevale, da se bo precej povečala gospodarska rast v novih državah članicah (dodatna 1,3–2,1-odstotna letna rast BDP). Pričakovalo se je, da bodo imele koristi tudi stare države članice, vendar se je predvidevalo, da bo učinek zaradi razmeroma omejene gospodarske velikosti novih držav (manj kot 5 % skupnega BDP 25 držav članic EU) majhen. Pričakovalo se je, da bodo posledice, kot so migracijski tokovi, premestitev dejavnosti, pritisk za nižanje plač v starih državah članicah in stroški prilagajanja v novih državah članicah, obvladljive in prehodne.

3. Dve leti po širitvi je čas, da se preučijo izkušnje. Spoznanja, pridobljena s peto širitvijo, so lahko uporabna za razumevanje koristi in izzivov pri evropskem povezovanju. Ta spoznanja se lahko upoštevajo pri prihodnjih širitvah. Medtem ko ima pristop leta 2004 predvsem političen in strateški pomen pri ponovnem združevanju Evrope, se to sporočilo in študija[1], na kateri temelji, osredotočata na gospodarski pomen širitve. V njem se ocenjuje, ali so bila izpolnjena pričakovanja glede pozitivnih gospodarskih učinkov, ki so prevladovala pred širitvijo kljub določeni zaskrbljenosti v starih državah članicah in pristopnih državah.

4. Kot je opisano spodaj, so bila ugodna gospodarska pričakovanja izpolnjena. Nove države članice so začele obširne reforme za posodobitev in so zdaj dinamična tržna gospodarstva. Stabilnost, zagotovljena s pristopom, je pripomogla k povečanju trgovine in vlaganj med starimi in novimi državami članicami EU ter med novimi državami članicami EU, kar je vsekakor koristilo vsem udeleženim državam: v novih državah članicah EU prispeva k rasti in zaposlovanju; v starih državah članicah EU odpira nove priložnosti za podjetja in jim tako pomaga, da ostanejo konkurenčna v vedno zahtevnejšem globalnem okolju; poleg tega pa ima ugoden učinek na potrošnike v vsej EU, ki jim je na voljo večja izbira. Na splošno je peta širitev, s tem ko je odprla večji, bolj povezan notranji trg, ustvarila razmere, v katerih lahko celotno evropsko gospodarstvo postane močnejše in bolj dinamično ter tako sposobno, da se spopada s čedalje večjo globalno konkurenco. S širšega in bistvenega vidika je jasno, da je glede na širjenje miru, stabilnosti, varnosti, blaginje, demokracije, človekovih pravic in pravne države v Evropi, peta širitev, tako kot prejšnje, uspeh za vse države članice.

II. ZNATNA RAST IN STABILNOST

5. Zaradi pristopa nekaj manj bogatih držav se je povečalo neskladje dohodkov v EU, pri čemer se BDP na prebivalca (izmerjen glede na standard kupne moči) giblje od 40 % povprečja petnajstih starih držav članic EU v Latviji do 210 % v Luksemburgu. V povprečju je bila gospodarska rast v novih državah članicah hitrejša (3,75 % na leto med letoma 1997 in 2005) kot v starih (2,5 %). Posledično so se povprečni dohodki zaradi tega postopka dohitevanja v desetih novih državah članicah dvignili s 44 % ravni petnajstih starih držav članic v letu 1997 (leto, ko so možnosti za širitev postale konkretne v načrtih Komisije Agenda 2000 ) na 50 % v letu 2005. Na splošno so države z najnižjimi začetnimi dohodki na prebivalca rasle najhitreje. Samo v nekaj primerih je bila rast v določenih letih manjša od pričakovane. Zaradi dobrega delovanja gospodarstva se je v teh državah izboljšal položaj na trgu dela in po dolgem obdobju upadanja se je zaposlovanje leta 2004 stabiliziralo, leta 2005 pa se je povečalo za približno 1,5 %.

