SL Uradni list Evropske unije C 255/124

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o sporočilu Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o podpori državam v razvoju pri obvladovanju krize

(COM(2009) 160 konč.)

(2010/C 255/23)

Poročevalec: g. JAHIER

Komisija je 28. aprila 2009 sklenila, da v skladu s členom 262 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjem dokumentu:

Sporočilo Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o podpori državam v razvoju pri obvladovanju krize

COM(2009) 160 konč.

Strokovna skupina za zunanje odnose, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 19. novembra 2009. Poročevalec je bil g. JAHIER.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 458. plenarnem zasedanju 16. in 17. decembra 2009 (seja z dne 16. decembra) s 151 glasovi za, 5 glasovi proti in 8 vzdržanimi glasovi.

1. Zaključki in priporočila

1.1 Evropski ekonomsko-socialni odbor (EESO) meni, da sedaj, ko se je končalo obdobje največjega sistemskega tveganja mednarodne gospodarske in finančne krize, nikakor ne smemo pomesti pod preprogo resnih učinkov, ki jih ima kriza v številnih državah v razvoju. Ti učinki ogrožajo rezultate, dosežene v preteklih desetletjih, in še poslabšujejo posledice dvojne energetske in prehranske krize, kar lahko vodi v zaostrovanje sedanjih konfliktnih žarišč in političnih nestabilnosti.

Mednarodna skupnost je zdaj dolžna sprejeti vse potrebne korake in odločitve, da najrevnejšim državam pomaga pri obvladovanju krize, za katero nikakor niso odgovorne.

1.2 EESO pozdravlja sporočilo Komisije kot prvo okvirno odločitev mednarodne skupnosti, ki je med vsemi doslej sprejetimi najbolj pozitivna in celovita. Vsebuje številne predloge in tudi srednjeročne perspektive, ki jih bo zdaj treba ustrezno razviti.

EESO opozarja, da sta največji slabosti sporočila v tem, da niso zagotovljena dodatna sredstva in da bo učinek odločitev glede krize časovno omejen (npr. vnaprejšnja izplačila na podlagi finančnih obveznosti za tekoče leto).

1.3 EESO pozdravlja rezultate zadnjih mednarodnih vrhov (1), zlasti dobro strukturirane predloge glede revnejših držav, potrditev ciljev glede povečanja obsega in kakovosti pomoči ter obnovljene težnje po reformah pomoči. Kljub vsemu pa to še vedno ne zadostuje za soočanje s ključnimi vprašanji, kot so:

— nujna potreba po povečanju sredstev in uporabi novih instrumentov za financiranje razvoja,

— proces reforme sistema pomoči ter

— povezava med davčnim upravljanjem in razvojem.

1.4 EESO meni, kot je že poudaril predsednik Barroso, da je treba predvsem izpolnjevati vse zaveze, dane v zadnjih letih, in poziva Komisijo, naj opomni države članice, da morajo spoštovati svoje časovne načrte glede povečevanja nakazil pomoči; ti načrti doslej še niso bili bistveno spremenjeni, čeprav so jih nekatere države članice s tem, ko so se odločile za znižanje svojih prispevkov, dejansko že preklicale.

EESO je nadalje prepričan, da so potrebna nova in precejšnja dodatna nakazila, kot je bilo zahtevano na vseh glavnih mednarodnih forumih, da bi tako v revnejše države usmerili novo pomoč in vlaganja. Odbor tudi podpira predlog, da se zato nameni vsaj 0,7 % sredstev mednarodne skupnosti, uporabljenih za obvladovanje krize, ki so trenutno ocenjena na približno 7 000 milijard USD.

1.5 EESO meni, da je zaradi dvojnega učinka energetske in prehranske krize treba sprejeti natančnejše prednostne naloge za nova vlaganja v okviru trajne zaveze za izpolnjevanje razvojnih ciljev tisočletja.

Tako v interesu revnejših držav kot Evrope je, da postaneta kmetijstvo in zanesljiva preskrba s hrano strateški prednostni nalogi, tako kot naložbe v nujne potrebe, ki jih prinašajo podnebne spremembe, da bi tako začeli nov krog odločnih naložb v revnejše države z namenom zagotavljanja dolgoročnega trajnostnega razvoja.

1.6 EESO poziva novo Komisijo, naj ima na mednarodni ravni vodilno vlogo pri zavezi za temeljito reformo sistema razvojne pomoči in vlaganj, naj sprejme nove izzive našega tisočletja, kot so okolju prijazna rast in migracijski tokovi, ter naj se zavzame za večjo učinkovitost, preglednost in uspešnost celotnega sistema pomoči.

