EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 8.1.2021 COM(2021) 3 final POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ DRUGI OBETI ZA ČIST ZRAK



Drugi obeti za čist zrak 1.Uvod Kot je navedeno v evropskem zelenem dogovoru, je treba za ustvarjanje okolja brez strupov sprejeti več ukrepov za preprečevanje onesnaževanja ter čiščenje in odpravo onesnaževanja. Če želi EU zaščititi evropske državljane in naravne ekosisteme, mora bolje spremljati, preprečevati in odpravljati onesnaževanje v zraku, vodi, tleh in potrošniških proizvodih ter poročati o teh dejavnostih. To bo tudi prispevalo k doseganju ciljev trajnostnega razvoja. Poročilo Evropske agencije za okolje (EEA) „Air quality in Europe – 2020 report“ (Kakovost zraka v Evropi – poročilo za leto 2020), objavljeno novembra 2020, kaže, da so se emisije večine onesnaževal zraka v EU v zadnjih desetletjih sicer zmanjšale (glej sliko 1), vendar je onesnaženost zraka še vedno znatna težava. Na splošno je v EU vsako leto kriva za približno 400 000 prezgodnjih smrti in za to, da sta približno dve tretjini površin v ekosistemu v EU izpostavljeni evtrofikaciji. Onesnaženost zraka povzroča tudi znatne ekonomske stroške, saj se zaradi nje višajo stroški zdravljenja, zmanjšuje produktivnost, na primer z izgubo delovnih dni, in zmanjšuje kmetijski donos. EU si z nadzorovanjem emisij škodljivih snovi v ozračje ter vključevanjem zahtev za varstvo okolja v prometni, industrijski, energetski, kmetijski in gradbeni sektor že desetletja prizadeva za izboljšanje kakovosti zraka. Cilj je toliko zmanjšati onesnaženost zraka, da bi se čim bolj zmanjšali škodljivi učinki na zdravje ljudi in okolje po vsej EU. Pristop EU k izboljšanju kakovosti zraka temelji na treh stebrih. Prvi steber sestavljajo standardi kakovosti zunanjega zraka, v direktivah o kakovosti zunanjega zraka določeni za prizemni ozon, delce, dušikove okside, nevarne težke kovine in številna druga onesnaževala. Če so določene mejne vrednosti presežene, morajo države članice sprejeti načrte za kakovost zraka in v njih podrobno opredeliti ukrepe, s katerimi bi se obdobje preseganja teh vrednosti karseda skrajšalo. Drugi steber sestavljajo nacionalne obveznosti zmanjšanja emisij, določene v direktivi o nacionalnih zgornjih mejah emisij za najpomembnejša čezmejna onesnaževala zraka: žveplove diokside, dušikove okside, amoniak, nemetanske hlapne organske spojine in delce. Države članice so morale do leta 2019 pripraviti nacionalne programe nadzora nad onesnaževanjem zraka in predstaviti ukrepe, ki jih bodo uvedle za izpolnitev obveznosti zmanjšanja emisij. Tretji steber zajema emisijske standarde za ključne vire onesnaževanja, od emisij iz vozil in ladij do energetike in industrije. Ti standardi so na ravni EU določeni v namenski zakonodaji. V drugi izdaji obetov za čist zrak so ocenjeni obeti za dosego ciljev direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij do leta 2030 in pozneje, pri čemer je treba upoštevati cilj ničelnega onesnaževanja iz evropskega zelenega dogovora in cilj programa „Čist zrak za Evropo“, da se do leta 2030 prepolovi vpliv onesnaženosti zraka na zdravje v primerjavi z letom 2005. V teh drugih obetih za čist zrak so posodobljeni analiza in sklepi prvih obetov, objavljenih leta 2018, ob upoštevanju obsežnega napredka, doseženega z direktivo o nacionalnih zgornjih mejah emisij ter drugo ustrezno zakonodajo in politikami. V tej izdaji je prikazan tudi vpliv politike podnebnih sprememb na doseganje teh ciljev, poleg tega se ugotavlja, da se bo z izpolnitvijo podnebnega cilja do leta 2030 odločilno prispevalo k prepolovitvi vplivov onesnaženosti zraka na zdravje do leta 2030. Drugi obeti za čist zrak dopolnjujejo prvo poročilo Komisije o izvajanju direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij, objavljeno junija 2020, saj ponujajo v prihodnost usmerjeno oceno verjetnega razvoja onesnaženosti zraka ter kako oddaljen bi ta lahko bil od obveznosti glede zmanjšanja onesnaženosti zraka do leta 