6. Močno gospodarsko rast je spremljala vedno večja makroekonomska stabilnost. S postopnim gospodarskim povezovanjem in širjenjem evropske koordinacije gospodarske politike ter postopkov za nadzor proračuna v novih državah članicah se je okrepila disciplina gospodarske politike. Inflacija in obrestne mere v novih državah članicah so se približale tistim v starih državah članicah, kar kaže na splošno verodostojnost gospodarske politike. Vendar pa se je razvoj na področju javnih financ bolj razlikoval, kar je tudi odsev učinkov reform, povezanih s prehodom. Šest novih držav članic se je pridružilo Evropski uniji z javnofinančnim primanjkljajem, večjim od meje 3 % BDP, ki je določena v Pogodbi, vendar je večina napredovala pri odpravljanju pretiranega primanjkljaja, ki je trenutno značilen tudi za prav toliko starih držav članic. V večini novih držav članic je javni dolg precej manjši kot v starih državah članicah.

III. Tesnejše povezovanje v gospodarstvo EU

III.1. Večji obseg trgovine

7. Trgovina je bila liberalizirana z evropskimi sporazumi, podpisanimi z državami kandidatkami na začetku devetdesetih let. Do začetka tega desetletja se je oblikovalo območje proste trgovine, ki zajema 85 % dvostranskega trgovanja. Že pred širitvijo je bilo zaradi pričakovanega pristopa k EU večje trgovinsko povezovanje na območju petindvajsetih držav članice Evropske unije. Nove države članice so zelo odprta gospodarstva, pri katerih trgovina (izvoz in uvoz) obsega v povprečju 93 % BDP v primerjavi s povprečjem v starih državah članicah, ki znaša 55 %. Delež starih držav članic v skupni trgovini novih držav članic se je s 56 % v letu 1993 povečal na 62 % v letu 2005. Tudi tržni delež novih držav članic pri uvozu starih držav članic se je v obdobju od leta 1993 do 2005 povišal za 8 odstotnih točk na okrog 13 % (notranja trgovina med starimi državami članicami je izvzeta), pri čemer sta Češka in Poljska (vsaka ima tržni delež okrog 3,5 %) največji izvoznici. Čeprav so bile tržne pridobitve novih držav članic precejšnje in so izražale konkurenčne pogoje na področju stroškov dela, imajo stare države članice še vedno precejšen presežek trgovinske bilance z novimi državami članicami. Vzorec tesnejšega trgovinskega povezovanja v veliki meri kaže dopolnjevanje med državami članicami. Ocene primerjalne prednosti potrjujejo, da za zdaj pri trgovini novih držav članic prevladuje specializacija za nizko in srednje nizko tehnologijo, kjer se intenzivno uporablja delovna sila. Trgovina starih držav članic je bolj specializirana za proizvode, ki zahtevajo večjo usposobljenost in kapitalsko intenzivnost.

8. Po širitvi se je povprečna tarifa, uporabljena za uvoz novih držav članic iz tretjih držav, zmanjšala z 8,9 na 4,1 %, kar je povprečje EU. Čeprav se nove države članice srečujejo s povečano konkurenco nastajajočih trgov, predvsem Kitajske in Indije, so precej povečale svoj delež na svetovnih trgih, pri čemer se je izvoz povečal z 1 % leta 1992 na skupaj 2,8 % svetovnega izvoza v letu 2003. Kot se lahko pričakuje od razvijajočih se gospodarstev, so imele nove države članice precej visoke trgovinske primanjkljaje, ki so se zlahka financirali z neposrednimi tujimi naložbami. Čeprav so se znižale tarife in zmanjšala konkurenca nastajajočih trgov, se je povprečni trgovinski primanjkljaj v zadnjih letih zelo zmanjšal, do leta 2005 na okrog 3 % BDP. Vendar pa zunanja neuravnoteženost v številnih državah ostaja precejšnja, zaradi česar je treba (predvsem, kadar se pojavlja skupaj z visoko inflacijo) natančno nadzorovati politiko.