1.7 EESO meni, da EU ne bi smela nazadovati pri priznavanju in podpiranju nedržavnih akterjev, zlasti zasebnega sektorja, sindikatov, kmetov ter ženskih in potrošniških organizacij. To je ključni vidik evropskega pristopa.

EESO graja, da njihova vloga pri obvladovanju krize v sporočilu nikjer ni omenjena, še posebej zato, ker je civilna družba eden redkih mednarodnih akterjev, ki dokazuje, da lahko aktivira dodatne vire. Poleg tega je v številnih revnih državah kriza hudo prizadela zasebni sektor in oslabila zmožnost delovanja socialnih partnerjev in organizacij civilne družbe, ki pa so ključnega pomena, če želimo zagotoviti dolgoročno trajnostne razvojne odgovore.

1.8 Poleg spoštovanja zavez glede uradne razvojne pomoči (URP) EESO podpira uvedbo in sprejetje novih inovativnih mehanizmov za financiranje razvoja, med njimi tudi „Tobinov davek“. Še posebej pomembno je priznati osrednjo vlogo nakazil migrantov, z izvajanjem sklepa G-8 o približno 50-odstotnem znižanju pristojbin za pošiljanje nakazil in tudi z določitvijo strategij za večjo zaščito priseljenih delavcev pred krizo.

1.9 EESO meni, da je treba nadaljevati z vsemi ukrepi za odpiranje trgov, vključno s ponovnim zagonom pogajanj iz Dohe, podporo procesom regionalnega povezovanja (2) in okrepitvijo mehanizmov za financiranje trgovine, s posebno pozornostjo, posvečeno potrebam najrevnejših držav glede pravične trgovine. Obnoviti je treba neposredne tuje naložbe, tudi z učinkom vzvoda, ki ga omogočajo inovativni načini financiranja s strani Mednarodnega denarnega sklada (MDS) in Svetovne banke, ter z novo odobritvijo posebnih pravic črpanja za MDS in ustanovitvijo primernega sklada za ranljive države v okviru Svetovne banke.

1.10 EESO končno meni, da mora postati na svetovni ravni absolutna prednostna naloga boj proti korupciji, kriminalnim dejavnostim in davčnim goljufijam (izogibanjem in utajam), da bi tako pridobili nova, znatna sredstva za razvojne ukrepe. Odbor poziva Komisijo, naj zadevo čimprej prouči in oblikuje ustrezne predloge.

2. Uvod

2.1 Na začetku mednarodne finančne krize so bili analitiki prepričani, da ta ne bo prizadela držav v razvoju, zlasti ne najrevnejših. V naslednjih mesecih pa so se vse jasneje kazali možni ponovni vplivi krize na države v razvoju, predvsem zaradi pričakovanega krčenja svetovnega gospodarstva. Šele aprila 2009 je na srečanjih skupine G-20 v Londonu ter sestankih MDS in Svetovne banke postalo jasno, da začenjajo posledice krize čutiti tudi večje države v razvoju; to bi lahko v revščino pahnilo še dodatnih 100 milijonov ljudi poleg 160 milijonov, ki so se pod pragom absolutne revščine znašli zaradi energetske in prehrambene krize v letih 2007 in 2008.

2.2 Ocene so zaskrbljujoče. Organizacija FAO je 19. junija objavila ključne točke prihodnjega poročila o nezanesljivosti preskrbe s hrano v svetu, po katerem je število ljudi, ki trpijo lakoto, v letu 2009 prvič preseglo prag milijarde. Gre za skupno 11-odstotno povečanje, kar bo sprožilo velikanske humanitarne krize in lahko izničilo vse uspehe iz 80. in 90. let. Svetovna banka je 22. junija drastično znižala vse svoje ocene in napovedala, da se bo v letu 2009 svetovno gospodarstvo verjetno zmanjšalo za približno 3 %, svetovna trgovina za 10 %, mednarodni tokovi zasebnega kapitala pa naj bi s 1.000 milijard USD leta 2007 in 707 milijard USD leta 2008 v letu 2009 upadli na 363 milijard USD. Skupna rast v državah v razvoju naj bi bila po sedanjih ocenah le nekaj več kot 1 %. Toda če izvzamemo Kitajsko in Indijo, je BDP v državah v razvoju za 1,6 % upadel. Najbolj je prizadeta Afrika, kjer bi naj bila po napovedih rast v letu 2009 za 66 % nižja kot v letu 2007. Mednarodna organizacija dela ocenjuje, da bi lahko v letu 2009 izgubilo delo 50 milijonov ljudi in da bi se lahko število revnih delavcev povečalo na 200 milijonov.