2030. Ugotovitve bodo uporabljene pri prihodnjem akcijskem načrtu za ničelno onesnaževanje za leto 2021, katerega cilj je usmeriti EU k ničelnemu onesnaževanju in okolju brez strupov, kot je napovedano v evropskem zelenem dogovoru. V tej izdaji je ocenjen tudi vpliv onesnaženosti zraka na ekosisteme; skupaj s spremljanjem ekosistemov, ki se zahteva z direktivo o nacionalnih zgornjih mejah emisij, bo to zagotovilo prispevek za analizo, ki bo podlaga za izvajanje strategije za biotsko raznovrstnost, saj je onesnaženost zraka pomemben dejavnik izgube biotske raznovrstnosti. V analizo, ki je bila opravljena za te obete za čist zrak, še ni mogel biti vključen vpliv na onesnaževala zraka zaradi napovedane upočasnitve gospodarske dejavnosti, ki ji je botrovala pandemija COVID-19. Opozoriti bi bilo treba, da vplivi na zmanjšanje emisij nekaterih onesnaževal med obdobji omejitev gibanja niso bili enaki in da bi se lahko skupne emisije ob okrevanju gospodarstva vrnile na prejšnje ravni. 2.Stanje glede emisij onesnaževal zraka in kakovosti zraka ter napredek pri doseganju ciljev 2.1.Trenutne emisije onesnaževal zraka in razmere glede kakovosti zraka Emisije onesnaževal zraka v EU so se od leta 2005 (izhodiščnega leta za zmanjšanje emisij v okviru direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij) in let še pred tem zahvaljujoč zakonodaji EU in nacionalni zakonodaji znatno zmanjšale. Dejansko se je BDP Evropske unije od leta 2000 povečal za približno 30 %, emisije glavnih onesnaževal zraka pa so se zmanjšale za od 10 % do 70 %, odvisno od onesnaževala. Slika 1: Razvoj emisij v EU-28 v obdobju 2000–2018 (kot % ravni iz leta 2005) (vir: EEA)

To zmanjševanje je treba s stalnimi prizadevanji nadaljevati, zlasti za tista onesnaževala, pri katerih je bilo opaženo manjše zmanjšanje. Emisije amoniaka so na primer od leta 2005 stagnirale, v zadnjih letih pa so se v nekaterih državah članicah celo povečale. Kljub temu splošnemu upadu emisij onesnaževal zraka ostaja kakovost življenja v večini držav članic na nekaterih žariščih okrnjena, saj standardi kakovosti zraka še vedno niso izpolnjeni. Razmere so posebno resne na urbanih območjih, kjer živi večina Evropejcev. Preveč državljanov EU je še vedno izpostavljenih koncentracijam nekaterih onesnaževal zraka, ki presegajo mejne ali ciljne vrednosti, določene v direktivah o kakovosti zunanjega zraka, še več pa jih je izpostavljenih ravnem koncentracij, ki presegajo priporočene koncentracije iz smernic Svetovne zdravstvene organizacije (SZO) o kakovosti zraka. Leta 2018 so bili približno 4 % mestnega prebivalstva EU-28 izpostavljeni ravnem PM2,5 nad letno mejno vrednostjo EU, več kot 70 % pa ga je bilo izpostavljenega koncentracijam, ki presegajo vrednosti iz smernic SZO o kakovosti zraka. Onesnaženost zraka je še vedno največje okoljsko tveganje za zdravje v EU, vzrok kroničnih in resnih bolezni, kot so astma, srčno-žilne težave in pljučni rak, ter velika okoljska in zdravstvena skrb za državljane EU. Skupine z nižjim družbeno-ekonomskim statusom, starejši, otroci in ljudje slabšega zdravja so navadno bolj prizadeti zaradi onesnaženosti zraka kot splošna populacija. 2.2.Napredek pri doseganju ciljev Medtem ko so se leta 2020 začele uporabljati nacionalne obveznosti zmanjšanja emisij na podlagi direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij, je poročilo Komisije o izvajanju navedene direktive pokazalo, da morajo skoraj vse države članice nemudoma in bistveno zmanjšati emisije vsaj nekaterih onesnaževal, da bi izpolnile svoje obveznosti. To zlasti velja za amoniak. To je dokazano tudi v analizi vrzeli med zadnjimi sporočenimi emisijami (ki ustrezajo letu 2018) in ravnjo emisij, ki je v direktivi o nacionalnih zgornjih mejah emisij dovoljena za obdobje 2020–2029. Analiza namreč kaže, da morajo številne države članice emisije v manj kot dveh letih zmanjšati za do 10 %. Za PM2,5 in NOx bo moralo šest oziroma pet držav članic zmanjšati emisije za 30 % ali več. Države članice bodo morale