III.2. Več neposrednih tujih naložb

9. Od srede devetdesetih je prisotnost tujih podjetij v novih državah članicah hitro naraščala, pri čemer so neposredne tuje naložbe, ki kakih deset let prej pravzaprav niso obstajale, v letu 2004 presegle 190 milijard EUR ali 40 % lokalnega BDP. S tričetrtinskim deležem vseh neposrednih tujih naložb v novih državah članicah so stare države članice glavni vlagatelj. Največ vlaga Nemčija, ki je dejavna predvsem na Češkem, Madžarskem, Poljskem in Slovaškem, medtem ko so skandinavske države glavne vlagateljice v treh baltskih državah. Največji del neposrednih tujih naložb (55 %) se vlaga v storitve, nato pa v proizvodnjo (37 %). Medtem ko se neposredne tuje naložbe v proizvodnjo v baltskih državah in nekoliko manj na Poljskem še vedno osredotočajo na tradicionalno industrijo, na primer predelavo hrane, tekstil in lesne proizvode, se tuji vlagatelji na Madžarskem, Češkem in Slovaškem bolj osredotočajo na sodobne proizvodne sektorje (npr. pisarniški stroji, računalniki, telekomunikacije, avtomobili).

III.3. Močna dinamika v finančnem sektorju

10. Od bančne krize v zgodnjih devetdesetih letih, povezane s prehodom, so nove države članice zelo napredovale pri razvoju stabilnega finančnega okolja in se tako izognile vsem večjim finančnim pretresom, čeprav so bili njihovi menjalni tečaji v nekaterih primerih precej spremenljivi.

11. Razen Cipra in Malte, ki sta bila že od začetka tržni gospodarstvi, so finančni sistemi v novih državah članicah ponavadi majhni v primerjavi s starimi državami članicami EU, vendar se hitro razvijajo, kakor kaže zadnji val rasti posojil. Zadolženost osmih srednjeevropskih in vzhodnoevropskih držav je še vedno precej pod povprečno stopnjo na območju eura. Enako velja za borzno kapitalizacijo. Vključevanje je v bančnem sektorju potekalo hitro, tako da je raven čezmejnih naložb in prodora tujih bank zdaj veliko višja kot v starih državah članicah. Posledica večje konkurence so cenejša posojila, posebej hipoteke, neto obrestne marže pa so se na Madžarskem, v Latviji in Slovaški skrčile na stopnjo euroobmočja (okrog 0,5 %). Za razliko so v nekaterih državah, na primer na Poljskem in v Sloveniji, neto obrestne marže še vedno precej visoke, in sicer okrog 3 %, kar pomeni, da je na tem področju še prostor za konkurenco.

12. S pristopom so finančni posredniki iz starih držav članic dobili priložnost za prodor na novih razvijajočih se trgih in za večjo diverzifikacijo portfelja, ki jo je izkoristilo veliko bank iz večine starih držav članic. Eden najočitnejših primerov je Avstrija; avstrijske banke imajo 25 % svojega premoženja vloženega v osmih novih srednjeevropskih in vzhodnoevropskih državah članicah. Skandinavske banke imajo naložbe predvsem v baltskih državah.

IV. Prilagajanje brez težav

IV.1. Strah pred pr emestitvijo ni utemeljen

13. Pravica do ustanavljanja je temeljna svoboščina v skladu s Pogodbo in pomemben del notranjega trga, ki zagotavlja učinkovito razporejanje sredstev in nazadnje vodi v splošno gospodarsko blaginjo. Vendar je vedno večja količina neposrednih tujih naložb iz starih držav članic v nove povzročila zaskrbljenost v starih državah članicah zaradi premestitve dejavnosti in posledične izgube delovnih mest. Podatki kažejo, da so bili tokovi neposrednih tujih naložb v nove države članice, čeprav so pomembni za države prejemnice, manjši del celotnega odliva za neposredne tuje naložbe iz starih držav članic: v letu 2004 je bil delež odliva iz teh držav v nove države članice 4 % v primerjavi z ustreznim deležem odliva v druge stare države članice v višini 53 % in odliva v Združene države Amerike v višini 12 %. Poleg tega je bilo veliko neposrednih tujih naložb starih držav članic v nove, predvsem v storitvenem sektorju, kamor je bila vložena večina neposrednih tujih naložb, opravljenih v okviru programov privatizacije, da bi ujele hitro rastoče trge, in ne pomenijo zamenjave dejavnosti, ki so se prej opravljale v matični državi.