2.3 Finančna in gospodarska kriza je povzročila štiri glavne šoke: a) zmanjšanje skupnega obsega trgovine z velikim padcem prihodka iz izvoza, države v razvoju pa bodo najverjetneje izkusile finančni primanjkljaj med 270 in 700 milijardami USD (3); b) padec tokov zasebnih vlaganj, ki so še posebej pomembni za države s srednjimi prihodki in države, kjer potekajo obsežne strukturne naložbe; c) velik padec v nakazilih priseljencev, ki v nekaterih afriških državah v razvoju predstavljajo 30 % BDP in ki so zgolj v letu 2006 znašala skupaj 270 milijard USD, kar je več kot dvakrat toliko, kot znaša skupna URP; d) zanesljivo zmanjšanje URP številnih dvostranskih donatorjev v letih 2009 in 2010. Zadnja dva šoka, ki povečujeta učinke predhodne prehranske krize in krize cen energije, sta posebej občutna v Afriki, kjer so ti tokovi pogosto ključnega pomena tako za državne proračune kot za samo preživetje družin in lokalnih skupnosti.

2.4 Med posledice teh medsebojno povezanih in zaporednih šokov, ki očitno zelo različno vplivajo na posamezne države in območja, sodijo zlasti:

— upočasnitev rasti ali občutno krčenje lokalnega gospodarstva;

— hitro povečevanje brezposelnosti, revščine in lakote, zlasti na mestnih območjih, z resnimi posledicami za najbolj ranljive skupine, posebno ženske in mladoletnike;

— padanje davčnih dohodkov z resnimi posledicami za stanje javnih financ, ki so bile zlasti v afriških državah v zadnjem desetletju solidno sanirane;

— posledično ogrožanje načrtov javnih naložb, zlasti v vzdrževanje in infrastrukturo;

— večje težave velikega dela prebivalstva pri dostopu do blaga in storitev, skupaj s krnitvijo že tako nestabilnih sistemov socialnega varstva;

— zmanjšanje dohodkov iz turizma;

— vse težavnejši dostop do kreditov in naložbenih tokov, zlasti za zasebni sektor;

— zelo negativen vpliv na zmožnost uresničevanja razvojnih ciljev tisočletja, ki so po delnih uspehih v petih letih od leta 2000 do leta 2005 že vsaj dve leti resno ogroženi;

— nevarnost pomanjkanja primernih sredstev za spopadanje z učinki podnebnih sprememb.

2.5 Podoba je še bolj zaskrbljujoča, če upoštevamo možne posledice na politično stabilnost ter notranjo in zunanjo varnost na več območjih sveta. Že raziskava, ki jo je leta 2008 naročila britanska vlada, je ocenila, da naj bi v letu 2010 polovica najrevnejših ljudi na svetu živela v državah, ki jih zaznamujejo stalni ali grozeči konflikti.

2.6 Nenazadnje bi kriza lahko povzročila nadaljnje migracijske tokove, tako znotraj držav in regij kot v bogatejše države. Vse to bi povečalo že obstoječe napetosti, zlasti na mejah EU, hkrati pa bi lahko povzročilo nadaljnje zaskrbljujoče izgube človeških virov, ki so za številne revne države ključnega pomena.

3. Odziv Komisije

3.1 Evropska komisija je bila prvo telo, ki je sprejelo konkretne odločitve v okviru zavez skladno s srečanjem skupine G-20 v Londonu, kar je predsednik Komisije Barroso povzel z besedami, da „recesija ne sme in ne more biti izgovor za to, da prelomimo obljube o pomoči“.

3.2 Sporočilo Komisije je ena najbolj pozitivnih okvirnih odločitev, kar jih je doslej predlagala mednarodna skupnost v pomoč revnim državam pri obvladovanju krize. Poleg poudarka, da je treba spoštovati obstoječe zaveze glede URP in mobilizirati nova sredstva za razvoj (kot je na primer ambiciozni, a morda nekoliko nerealistični predlog, da bi za vsak euro pomoči zagotovili pet eurov neuradne razvojne pomoči), sporočilo poudarja velik pomen pospešitve plačil ali vnaprejšnjega plačevanja – kar je med donatorji edinstveno – ter sprejetja prožnejših mehanizmov. Komisija je tako Evropsko investicijsko banko zaprosila, naj pripravi proticiklične instrumente, zlasti za infrastrukturni in finančni sektor. Komisija se je tudi zavezala, da bo pospešila proračunsko podporo in v izjemnih primerih pretehtala tudi možnost makroekonomske pomoči za države, ki jih zajema evropska sosedska politika.