še okrepiti prizadevanja, da bodo lahko izpolnile ambicioznejše obveznosti zmanjšanja emisij za leto 2030 na podlagi direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij. Pet držav članic bo moralo emisije PM2,5 v primerjavi s svojimi ravnmi emisij iz leta 2018 zmanjšati za polovico, 15 držav članic pa bo moralo zmanjšati emisije NOx za več kot 30 % v primerjavi z letom 2018; poleg tega bo moralo 15 oziroma 13 držav članic zmanjšati emisije nemetanskih hlapnih organskih spojin in amoniaka za 30 % ali več. Komisija bo pozorno spremljala naslednje korake pri izvajanju direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij in bo še naprej podpirala države članice pri prizadevanjih za izvajanje, vendar bo hkrati uporabila svoja pravna pooblastila, da zagotovi uveljavljanje zakonodaje. Pri kakovosti zraka so bile v zadnjem desetletju dosežene znatne izboljšave, še vedno pa se pojavljajo velike težave s preseganjem mejnih vrednosti EU za kakovost zraka na podlagi direktiv o kakovosti zunanjega zraka. Za leto 2019 je 23 držav članic poročalo o preseganju vsaj enega standarda kakovosti zraka za vsaj eno onesnaževalo in na vsaj eni lokaciji – med njimi 17 držav članic, ki so presegle standarde kakovosti zraka EU za NO2, 14 držav članic s preseženimi standardi za PM10, štiri s preseženimi standardi za PM2,5 in ena za SO2. 1. decembra 2020 je bilo odprtih skupno 31 postopkov za ugotavljanje kršitev zoper 18 držav članic zaradi preseženih ravni koncentracije za PM10, PM2,5, NO2 ali SO2 ali pomanjkljivega spremljanja. Deset od teh zadev je bilo predanih Sodišču Evropske unije, od tega je bila v petih zadevah izdana sodba. Komisija je v sporočilu z naslovom „Čist zrak za vse“ iz maja 2018 poudarila pomen stalnega izvrševanja. 2.3.Nadaljnje ukrepanje po preverjanju ustreznosti direktiv o kakovosti zunanjega zraka Komisija je novembra 2019 objavila rezultate preverjanja ustreznosti dveh direktiv EU o kakovosti zunanjega zraka. Sklenila je, da so bili standardi kakovosti zraka EU sicer ključni pri zmanjševanju preseženih vrednosti in izpostavljenosti prebivalstva preseženim vrednostim, vendar je preostala vrzel do doseganja standardov kakovosti zraka v nekaterih primerih prevelika. Sklenila je še, da trenutni standardi kakovosti zraka za številna onesnaževala niso tako ambiciozni kot priporočila SZO, zlasti za drobne delce (PM2,5). Zato je bilo v evropskem zelenem dogovoru napovedano, da bo Komisija izhajala iz izkušenj iz preverjanja ustreznosti in bo zlasti predlagala revizijo standardov kakovosti zraka, da bi se ti bolje uskladili s priporočili SZO. Da bi Komisija lokalnim organom pomagala poskrbeti za čistejši zrak, bo predlagala tudi okrepitev določb o spremljanju, modeliranju in načrtih za kakovost zraka. 3.Izvajanje direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij in podporne zakonodaje EU 3.1.Spremembe zakonodaje, ki prispevajo k čistemu zraku Od objave prvih obetov za čist zrak so se zgodile številne spremembe politike in zakonodaje. Zlasti se je povišala raven ambicij v boju proti podnebnim spremembam, odkar so decembra 2018 začeli veljati višji cilji. Ena od sklepnih ugotovitev prvih obetov za čist zrak, da sinergije med politikami za čist zrak in podnebno politiko olajšujejo doseganje ciljev obeh politik, danes velja še toliko bolj. Da pa bi se te koristi dejansko uresničile, je treba pravočasno izvajati zakonodajo. Sprejeta je bila tudi dodatna zakonodaja EU o omejevanju onesnaževal zraka pri viru, kot so standardi Euro 6 za dizelska vozila. Poleg tega so morale države članice aprila 2019 prvič predložiti nacionalne programe nadzora nad onesnaževanjem zraka, v katerih so opisani politike in ukrepi, ki jih nameravajo uvesti za izpolnitev obveznosti zmanjšanja emisij na podlagi direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij. Okvir modeliranja, ki je podlaga za analizo v teh obetih za čist zrak, vključuje te politike in ukrepe, kolikor je mogoče; vendar se njihova raven podrobnosti med državami članicami zelo razlikuje in v nekaterih primerih preprečuje njihovo vključitev v kvantitativno analizo. Višji podnebni cilji za zmanjšanje toplogrednih plinov za 55 % do leta 2030, ki jih je Komisija predstavila v letu 2020 in so še predmet medinstitucionalnih pogajanj, niso del izhodišča v analizi za druge obete za čist zrak, so pa upoštevani kot scenarij politike. 3.2.Možnosti za uresničitev obveznosti zmanjšanja emisij iz direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij za leto 2030 in pozneje