14. Različne študije so skušale opredeliti vpliv premestitev na zaposlovanje. Novejše raziskave v nekaterih starih državah članicah so pokazale, da se samo od 1 do 1,5 % letnih sprememb v številu delovnih mest lahko pripiše premestitvam in da se samo del tega odstotka lahko pripiše premestitvam v nove države članice. Na primer za Nemčijo in Avstrijo, državi, ki spadata med največje vlagatelje v nove države članice, je izračunano, da so te naložbe v zadnjih petnajstih letih povzročile manjše ustvarjanje delovnih mest v skupnem obsegu od 0,3 do 0,7 %, kar je zelo majhen odstotek, predvsem če se upošteva tudi celotno ustvarjanje delovnih mest v istem obdobju. Poleg tega je v mnogih primerih oddaja dela proizvodnega procesa v nove države članice omogočila podjetjem v starih državah članicah, da so okrepila svojo konkurenčnost, kar je ugodno vplivalo na zaposlovanje.

15. Medtem ko učinek premestitev in, splošneje, prestrukturiranja z makroekonomskega stališča ni pomemben, je lahko bistven za določene industrijske panoge ali regije. Posledično je Komisija potrdila, da je treba predvideti in spremljati spremembe, v svojem Sporočilu o prestrukturiranju[2], v katerem je opredelila pristop za boljše vključevanje različnih instrumentov Skupnosti, predvsem strukturnih skladov, da bi se ublažili s tem povezani stroški.

16. Pri razpravi o premestitvah je bil predstavljen argument, da so lahko vzrok premestitev razlike v davku za pravne osebe med državami članicami. Vendar se zdi, da mednarodne naložbe večinoma usmerjajo drugi dejavniki, na primer stroški dela ali prihranki zaradi strnjevanja dejavnosti (prednosti zaradi geografske lokacije, velikost trga, zunanja gospodarstva, splošno poslovno okolje, človeški kapital), kar povzroča prostorsko koncentracijo. Poleg tega je verjetneje, da je učinek obdavčevanja na prihodke podjetij, in s tem na odločitve o naložbah, odvisen od več drugih dejavnikov celotnega davčnega sistema, vključno z obdavčevanjem dela in davčno osnovo, ter od splošne preglednosti in povezanosti davčnega sistema za pravne osebe (dvojno obdavčevanje, transferne cene ter možnost prenosa prihodkov podjetja med matičnim in hčerinskim podjetjem). Kljub upadanju stopnje davkov za podjetja in spremembam glede razlik v stopnjah davkov med državami so davki, ki so jih plačala podjetja EU, kot delež BDP v zadnjem desetletju ostali precej nespremenjeni v starih in novih državah članicah. Med razlogi za to je verjetno tudi splošno širjenje davčnih osnov, v nekaterih državah članicah pa večji dobički zaradi višjih kapitalskih donosov. Zdi se, da to na splošno potrjuje, da so stopnje davka za pravne osebe manj vplivale na odločitve o naložbah kot drugi dejavniki.