3.3 Sporočilo ugotavlja, da je neučinkovitost pomoči zelo draga in da potrebujemo korenito reformo celotnega mednarodnega sistema URP. Komisija poziva države članice, naj spodbujajo skupne in usklajene pristope za obvladovanje krize. Hkrati bi se morala EU kot največja svetovna donatorka zavzeti za reformo sistema pomoči v mednarodnem okviru.

3.4 Sporočilo se v precejšnji meri ukvarja z ukrepi za podporo sociali in zaposlovanju, tako s podpornimi mehanizmi za zagotavljanje socialnih izdatkov kot tudi s podporo za gradnjo nacionalne in regionalne infrastrukture. Posebna pozornost je posvečena sredozemskim in afriškim državam, tudi z vidika izplačil sredstev. Komisija je tudi obnovila svojo zavezo za oživitev kmetijstva in okolju prijazno rast prek inovativnega financiranja za spopadanje s podnebnimi spremembami in podporo za prenos okoljsko trajnostnih tehnologij.

3.5 Sporočilo na koncu predlaga ukrepe v podporo mednarodnemu sistemu trgovanja, in sicer s povečevanjem učinkovitosti programov pomoči za trgovino in povečevanjem izvoznih posojil. Obenem priporoča Komisija spodbujanje razprave o prestrukturiranju javnih dolgov držav v razvoju in med drugim predlaga ukrepe v podporo davčnemu upravljanju na mednarodni, regionalni in nacionalni ravni.

3.6 Svet EU je sprejel in odobril glavna priporočila iz Sporočila ter poudaril, kako pomembno je, da države članice spoštujejo svoje zaveze; pozval je „[…] države članice, Komisijo in Evropsko investicijsko banko, naj […] ukrepajo usklajeno […], na osnovi skupne analize o učinku krize na države, v sodelovanju z mednarodnimi institucijami in partnerskimi državami, da bi opredelili najbolj izpostavljene in manj odporne države in skupine prebivalstva“ (4).

3.7 Toda najočitnejša pomanjkljivost odločitev EU je dejstvo, da – razen 100 milijonov eurov na leto za infrastrukturni skrbniški sklad EU-Afrika – niso predvidena nobena dodatna sredstva.

4. URP je ogrožena

4.1 Po podatkih Odbora za razvojno pomoč (DAC) pri OECD je URP v letu 2008 dosegla doslej najvišjo raven. Dosegla je 120 milijard USD, kar pomeni realno povečanje za 10 %, in dosegla 0,30 % BND članic OECD. Tudi dvostranski programi so se po močnem padcu v letih 2006–2008 v zadnjem letu povečali.

4.2 Skupni prispevek držav članic EU je leta 2008 znašal 49 milijard eurov, kar je 4 milijarde eurov več kot leta 2007 in ustreza 0,40 % BND. Omeniti velja, da si je Komisija leta 2002, v času soglasja iz Monterreya, zadala vmesni cilj 0,39 % BND do leta 2006. Istočasno pa je treba poudariti, da smo še vedno zelo daleč od tega, da bi najmanj razvitim državam dodelili 0,20 % BND; danes je za Afriko predvidenih le 20 milijard USD, medtem ko je cilj za leto 2010 doseči 50 milijard USD.

4.3 Obstajajo resni zadržki glede konkretne sposobnosti EU, da bi zagotovila nadaljnja povečanja, ocenjena na 20 milijard eurov in potrebna za uresničitev cilja 0,56 % BND v letu 2010. Evropska platforma nevladnih organizacij Concord je v svojem poročilu AidWatch za leto 2008 predvidela, da se bo pomoč v letih 2009 in 2010 zmanjšala za 27 milijard USD. Meni tudi, da bi bilo treba podatke za EU pregledati, saj vključujejo izdatke, ki jih ne bi smeli šteti v URP: 5 milijard USD za odpis zunanjega dolga, 2 milijardi za študentske štipendije in milijardo za stroške v zvezi z begunci. Če te zneske odštejemo, je tako pomoč za leto 2008 po Concordu znašala samo 0,34 % BND, kar je precej manj od cilja za leto 2010, ki je 0,56 % BND.

4.4 Tudi po poročilu Svetovne banke Global Monitoring Report za leto 2009 je uresničitev ciljev iz Gleneaglesa (130 milijard USD letno do leta 2010) v trenutnih razmerah povsem neuresničljiva, kljub rasti v letu 2008 in zavezam nekaterih vodilnih donatorjev.