Države članice so se decembra 2018 zavezale podnebnim in energetskim ciljem do leta 2030, ki zahtevajo uvedbo ustreznih politik in ukrepov. Z navedenimi ukrepi in uporabo obstoječe zakonodaje za boj proti onesnaževanju zraka pri viru bi bila za obdobje od leta 2030 dalje po vsej EU dosežena zmanjšanja emisij vseh onesnaževal zraka, ki se zahtevajo v direktivi o nacionalnih zgornjih mejah emisij, razen za amoniak. Vendar s tem postanejo razlike med državami članicami pri doseganju njihovih nacionalnih obveznosti manj opazne. Če bi se vsa obstoječa zakonodaja v celoti izvajala, bi obveznost zmanjšanja emisij SO2 do leta 2030 dosegle vse države članice razen ene. Njeno izpolnitev bi olajšali ukrepi, napovedani v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka. Dve državi članici za NOx, PM2,5 in nemetanske hlapne organske spojine niti z ukrepi, napovedanimi v njunih nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka, ne bi izpolnili obveznosti in bi zato morali uvesti dodatne ukrepe. Velika težava bi bil amoniak, kjer obstoječa zakonodaja za 22 držav članic ne bi zadoščala za izpolnitev obveznosti zmanjšanja emisij do leta 2030. Čeprav so države članice v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka napovedale uvedbo dodatnih ukrepov za zmanjšanje emisij amoniaka, ti za 15 držav članic še vedno ne bi zadoščali za dosego njihovih obveznosti v zvezi z amoniakom do leta 2030. Na splošno morajo države članice čim prej v celoti izvesti vso obstoječo zakonodajo in ukrepe, ki so jih napovedale. Za 15 držav članic, za katere bi obveznost v zvezi z amoniakom predstavljala težave tudi ob uvedbi ukrepov, načrtovanih v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka, je treba nujno oblikovati dodatne ukrepe. To zahteva tudi direktiva o nacionalnih zgornjih mejah emisij, če država članica po projekcijah ne bo izpolnila ene od svojih obveznosti zmanjšanja emisij. Z modeliranjem v okviru teh obetov za čist zrak so bili opredeljeni stroškovno najučinkovitejši ukrepi za nadzor nad onesnaženostjo zraka, ki bi vsem državam članicam omogočili izpolnitev njihovih obveznosti na podlagi direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij, in to celo brez upoštevanja morebitnih sinergij s podnebnimi ukrepi. V primeru SO2, PM2,5 in NOx so te večinoma povezane z ukrepi v industrijskih procesih in industrijskih postopkih zgorevanja. Za zmanjšanje nemetanskih hlapnih organskih spojin bi velika večina stroškovno učinkovitih ukrepov obravnavala emisije iz zgorevanja biomase za domače ogrevanje, v manjši meri pa iz uporabe topil. Vsi ukrepi, ki bi stroškovno najučinkoviteje zmanjšali emisije amoniaka, se nanašajo na kmetijstvo in so večinoma povezani s praksami pri krmljenju živali, ravnanjem z gnojem in uporabo gnojil. 4.Obeti za dosego dolgoročnih ciljev V zvezi s ciljem prepolovitve vplivov onesnaženosti zraka na zdravje do leta 2030 glede na leto 2005 je bilo v prvih obetih za čist zrak ugotovljeno, da bi se ta vpliv (izražen v številu prezgodnjih smrti zaradi onesnaženosti zraka) do leta 2030 dejansko zmanjšal za več kot 50 %, če bi države članice izvedle vso zakonodajo, med letoma 2014 in 2017 sprejeto za zmanjšanje emisij onesnaževal zraka; v tej analizi so bili upoštevani tudi učinki ukrepov, ki lahko hkrati obravnavajo več onesnaževal. Vendar so bili prvi obeti za čist zrak manj pozitivni glede vplivov na ekosisteme, saj nobeden od novih ukrepov, uvedenih med letoma 2014 in 2017, ni obravnaval emisij amoniaka iz kmetijstva, glavnega