IV.2. Omejena migracija

17. Ker so bile ovire pri trgovini, neposrednih tujih naložbah in drugih kapitalskih transakcijah odpravljene že pred širitvijo, je bil prosti pretok oseb in delavcev najpomembnejša nova razsežnost gospodarskega povezovanja dne 1. maja 2004. Prosti pretok delovne sile se je izkazal za eno politično najbolj občutljivih vprašanj na nacionalni ravni zaradi zaznanega strahu pred povečanjem konkurence pri zaposlitvi in plačah, ki bi jo povzročil pristop. Zato je pristopna pogodba iz leta 2003 odobrila možnost – za prehodno obdobje največ sedmih let – uveljavitve odstopanja od načela prostega pretoka delavcev, in sicer tako, da se omogočijo nacionalne omejitve za delavce iz vseh novih držav članic, razen Cipra in Malte. V prvi dveletni fazi prehodne ureditve so se Irska, Švedska in Združeno kraljestvo odločili, da ne bodo uporabili omejitev, čeprav je Združeno kraljestvo sprejelo sistem obveznega registriranja. Druge stare države članice EU so ohranile režim delovnih dovoljenj, nekatere v povezavi s sistemom kvot. V prvi fazi prehodnega obdobja so vse nove države članice druga drugi odprle trge dela, Poljska, Slovenija in Madžarska pa so uporabile vzajemne omejitve za delavce iz petnajstih starih držav članic EU. Po dveh letih je bil predviden pregled te prehodne ureditve. Po prvem pregledu na začetku leta 2006[3] so se štiri države članice (Grčija, Španija, Portugalska in Finska) odločile, da odpravijo omejitve v drugi, triletni fazi z začetkom dne 1. maja 2006, medtem ko se je šest drugih (Belgija, Danska, Francija, Italija, Nizozemska in Luksemburg) odločilo, da jih ublaži.

18. Migracijski tokovi iz desetih novih članic EU so bili večinoma majhni, celo v države, ki so dovolile neomejen pretok delavcev, na nacionalnih trgih dela, ki so sprejeli delavce, pa ni bilo nobenih večjih motenj. To je skladno z izkušnjami prejšnjih širitev. Pravzaprav so tuji delavci dopolnili trenutno kvalifikacijsko bazo na trgih dela v starih državah članicah EU. Prvi pregled prehodne ureditve je potrdil, da je migracija iz tretjih držav veliko večja kot mobilnost znotraj EU. V dveh državah, ki imata največji delež nedržavljanov med prebivalstvom, sposobnim za delo, in sicer v Avstriji in Nemčiji (približno 10 %), jih je bilo v letu 2005 le majhen del (1,5 oziroma 0,6 %) iz novih držav članic EU (medtem ko je bilo 7 % nedržavljanov EU). Največji delež državljanov novih držav članic EU (približno 2 od skupaj 8 %) je na Irskem.

19. Zanimivo je, da so imele tiste države članice, ki niso imele omejitev za delavce iz novih držav članic EU (npr. Irska in Združeno kraljestvo), boljše rezultate pri zaposlovanju, vendar je pri tem težko ugotoviti smer vzročnosti. Preostale države članice bi morale pazljivo preučiti, ali so nadaljnje omejitve za delovno silo potrebne glede na razmere na njihovih trgih dela. Ohranjanje omejitev za delovno silo se samo z gospodarskimi razlogi ne zdi utemeljeno. Tokove delovne sile nazadnje določajo pogoji povpraševanja in ponudbe; zaradi teh sil pa lahko nastane tveganje, da se zaobidejo predpisi in s tem povečuje delo na črno. Poleg tega so lahko priseljenci zaradi omejitev prisiljeni sprejeti delovna mesta, ki so slabša od njihovih domnevnih kvalifikacij, in pritisk za nižanje plač, zaradi česar gre znanje na nek način v nič, trg pa se nagne proti nižjemu delu lestvice kvalificiranosti in plač. Razvoj trga dela v desetih novih državah članicah EU je bil pozitiven, zlasti od pristopa, stopnje brezposelnosti pa so se močno zmanjšale v skoraj vseh. Iz tega je mogoče sklepati, da ni razloga, da bi se povečal pritisk priseljevanja iz novih držav članic EU, tudi zato ker so obeti za gospodarsko rast dobri.

IV.3. Uspešno izvajanje zakonodaje o notranjem trgu

20. Notranji trg krepko presega vprašanje izvajanja novih zakonskih predpisov. Njegov gospodarski vpliv v smislu povečanja trgovine, več tujih naložb in ustvarjanja dobro delujočega finančnega sektorja je izjemno koristen za stare in nove države članice. Kar zadeva zakonodajo, so nove države članice zelo hitro napredovale pri izvajanju pravnega reda Evropskih skupnosti, in sicer je bilo do marca 2006 v nacionalne zakonodaje prenesenih 99 % direktiv. Pravzaprav so nove države članice pogosto boljše od starih, kar zadeva prenos zakonodaje EU. Zato ni bila nikoli sprožena zaščitna klavzula, predvidena v pristopnih pogodbah. Nove države članice malo zaostajajo za povprečjem vseh držav članic le na področju konkurence.