4.5 Vse številnejši postajajo tisti, ki menijo, da potrebujemo nova sredstva, ki bi daleč presegla zaveze iz Gleneaglesa. Program Združenih narodov za razvoj poudarja, da ne gre zgolj za spoštovanje že prevzetih obveznosti, temveč tudi za znatno povečanje nakazil, na primer z namenitvijo vsaj 0,7 % vseh sredstev, ki so bila zagotovljena za reševanje bank in ponovno oživitev gospodarstva (ocenjena na približno 7 000 milijard USD), za to, da bi državam v razvoju pomagali doseči razvojne cilje tisočletja ter oživili neposredne in dolgoročne naložbe in izdatke v revnih državah. Po izbruhu krize je predsednik Svetovne banke večkrat poudaril, da je treba storiti veliko več za mobiliziranje dodatnih virov v podporo revnim državam, da bi te obvladale uničujoče posledice krize, ki je nikakor niso zakrivile. Po najnovejših ocenah Svetovne banke se vrzel v financiranju, namenjenem vsaj zapolnitvi različnih izgub v državah v razvoju, giblje od 350 do 635 milijard USD. Ti podatki so svetlobna leta daleč od zneskov, ki jih je mednarodna skupnost doslej uspela zbrati, ne le kot URP, ampak tudi v drugih oblikah pomoči in posojil.

4.6 Če izvzamemo namene, ki jih je izrazila EU, poročilo OECD kaže, da se bo zaradi krize v veliki večini dvostranskih donatork verjetno še povečala razlika med zavezami in izplačili, prav tako pa naj bi bila kriza pogosto razlog za nadaljnje zamude in odloge plačil. Pomoč držav, ki niso članice DAC, se sicer povečuje, vendar je celoten obseg te pomoči še daleč od tega, da bi znatneje vplival na splošne trende. Skupna pomoč teh držav, ki so OECD posredovale podatke, je v letu 2007 znašala 5,6 milijarde USD.

4.7 Čeprav so na voljo le močno okrnjeni podatki, se zdijo trendi pomoči zasebnih donatorjev pozitivni: leta 2007 je dosegla 18,6 milijarde USD, kar je 25 % več kot leta 2006. Po internih podatkih, ki so na voljo v ZDA, vendar niso bili sporočeni OECD, naj bi tokovi zasebnih donatorjev v letu 2007 znašali 37 milijard USD, za leto 2009 pa so številne največje fundacije, kot je Gates Foundation, napovedale do 20-odstotna povečanja.

5. Učinkovitost pomoči in boj proti korupciji

5.1 V času krize je izjemno pomembno povečati učinkovitost pomoči. Gospodarska škoda zaradi nepredvidljivosti izplačil, razdrobljenosti posegov in pomanjkanja usklajenosti med donatorji je jasno vidna. Komisija ocenjuje, da lahko nihanje URP poveča stroške za 15 do 20 %, medtem ko bi lahko delno izvajanje programa za učinkovitost pomoči prineslo prihranek približno 5–7 milijard eurov letno. Zato je treba čimprej začeti izvajati določbe pariške deklaracije iz leta 2005 in akcijskega načrta iz Akre iz leta 2008 ter hkrati upoštevati že sprejete odločitve EU, ki bi lahko prinesle resnične spremembe: delitev dela med državami članicami in Komisijo, boljši izkoristek nacionalnih sistemov, predvidljivost pomoči in večja odgovornost za rezultate, vključno z manj pogojevanja (5).

5.2 OECD opozarja, da je napredek pri izboljšanju kakovosti pomoči zdaj nezadosten. 225 dvostranskih in 242 večstranskih agencij po svetu vsako leto financira na stotisoče dejavnosti. Tako na primer v svetu obstaja več kot 90 zdravstvenih skladov; Svetovna zdravstvena organizacija mora tako vsako leto približno 4 600 donatorjem posredovati okrog 1 400 poročil. Vlada države v razvoju mora vsako leto povprečno sprejeti in se odzvati na približno 200 donatorskih misij in na več sto misij zasebnih donatorjev. Poleg tega zadnja raziskava spremljanja organizacije OECD kaže, da se povprečno le 45 % pomoči posreduje v predvidenem času.

5.3 Če želimo doseči mednarodno opredeljene cilje, je torej potreben hitrejši napredek. Predvsem je potrebna ustrezna politična volja vlad 27 držav članic EU

— pri preglednosti uporabe 12 kazalnikov iz pariške deklaracije,

— pri uporabi kodeksov ravnanja EU,

— pri splošnejšem prizadevanju za skladnost med politikami, zlasti med trgovinsko in razvojno, in

— za odločno vlaganje v celovito reformo mednarodnega sistema pomoči, ki bo namenjal več pomena nedržavnim akterjem in odprl nov večstranski krog.