vira onesnaženosti zraka, ki vpliva na ekosisteme. Metodologija, uporabljena pri drugih obetih za čist zrak, upošteva razvoj politike in zakonodaje od leta 2018 (o podnebni politiki EU in dodatnem nadzoru nad onesnaževanjem) ter informacije (kot so boljše evidence emisij ter boljše razumevanje vpliva emisij na zdravje in njihove gospodarske vrednosti), ki niso bili vključeni v prve obete za čist zrak. Posledično ni mogoča neposredna primerjava rezultatov obeh poročil o obetih. Še vedno pa je koristno oceniti najnovejše rezultate pri doseganju ciljev programa „Čist zrak za Evropo“ in sklepati o napredku, ki je bil dosežen na navedeni podlagi. 4.1.Koncentracija onesnaževal v ozadju Če bi države članice izvedle vso obstoječo sektorsko zakonodajo o urejanju onesnaženosti zraka in ukrepe, potrebne za dosego podnebnih in energetskih ciljev do leta 2030, kot so bili dogovorjeni decembra 2018, bi se emisije onesnaževal zraka do leta 2030 na ravni EU zadostno zmanjšale za izpolnitev zahtev iz direktive o nacionalnih zgornjih mejah emisij za vsa onesnaževala, razen amoniaka. Poleg tega nobeno območje upravljanja kakovosti zraka ne bi preseglo 25 mikrogramov/m3 delcev PM2,5 v koncentraciji v ozadju; v letu 2019 je bilo 14 takih območij v štirih državah članicah. Število območij, za katera bi bile izračunane ravni koncentracije delcev PM2,5 v ozadju skladne s sedanjo vrednostjo 10 µg/m³ iz smernic SZO, naj bi se povečalo z 41 % vseh območij v letu 2015 na 90 % v letu 2030, znova ob predpostavki, da bi se v celoti izvedla vsa obstoječa zakonodaja. Če bi bili uvedeni vsi tehnično izvedljivi ukrepi za nadzor nad onesnaževanjem zraka, bi se ta delež povečal na 98 %. Pri najambicioznejšem stanju v smislu tako politik za čist zrak kot podnebne politike (kar vključuje spremembe življenjskega sloga za ublažitev podnebnih sprememb in uvedbo vseh tehnično izvedljivih ukrepov za ublažitev onesnaženosti zraka) bi se leta 2050 koncentracije v ozadju na vseh območjih spustile pod trenutno vrednost iz smernic SZO. Ta trend je mogoče opaziti tudi v razvijajoči se izpostavljenosti prebivalstva EU onesnaženosti zraka. Delež prebivalstva EU, ki živi na območjih s koncentracijo PM2,5 v ozadju pod vrednostjo 10 µg/m³ iz smernic SZO, bi se med letoma 2015 in 2030 več kot podvojil, če bi se izvajali vsi sprejeti zakoni o čistem zraku in podnebju (slika 2). Leta 2030 bi kljub temu 12 % prebivalstva EU še vedno ostalo izpostavljenih ravnem drobnih delcev nad vrednostjo iz smernic SZO. Z najambicioznejšo politiko čistega zraka (z uvedenimi vsemi tehnično izvedljivimi ukrepi za blaženje) bi se ta delež zmanjšal na 4 %. Preostali delež je mogoče pripisati onesnaženosti zraka, ki izvira z območij zunaj EU (iz sosednjih držav in mednarodnega ladijskega prometa) ali pa je naravnega izvora. Vendar se ti pozitivni trendi nanašajo le na koncentracije v ozadju in ne vključujejo morebitnih žarišč onesnaževanja, vključno s tistimi, kjer onesnaženost presega priporočene vrednosti SZO in ki bi jih bilo še vedno treba obravnavati. Slika 2: Porazdelitev izpostavljenosti prebivalstva delcem PM2,5 za ključne scenarije, EU-27 (vir: IIASA) Opomba: kratica MTFR pomeni „največji tehnično izvedljivi ukrepi za zmanjšanje onesnaženosti zraka“. 4.2.Vpliv na zdravje Prezgodnje smrti zaradi delcev PM2,5 bi se med letoma 2005 in 2030 po projekcijah zmanjšale za približno 55 %, če bi se v celoti izvedle vse politike, o katerih so se države članice že dogovorile; to bi pomenilo 28-odstotno zmanjšanje ocenjenega števila teh prezgodnjih smrti med letoma 2020 in 2030. Z ukrepi, napovedanimi v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka, bi se to zmanjševanje med letoma 2020 in 2030 pospešilo ter bi dosegli 31-odstotno zmanjšanje. Ob uvedbi skrajnih ukrepov za nadzor nad onesnaževanjem zraka bi se število prezgodnjih smrti med letoma 2020 in 2030 zmanjšalo za 44 %. Kljub temu bi v EU še vedno imeli več kot 130 000 prezgodnjih smrti na leto zgolj zaradi onesnaževanja z delci PM2,5.