21. Ta prizadevnost pri prenosu je novim državam članicam omogočila, da so temeljito prenovile način urejanja gospodarstva. S sprejetjem sodobnih ureditvenih okvirov na področjih, kot so finančni trgi, pravo družb, računovodstvo in intelektualna lastnina, se je ustvarilo boljše okolje za posle in rast. S tem se izravnajo stroški uskladitve s pravnim redom Evropskih skupnosti, ki so lahko na določenih področjih precejšnji (npr. približno 100 milijard EUR na področjih prometa in okolja), čeprav so ti stroški dolgoročno razporejeni in jih sofinancira EU.

IV.4. Kmetijstvo, uspeh ob velikem izzivu

22. Kmetijstvo je bilo predvsem pomembno pri širitvi; prvič, zaradi velikega povečanja kmetijskih zemljišč v EU (za 25 %), proizvodnje (za 10 %) in števila kmetov (za več kot 50 %); drugič, zaradi ključne vloge, ki jo še vedno ima skupna kmetijska politika v proračunu EU. Kmetijska produktivnost v novih državah članicah je bistveno nižja kot v starih državah članicah EU, razlika v dohodkih pa ustrezno velika. Vendar so razmere v kmetijstvu v starih in novih državah članicah precej raznolike. Nekatere nove države članice imajo visoke deleže zaposlenih v kmetijstvu, povezane s kmetijsko pridelavo za lastne potrebe (19 % na Poljskem v letu 2005, 16 % v Litvi in 12,5 % v Latviji), kar je podobno razmeram v Grčiji in na Portugalskem na začetku devetdesetih let. Državi, kot sta na primer Slovaška in Češka, pa imata precej nizek delež zaposlenih v kmetijstvu (približno 4 %), kar je že podobno povprečni ravni v starih državah članicah.

23. Tesnejše trgovinsko povezovanje, priliv tujih neposrednih naložb in podpora EU so prispevali k posodobitvi kmetijstva, rasti dohodkov kmetov in večjemu številu živine v novih državah članicah EU. Kmetijska trgovina znotraj novih držav članic ter med novimi in starimi državami članicami EU se je med letoma 1999 in 2004 skoraj podvojila; tudi trgovina s predelanimi proizvodi, ki je kazalnik sodobnega kmetijskega sektorja, se je močno povečala v tem obdobju. Neposredne dohodkovne podpore so precej povečale realne dohodke kmetov, ki so v povprečju zrasli za 70 % v obdobju 1999/2003 in 2004/2005, medtem ko so v starih državah članicah EU ostali v glavnem stabilni. Tako se strah pred škodljivim vplivom na dohodke, povezanim s širitvijo, ni uresničil ne v novih ne v starih državah članicah. Vendar je pri letnem dohodku na enoto dela, ki v obdobju 2004/2005 v novih državah članicah EU še vedno znaša le 16 % ravni starih držav članic EU (se je pa povišal z 10 % v obdobju 1999–2003), očitno še veliko prostora za nadaljnjo racionalizacijo in dvig produktivnosti v kmetijskem sektorju novih držav članic.

IV.5. Krepitev zaposlovanja in socialne kohezije

24. V devetdesetih so države članice iz srednje in vzhodne Evrope doživljale hud padec zaposlenosti in hiter dvig nezaposlenosti zaradi povezave med cikličnimi dejavniki in strukturnimi prilagoditvami. V zadnjem času so se razmere na trgu dela izboljšale, in sicer je pri 56 % prebivalstva, sposobnega za delo, stopnja zaposlenosti v desetih novih državah članicah EU trenutno precej nižja kot v starih državah članicah, zlasti pri mladih in starejših delavcih. Poleg tega je s 13,4 % delovne sile stopnja nezaposlenosti v novih državah članicah EU 5,5 odstotne točke nad povprečjem starih držav članic EU. Med novimi državami članicami so velike razlike (tako kot med starimi državami članicami), in sicer se stopnja nezaposlenosti v letu 2005 giblje od približno 6 % na Cipru in v Sloveniji do več kot 16 % na Slovaškem in skoraj 18 % na Poljskem.