5.4 V okviru tega pristopa je treba pozornost nameniti velikanski količini sredstev, ki v številnih državah v razvoju izginejo zaradi korupcije in nezakonitega izvoza kapitala, pri čemer je treba nameniti poseben poudarek naložbam za izkoriščanje surovin in obsežnim infrastrukturnim projektom. Dokazano je, da se zaradi korupcije izgubi pomemben delež pomoči: to ima uničujoče posledice za lokalno prebivalstvo in zmanjšuje zaupanje davkoplačevalcev v donatorskih državah. Po poročilu mednarodne organizacije Transparency International za leto 2008 o korupciji v svetu naj bi korupcija zdaj dosegla 50 milijard USD, kar ustreza polovici celotnega obsega vseh URP ali naložbam, ki so potrebne za uresničitev ciljev glede pitne vode in javne higiene. Občutno izboljšanje upravljanja, zlasti glede sledljivosti pomoči, ter sistemi bolj izrecne pogojenosti izplačil morajo dobiti ključen pomen v vseh zavezah EU in na večstranski ravni. Vsaj obžalovanja vredno je, da to v sporočilu Komisije ni niti omenjeno.

6. Vloga zasebnih akterjev in civilne družbe

6.1 Pomen vloge nedržavnih akterjev – ki jih sporazum iz Cotonouja opredeljuje kot „zasebni sektor, socialni in gospodarski partnerji, zlasti sindikati, civilna družba v vseh oblikah“ (člen 6) –, je zdaj že splošno priznan. Osupljivo pa je, da sporočilo na noben način ne omenja njihove vloge pri obvladovanju krize, še zlasti, ker so edini akterji, ki lahko zberejo dodatna sredstva. Poleg tega je v številnih revnih državah kriza hudo prizadela zasebni sektor in oslabila zmožnost delovanja socialnih partnerjev in organizacij civilne družbe, ki pa so ključnega pomena, če želimo zagotoviti dolgoročno trajnostne razvojne odgovore.

6.2 Računsko sodišče ES je 18. maja letos izdalo posebno poročilo o upravljanju Komisije na področju vključevanja nedržavnih akterjev v razvojno sodelovanje ES (6), v katerem je, čeprav je pohvalilo povečanje vlaganj sredstev Skupnosti prek nedržavnih akterjev (7), izreklo tri glavne kritike:

— nedržavni akterji niso dovolj vključeni v proces sodelovanja in njihova vloga je pogosto omejena na izvajanje projektov ali zagotavljanje storitev; pogosto se jih za mnenje vpraša le enkrat in prepozno;

— premalo je dejavnosti za krepitev zmogljivosti; te se poleg tega osredotočajo na sisteme sporazumevanja in sodelovanja, ki v praksi izključujejo večino malih ali srednje velikih in neurbanih organizacij;

— številne pomanjkljivosti so pri spremljanju in izvajanju postopkov, ki so za mnoge organizacije pogosto preveč zapleteni in nejasni, včasih pa ne nudijo ustreznih podatkov o napredku pobud in njihovem končnem učinku.

6.3 Zaradi težav, ki jih je ugotovilo Sodišče, znova ponavljamo, kar EESO trdi že leta: treba je poudariti, da morajo imeti vlaganja prek nedržavnih akterjev prednost, bodisi z okrepitvijo vseh postopkov, ki bi lahko privedli do resničnega povečanja sodelovanja, bodisi s podvojitvijo obsega pomoči, ki jo upravljajo neposredno nedržavni akterji, vse do največ 20 %, kot je bilo sicer zahtevano že v enem od prejšnjih mnenj EESO (8).

7. Na poti k reviziji pomoči in novim instrumentom financiranja

7.1 Danes se že kaže jasna potreba po koreniti reformi mednarodnih finančnih institucij, začenši s Svetovno banko in Mednarodnim denarnim skladom. Junijska konferenca ZN je bila glede tega nedvoumna: „mednarodne finančne institucije morajo biti jasno usmerjene v razvoj“ in treba jih je reformirati tako, da bodo „spodbujale možnosti, zastopanost in sodelovanje držav v razvoju ter bolje odražale današnje stanje“ (9).

Paradoksalno je namreč, da je bilo med krizo 82 % posojil MDS danih evropskim državam in le 1,6 % afriškim; od skupno 1 100 milijard USD, o katerih je bilo odločeno na srečanju skupine G-20 2. aprila 2009 v Londonu, je bilo le malo več kot 20 milijard USD namenjenih najrevnejšim državam.