Če se na vprašanje gleda z vidika števila izgubljenih let življenja zaradi onesnaževanja z delci PM2,5, skupna slika ostaja nespremenjena (glej sliko 3). Poleg pomembnih vzporednih koristi iz podnebnih ukrepov se znatne koristi pričakujejo tudi iz dodatnih ukrepov za čist zrak. Slika 3: Izgubljena leta življenja zaradi izpostavljenosti delcem PM2,5 v EU-27 (vir: IIASA) Izvajanje politik in ukrepov, ki so jih države članice napovedale v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka, ustvarja stroške, ki so v EU ocenjeni na približno 1,4 milijarde EUR letno (za ukrepe, ki so v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka predstavljeni dovolj podrobno in ki bi se jim zato pripisali stroški). Vendar v vseh analiziranih primerih povečane koristi za zdravje (v smislu zmanjšane smrtnosti in obolevnosti) presegajo povišane stroške (za več podrobnosti o vplivih na gospodarstvo glej oddelek 4.4). Koristi za zdravje zaradi ukrepov na podlagi nacionalnih programov nadzora nad onesnaževanjem zraka za EU na leto znašajo med 8 milijardami EUR in 43 milijardami EUR ; z uvedbo teh ukrepov bi torej pridobila celotna družba. Okvir 1: Metodologija za ocenjevanje in vrednotenje vpliva onesnaženosti zraka na zdravje Ta analiza temelji na raziskavi vpliva onesnaženosti zraka na zdravje, ki jo je opravila SZO (Health Risks of Air Pollution In Europe – HRAPIE (Tveganja za zdravje zaradi onesnaženosti zraka v Evropi)). Gre za previdne ocene, saj je bil po objavi raziskave HRAPIE leta 2013 omogočen dostop do ugotovitev iz nove epidemiološke literature, ki kažejo učinke širšega sklopa vplivov na zdravje zaradi onesnaženosti zraka (na primer širših učinkov ultrafinih delcev). Metodologija, ki je bila uporabljena za oceno vplivov na zdravje v tem poročilu, se nekoliko razlikuje od tiste, ki jo uporablja EEA; razlika je predvsem v razčlenjenosti osnovnih podatkov o kakovosti zraka in ravni, pri kateri se začne vpliv koncentracij onesnaževal na zdravje. V smislu določanja vrednosti vplivov na zdravje so bili tu uporabljeni podatki od prvih obetov za čist zrak posodobljeni, kar zadeva leto, v katerem so izražene cene (2015 namesto 2005 iz prvih obetov za čist zrak). Ta analiza vsebuje tudi bolj posodobljeno vrednotenje življenja, izgubljenih let življenja in obolevnosti na podlagi virov OECD in drugih virov. Iz vseh teh metodoloških razlogov zato tu predstavljenih številk ni mogoče neposredno primerjati s številkami, ki jih sporoča EEA, niti s številkami, ki so bile predstavljene v prvih obetih za čist zrak. Kljub temu številke zagotavljajo koristne razpone in so informativne pri primerjavi različnih stanj, ki uporabljajo isto metodologijo. Za popolne informacije o metodologiji glej poročilo IIASA. 4.3.Vplivi na ekosistem Nedavne izboljšave v smislu vpliva onesnaženosti zraka na ekosisteme se bodo po projekcijah v prihodnje nadaljevale v vseh scenarijih. Kljub tem dosežkom stanje še vedno vzbuja zaskrbljenost, saj ravni usedlin dušika ostajajo znatno nad kritičnimi obremenitvami in ogrožajo biotsko raznovrstnost, zlasti na območjih Natura 2000. Z izvajanjem vse sprejete zakonodaje bi se število območij Natura 2000, ki presegajo kritične obremenitve za evtrofikacijo, med letoma 2020 in 2030 zmanjšalo za 8 %; če bi se izvajali tudi vsi ukrepi, ki so jih države članice napovedale v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka, bi bilo zmanjšanje 15-odstotno. Kljub temu bi bila še vedno več kot polovica (58 %) območij Natura 2000 ogrožena zaradi evtrofikacije. Če bi bili uvedeni vsi tehnično izvedljivi ukrepi za nadzor nad onesnaževanjem zraka, bi se ta delež leta 2030 zmanjšal na 46 %, kar kaže znatne možnosti za izboljšanje (glej sliko 4). Onesnaženost zraka vpliva na vse ekosisteme, vključno s kmetijskimi rastlinami in gozdovi, tako da bi vsi imeli veliko korist od zmanjšane onesnaženosti zraka zaradi zmanjšanja evtrofikacije, zakisljevanja in toka presežnega ozona. Za vse te grožnje bi kombinacija ukrepov za čist zrak ter energetskih in podnebnih ukrepov zagotovila največje koristi v letu 2050. 