25. Nove države članice izvajajo reforme trga dela v okviru svojih nacionalnih reformnih programov, ki podpirajo lizbonsko strategijo za rast in delovna mesta. Lizbonski cilji v zvezi z zaposlovanjem so za mnoge med njimi, ki imajo nizko stopnjo zaposlenosti, še vedno ambiciozni. Velik izziv je prilagodljivost na trgih dela, zlasti pa usposobljenost in razvoj kadrov. Evropski socialni sklad podpira prizadevanja na tem področju.

26. Nove države članice niso imele večjih težav pri usklajevanju s pravnim redom Evropskih skupnosti na področju zaposlovanja in socialne politike, ki vključuje minimalne standarde za delovno pravo, zdravje in varnost pri delu, enakost med spoloma in boj proti diskriminaciji, pa tudi socialni dialog in sodelovanje v procesih EU, ki zadevajo zaposlovanje, socialno vključenost in socialno zaščito. Krepitev socialnega dialoga in nenehne reforme na področju socialne zaščite so med ključnimi izzivi, s katerimi se bo treba spoprijeti. Predpogoji za uspešno strategijo obstajajo, saj so nekatere nove države članice med najboljšimi v EU, kar zadeva nekatere ključne kazalnike, kot je delež prebivalstva, pri katerem obstaja tveganje revščine: 8 % v Češki republiki in 10 % v Sloveniji v letu 2003.

V. Obvladane proračunske posledice širitve

27. Posledice širitve za proračunska sredstva starih in novih držav članic so bile obvladljive. V preteklih petnajstih letih se je v nove države članice preneslo skupaj približno 28 milijard EUR[4]. EU je podpirala priprave na pristop že pred majem 2004. Letni znesek je postopoma rasel in je v letu 2005 dosegel malo čez 2 % BDP novih držav članic EU. Sredstva, ki jih črpajo nove države članice, znašajo 6,9 % proračuna EU (podatki temeljijo na izvrševanju proračuna za leto 2004), kar je več kot delež BDP teh držav v EU (4,7 %). Iz tega je razvidna zavezanost bogatejših držav članic, da pomagajo revnejšim sosedam. Vendar pa je finančni prispevek starih držav članic, povezan s širitvijo, še vedno omejen, saj predstavlja samo 0,1 % njihovega BDP.

28. Nove države članice so neto prejemnice sredstev iz proračuna EU. Pri celotni skupini so povprečni neto transferji EU znašali 0,6 % bruto nacionalnega dohodka (BND) v letu 2004, in sicer od 0,25 % BND za Madžarsko do 2,1 % BDP za Litvo. V skladu z novim finančnim okvirom 2007–2013 se pričakuje, da se bodo neto transferji v nove države članice skoraj potrojili s povprečja, ki je v obdobju 2004–2006 znašalo 1 % BDP, ob predvidevanju, da se bodo v celoti absorbirali najvišji določeni zneski pri odobritvah plačil. Taka raven pomoči bi bila tudi v prihodnje le majhno breme za stare države članice EU.

29. Zaradi zahtev glede dodatnosti (na nekaterih področjih denar EU ne more nadomestiti nacionalnih izdatkov), zahtev glede sofinanciranja (za spodbujanje finančne odgovornosti) in prispevkov v proračun EU so se nekateri bali, da bodo vladni proračuni v novih državah članicah napeti. Očitno se to ni zgodilo, za kar imajo zasluge tudi posebne pobude, ki so potekale v okviru proračuna EU, kot sta „schengenski vir“ in „kompenzacijski“ sistemi. Ocenjuje se, da je bil v letu 2004 dosežen ugoden neto učinek za državne proračune v višini 0,3 % BPD za celotno skupino desetih novih držav članic EU, v baltskih državah pa je znašal več kot 1 % BDP.