7.2 EU si mora prizadevati za sprožitev drastične revizije teh razmerij, v prvi vrsti z resnejšim upoštevanjem in uresničitvijo predloga Svetovne banke o oblikovanju novega, posebnega sklada za ranljive države (Vulnerability Fund), ki bi bil namenjen predvsem financiranju zanesljive preskrbe s hrano, socialne varnosti in človekovega razvoja, med drugim z vzpostavitvijo posebnega skupnega okvira, ki bi zajemal Svetovno banko in specializirane agencije ZN. Prav tako bi si morali prizadevati za izdajo novih posebnih pravic črpanja za MDS, in sicer za vsaj 250 milijard USD, ki bi bile namenjene izključno za zagotavljanje likvidnosti za financiranje razvoja.

7.3 EU mora tudi imeti vodilno vlogo in zagotoviti, da bodo pri financiranju trgovine in hitrem ponovnem začetku pogajanj iz Dohe v ospredju potrebe držav v razvoju ter da bodo zagotovljeni posebni podporni in zaščitni ukrepi za najrevnejše države in zanesljivo preskrbo s hrano.

7.4 EESO je že dolgo prepričan, da si je treba s vsemi silami prizadevati za spodbujanje in povečanje števila novih instrumentov za financiranje razvoja. Obžalovanja vredno je, da je bilo na tem področju doseženega le malo, zato je treba povečati doseg najnovejših pobud in odločitev, na primer mednarodnega finančnega sklada (International Finance and Facility Fund, IFF) za cepljenja (IFF-Im) iz novembra 2006 za financiranje cepljenj v revnih državah; tržnih zavez (advanced market commitment) iz istega obdobja; pobude s srečanja skupine G-8 v Aquili, da bi v petih letih prepolovili stroške uradnega prenosa nakazil priseljencev v njihove države izvora, zaradi česar bi se ta nakazila lahko povečala za 13 do 15 milijard USD letno. EESO podpira predlog, da bi končno začeli razpravo o izvajanju prostovoljnega davka v višini 0,005 % na mednarodne finančne transakcije („Tobinovega davka“), za katero sta se nedavno znova zavzeli francoska in nemška vlada na vrhu G-20 v Pittsburghu. Ti novi načini financiranja, ki morajo ostati le dopolnilo k obstoječim zavezam glede URP, morajo biti jasneje povezani z izpolnjevanjem posameznih razvojnih ciljev tisočletja, nujnimi potrebami zaradi podnebnih sprememb in stroški, ki jih bodo morale revne države nositi v prihodnjih letih.

7.5 Reforma mednarodnega sistema pomoči, ki ga Komisija upravičeno znova omenja v točki 11 svojega predloga, je nujna, in tu bi lahko EU dejansko imela vodilno vlogo, vsaj pri naslednjih točkah:

— vzpostavitvi mednarodnega sistema zgodnjega opozarjanja, ki bi v prihodnjih letih lahko spremljal učinek krize na življenjske pogoje ljudi in možnosti razvoja, da bi lahko usmerjali pomoč in naložbe;

— razvoju zanesljivega sistema odgovornosti za spremljanje napredka in vrednotenje učinkovitosti ukrepov, kot je bilo odločeno na vrhu skupine G-8;

— znatnejših naložbah v stabilizacijo konfliktnih območij, vzpostavljanje institucij in upravljanje krize, z okrepitvijo lokalnih in regionalnih zmogljivosti za načrtovanje in ukrepanje, okrepitvi uvajanja splošnih sistemov socialnega varstva in načrtovanju ustreznih naložb za soočanje z novimi izzivi zanesljive preskrbe s hrano in podnebnih sprememb;

— krepitvi in razširitvi dostopa do mikrokreditov za podporo podjetniških pobud, ki sicer ne bi dobile bančnih posojil.

7.6 Obravnavanje zanesljive preskrbe s hrano in okolju prijazne rasti kot dveh dolgoročnih ciljev strateških vlaganj lahko predstavlja pomembno vodilo pri oblikovanju novega sistema pomoči in vlaganj, kar je zaradi krize še toliko bolj pomembno. To lahko prispeva tudi k bolj usklajenem vključevanju virov in zmožnosti držav v razvoju ter ponudi konkretno priložnost za gospodarsko partnerstvo med državami EU in OECD.