4.4. Vplivi na gospodarstvo Medtem ko onesnaženost zraka neposredno prizadene zdravje ljudi in negativno vpliva na kmetijske rastline, gozdni donos, ekosisteme in stavbe, posredno vpliva tudi na gospodarstvo, npr. z izgubo delovni dni zaradi slabšega zdravja. V vseh analiziranih primerih dodatni ukrepi za zmanjšanje onesnaževanja vselej pomenijo čisti dobiček za družbo, saj koristi zaradi čistejšega zraka vselej odtehtajo stroške teh ukrepov. Slika 5 kaže, da bi zgolj izvajanje ukrepov iz nacionalnih programov nadzora nad onesnaževanjem zraka (NAPCP) v letu 2030 ustvarilo približno 7 milijard EUR dodatnih neto koristi za EU na leto. Če bi se izvajali vsi tehnično izvedljivi ukrepi, bi lahko te neto koristi do leta 2030 znašale približno 21 milijard EUR na leto. Daleč najpomembnejša korist ukrepov za čist zrak je preprečitev smrtnosti (ki je tu ocenjena na podlagi zmanjšanih vplivov delcev PM2,5), sledi ji preprečitev obolevnosti. Na splošno so koristi za zdravje večje v prvih letih izvajanja, a tudi po letu 2030 ostanejo stabilne, medtem ko se stroški ukrepov po letu 2030 znižajo.

V vseh analiziranih primerih bi se z ambicioznejšimi ukrepi za čist zrak in podnebje povečale neto koristi za družbo. Če bi se izvajale ambicioznejše podnebne politike (doseganje podnebne nevtralnosti v letu 2050), ukrepi za zmanjševanje onesnaženosti zraka v primerjavi z izhodiščem ne bi povzročili stroškov. S temi doseženimi prihranki stroškov bi se v kombinaciji s tržnimi koristmi ukrepov za čist zrak v letu 2050 v najboljšem primeru BDP EU povečal za 0,15 % . V takem primeru bi se ob upoštevanju nedavnih empiričnih raziskav o povečanju produktivnosti zaradi čistejšega zraka BDP v letu 2050 povečal celo do 1,3 % v primerjavi z izhodiščem. Slika 5: Sprememba neto koristi ukrepov za čist zrak v okviru različnih scenarijev politike za čist zrak in podnebne politike v primerjavi z izhodiščem, v milijardah EUR na leto (EU-27), na podlagi previdnega vrednotenja vseh vplivov (vir: Skupno raziskovalno središče in poročilo IIASA) 5.Medsebojni vplivi s podnebnimi spremembami in podnebno politiko 5.1.Obeti za emisije neobstojnih dejavnikov, ki vplivajo na podnebje (metana in črnega ogljika) Metan in črni ogljik prispevata k onesnaženosti zraka in globalnemu segrevanju. Metan je ne le zelo močen toplogredni plin, ampak tudi pomembna predhodna sestavina za prizemni ozon, ki je zelo škodljiv za zdravje. Črni ogljik je sestavina delcev, poleg tega pa pomembno prispeva k segrevanju podnebja. Ob trenutno sprejetih ciljih in zakonodaji (izhodišču) glede zraka, podnebja in energije bi se izračunane emisije metana med letoma 2020 in 2050 zmanjšale za približno 20 %, medtem ko bi bile z ukrepi, ki so jih v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka napovedale države članice, glede tega dosežene le zelo majhne koristi. Z večjim podnebnim ciljem, ki ga je v letu 2020 predlagala Komisija, bi bilo v istem obdobju doseženo 44-odstotno zmanjšanje. Ta zmanjšanja niso upoštevana v učinku ukrepov, opredeljenih v nedavno sprejeti strategiji za metan, ki bi še dodatno okrepila ta trend zmanjševanja. Za črni ogljik bi se lahko z obstoječimi politikami, v bistveno manjšem obsegu pa tudi s politikami, napovedanimi v nacionalnih programih nadzora nad onesnaževanjem zraka, skupne emisije EU med letoma 2020 in 2050 zmanjšale za približno 80 %. Največja zmanjšanja črnega ogljika bi bila dosežena, če bi se ukrepi za nadzor nad onesnaževanjem zraka združili z ambicioznejšimi podnebnimi politikami, kar kaže, kako je mogoče doseči sinergije z ukrepi za reševanje problema črnega ogljika. 