VI. SKLEP

30. V CELOTI JE PETA šIRITEV DELOVALA KOT KATALIZATOR GOSPODARSKE DINAMIKE IN POSODOBITVE EVROPSKE UNIJE TER POMAGALA GOSPODARSTVOM STARIH IN NOVIH DRžAV čLANIC, DA SO BOLJE PRIPRAVLJENE NA SPOPADE Z IZZIVI GLOBALIZACIJE. HKRATI SO GOSPODARSKE SPREMEMBE, KI JIH JE POVZROčILA TA šIRITEV, POTEKALE PRECEJ GLADKO, NA PROIZVODNEM TRGU IN TRGU DELA PA NI BILO NOBENIH ZNAMENJ MOTENJ. TEMELJITA PRIPRAVA NA šIRITEV V PREJšNJEM DESETLETJU JE BILA KLJUčNA ZA USPEšEN IZID.

31. Čeprav izkušnje za zdaj kažejo, da smo lahko optimistični, ne smemo podcenjevati drugih izzivov. Nove in stare države članice se soočajo s starajočim prebivalstvom in s tem povezanimi obremenitvami proračuna, vedno večjim pritiskom globalne konkurence na njihova gospodarstva in potrebo, da bi se prilagodile tem okoliščinam, tudi z modernizacijo sistemov socialnega skrbstva in tako, da postajajo inovativne družbe, ki temeljijo na znanju. Nadaljnje zbliževanje gospodarstev, ki je samo po sebi dolgoročen izziv, bi pomembno prispevalo k temu cilju.

32. V svetu, za katerega je značilna globalna konkurenca, tudi azijska, je bistvena gospodarska dinamika. Peta širitev je ponudila nove priložnosti za stare in nove države članice, da sprejmejo pomembne ukrepe v tej smeri. Nadaljnje evropsko gospodarsko povezovanje bo Evropi pomagalo, da bo ostala konkurenčna in imela koristi od notranje in zunanje trgovine, boljšo rast in možnosti zaposlovanja. Podjetja in potrošniki bodo imeli koristi od večjega notranjega trga, tehnoloških inovacij in nižjih cen, zato bodo v boljšem položaju, da bodo lahko v celoti izkoriščali priložnosti zaradi nove delitve dela, ki se oblikuje na globalni ravni. Lizbonska strategija za rast in delovna mesta ter uvajanje eura sta okvir za doseganje potrebnih strukturnih sprememb. Odločnost na poti, ki vodi k dinamični Evropski uniji na svetovnem prizorišču, bo prinesla še več bistvenih koristi za vse strani, vključene v Evropsko unijo, in tiste, ki so zunaj nje.

[1] „Enlargement, Two Years After“ (Širitev po dveh letih), študija Urada svetovalcev za evropsko politiko in Generalnega direktorata za gospodarske in finančne zadeve, Occasional Paper , št. 24, 2006, Evropska Komisija, Generalni direktorat za gospodarske in finančne zadeve, na voljo na: http://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/occasionalpapers_en.htm

[2] „Prestrukturiranje in zaposlovanje - predvidevanje in spremljanje prestrukturiranja za razvoj delovnih mest: vloga Evropske unije“, Sporočilo Komisije, COM(2005) 120 konč., 31. marec 2005, na voljo na:http://ec.europa.eu/comm/employment_social/news/2005/apr/com_restruct_en.pdf (v slovenščini na: http://europa.eu.int/eur-lex/lex/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52005DC0120:SL:HTML)

[3] „Report on the Functioning of the Transitional Arrangements set out in the 2003 Accession Treaty (period 1 May 2004-30 April 2006)“ (Poročilo o delovanju prehodne ureditve, določene v pristopni pogodbi iz leta 2003 (obdobje od 1. maja 2004 do 30. aprila 2006), Sporočilo Komisije, COM(2006) 48 konč. z dne 8. februarja 2006, na voljo na: http://europa.eu.int/eur-lex/lex/LexUriServ/site/en/com/2006/com2006_0048en01.pdf

[4] Ta podatek ustreza dejanskemu črpanju sredstev, medtem ko je bilo 40 milijard predvidenih za dodelitev sredstev v obdobju 2004–2006.