7.7 Dve dodatni opombi glede EU:

— skrbno je treba oceniti razvoj instrumenta proračunske pomoči v zadnjih letih; obenem je treba proučiti možnost, da se pomoč bolj usmerjeno nameni za sektorske zaveze na področju zdravja, dostojnega dela, izobraževanja in usposabljanja, infrastrukture, socialnih storitev in okolju prijazne rasti, kot je poudaril tudi Evropski parlament (10),

— ponovno bi bilo treba proučiti porazdelitev pristojnosti med nove komisarje, zlasti s podelitvijo neposrednega nadzora nad EuropeAid, ki sodi zdaj pod okrilje komisarja za zunanje odnose, komisarju za razvoj.

7.8 Na področju razvoja se bolj kot kjerkoli drugje jasno kaže, da mora biti EU sposobna govoriti z enim glasom ter okrepiti svojo zmožnost enotnega in usklajenega ukrepanja skupaj z državami članicami, in sicer tako zato, da bi lahko nastopala v novih mednarodnih razmerah, ki se pojavljajo zaradi krize, kot tudi zato, da bi učinkoviteje izkoristila možnosti svoje vloge ter bolje uporabila vire in pristojnosti, ki so ji že danes na voljo. Ob spreminjajočem se okviru akterjev na mednarodni ravni je razvoj najrevnejših držav, še zlasti Afrike, bolj kot kdajkoli prej v strateškem interesu prihodnjega razvoja Evrope (11).

7.9 Zaradi krize je okrepitev mednarodnega sodelovanja v boju proti korupciji in utaji davkov postala sprejeto dejstvo, zlasti glede boja proti davčnim oazam. Po podatkih Urada ZN za droge in kriminal (UNODC) znaša izkupiček kriminalnih dejavnosti in davčnih utaj danes 1 000 do 1 600 milijard USD, od česar polovica prihaja iz držav v razvoju ali tranzicijskih držav. Od teh 500 do 800 milijard USD izhajajo le 3 % iz korupcije, 30 % iz kriminalnih dejavnosti in 67 % iz davčnih utaj. Z drugimi besedami: davčne utaje stanejo države v razvoju 300 do 500 milijard USD, od česar naj bi bilo 285 milijard povezanih z neformalnim sektorjem, 160 milijard pa z utajo davkov številnih večnacionalnih podjetij, ki delujejo v teh državah (12). EESO meni, da je na tem področju nujno potrebna odločna sprememba usmeritve, ki se danes zdi bolj uresničljiva. To bi lahko ne le sprostilo nepričakovana sredstva za vlaganja in razvojno pomoč, temveč tudi spodbudilo razvoj trdnejših in pravičnejših davčnih sistemov v številnih revnih državah; to je ključnega pomena za okrepitev institucij in kakršnekoli zdrave dolgoročne razvojne možnosti.

V Bruslju, 16. decembra 2009 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Posebej Vrh ZN junija 2009 in srečanje skupine G8 v Aquili julija 2009.

(2) Glej mnenje EESO o sporočilu Komisije o regionalnem razvojnem povezovanju v državah AKP, UL C 317, 23.12.2009, str. 126, poročevalec g. DANTIN, soporočevalec g. JAHIER.

(3) Svetovna banka, 2009, in Afriška razvojna banka, marec 2009. Navedeni razpon izraža skrajne vrednosti zdaj razpoložljivih napovedi.

(4) Sklepi Sveta EU za zunanje odnose, 18. maj 2009.

(5) COM(2009) 160 konč. in Svet EU z dne 22. julija 2008.

(6) Sodišče je kot nedržavne akterje v tem poročilu opredelilo zgolj organizacije civilne družbe in izključilo zasebni sektor.

(7) Po podatkih EuropeAid je mogoče zneske iz pogodb, sklenjenih z nedržavnimi akterji v letih 2006 in 2007, oceniti na 836,43 in 915,26 milijona eurov (z izjemo humanitarne pomoči, ki jo upravlja ECHO), kar ustreza 10 % pomoči EU za države v razvoju. Približno 50 % sredstev ECHO gre za nevladne organizacije (približno 353 milijonov eurov v 2007).

(8) Mnenje poročevalke ge. FLORIO, UL C 234, 2003, Civilna družba in razvojna politika.

(9) Konferenca ZN o svetovni finančni in gospodarski krizi, junij 2009.

(10) Osnutek resolucije odbora DEVE, september 2009.

(11) Glej mnenje o EU, Afriki in Kitajski: k tristranskemu dialogu in sodelovanju (UL C 318, 2009, poročevalec g. Jahier), in mnenje o zunanji razsežnosti prenovljene lizbonske strategije (ECO 249/2010, poročevalec g. Jahier).

(12) Glej študijo CIDSE, ki je navedena v literaturi (november 2008).