5.2.Dodatne koristi in kompromisi med politikami Pri modeliranju, ki je podlaga za te obete za čist zrak, je bilo analiziranih več podnebnih scenarijev glede njihovega učinka na onesnaženost zraka. Nekateri od teh scenarijev temeljijo na primerih, razvitih za „strateško dolgoročno vizijo Komisije za uspešno, sodobno, konkurenčno in podnebno nevtralno gospodarstvo“; cilj tega je doseči ogljično nevtralno gospodarstvo do leta 2050 po različnih poteh, pri čemer se en scenarij nanaša na krožno gospodarstvo in spremembe življenjskega sloga, drug pa na tehnološke rešitve. Še en scenarij ustreza novemu predlogu za 55-odstotno zmanjšanje toplogrednih plinov do leta 2030. Zaradi tega je mogoče opredeliti učinke različnih ukrepov na ravni EU na emisije onesnaževal zraka za leti 2030 in 2050. Slika 6 kaže, da ukrepi za boj proti podnebnim spremembam dolgoročno (do leta 2050) vedno pripomorejo k zmanjšanju emisij onesnaževal zraka (najmanjši prispevek se nanaša na delce PM2,5 – za nekatere možne razlage glej okvir 2). Scenarij, ki največ prispeva k zmanjšanju emisij onesnaževal zraka, je podnebni scenarij, ki odraža premik h krožnemu gospodarstvu in spremembi življenjskega sloga. Slika 6: Projekcije emisij glavnih onesnaževal zraka v EU-27 na podlagi različnih scenarijev in največjih možnih zmanjšanj, zagotovljenih z ukrepi za nadzor nad onesnaževanjem zraka in podnebnimi politikami (vir: IIASA)

Kot je prikazano v oddelku 4.4, so ukrepi za nadzor nad onesnaževanjem zraka dražji, kadar se uvajajo sami, kot kadar se izvajajo skupaj z ukrepi za blažitev podnebnih sprememb. Vsekakor obstajajo ukrepi, ki koristijo obema politikama, in prav te je treba spodbujati, medtem ko bi se bilo treba ukrepom, ki vodijo v kompromise, izogibati. Zlasti koristni so ukrepi za povečanje deleža negorljivih obnovljivih virov energije v porabi energije, za izboljšanje energijske učinkovitosti stavb in spodbujanje bolj trajnostnih rešitev za ogrevanje in hlajenje ter za spodbuditev skupnega povečanja energijske učinkovitosti ter ukrepi v podporo čistemu prometu. Po drugi strani so ukrepi, ki povečujejo uporabo energije iz biomase v napravah brez ustreznih tehnologij za zmanjševanje emisij, škodljivi za čist zrak in se jim je treba izogibati. Okvir 2: Analiza EEA o učinkih večjega števila obnovljivih virov energije na onesnaženost zraka 6.Čezmejna in mednarodna razsežnost Poleg tega analiza kaže, da prispevki h koncentraciji onesnaževal zraka v ozadju prihajajo tudi iz tretjih držav in na različnih ravneh, odvisno od zemljepisnega položaja držav članic. To poudarja potrebo, da mora EU odločneje ukrepati dvostransko (zlasti v okviru pristopnih in sosedskih politik, pa tudi z vzpostavljanjem trdnejših mednarodnih partnerstev) in v mednarodnih forumih, kot je konvencija UN/ECE o onesnaževanju zraka. Ključna prednostna naloga je, da navedeno konvencijo ratificirajo in izvajajo vse pogodbenice, zlasti države vzhodnega sosedstva, ki tega še niso storile. Pomemben korak k doseganju tega cilja je ratifikacija spremenjenega Göteborškega protokola h konvenciji o onesnaževanju zraka ter spremenjenih protokolov o težkih kovinah in obstojnih organskih onesnaževalih v vseh državah članicah. V večini primerov bi bil sicer glavni delež prizadevanj za zmanjšanje koncentracije onesnaževal zraka v ozadju ustvarjen z domačimi ukrepi vsake posamezne države članice, ki bi morale zmanjšati svoje emisije. Ta delež je pogosto večji v največjih državah članicah, kjer mora vsaj polovica prizadevanj temeljiti na zmanjšanju domačih emisij. Manjše in bolj izolirane države članice pa imajo lahko večjo korist od zmanjšanj v sosednjih državah oziroma v mednarodnem ladijskem prometu (zlasti v primeru otokov). 7.Sklepne ugotovitve