Cilj skupne ribiške politike je zagotoviti izkoriščanje živih vodnih virov, ki omogoča trajnostne ekonomske, okoljske in socialne pogoje. Na tej podlagi trenutna zakonodaja na področju SRP vsebuje okvir, ki ureja ribolovne dejavnosti z omejitvami ulova, omejitvami zmogljivosti, omejitvami napora in tehničnimi ukrepi.

Uspeh te politike je odvisen predvsem od sodelovanja vseh zadevnih strani. Medtem ko je Komisija odgovorna za predlaganje nove zakonodaje in nadzor uporabe pravil v državah članicah, je zavezanost držav članic nujna za doseganje ciljev SRP. Samo države članice lahko zagotovijo uradno sprejetje pravil SRP in sprejmejo ukrepe, ki so potrebni za njihovo pravilno uporabo.

Z namenom izboljšanja učinkovitosti sistema je bil z reformo leta 2002 uveden nov pristop k upravljanju ribištva, ki temelji na dolgoročnih načrtih upravljanja in, v kritičnih razmerah, na načrtih za obnovitev. Poleg tega je bil dolgoleten sistem za upravljanje ribolovnih zmogljivosti spremenjen tako, da se je okrepilo upravljanje ribolovnega napora v okviru obstoječih omejitev ribolovnih zmogljivosti.

V skladu s poglavjem V osnovne uredbe (1) in uredbe o nadzoru (2) morajo države članice sprejeti ukrepe, dodeliti finančne in človeške vire ter vzpostaviti upravno in tehnično strukturo, potrebno za zagotavljanje učinkovitega nadzora, inšpekcijskih pregledov in izvrševanja zakonodaje na področju SRP.

Pravila temeljijo na obveznosti držav članic za doseganje učinkovitega sistema nadzora, kadar je to primerno, v skladu s podrobnimi pravili, ki jih določi Komisija.

Komisija je k temu vprašanju pristopila tako, da je sprejela podrobna pravila o nalogah nadzora, inšpekcijskih pregledov in izvrševanja, ki so bodisi usmerjena v posebne vrste ribištva ali posebna območja, ali pa so bolj splošno veljavna, kadar obstajajo skupni dejavniki. Komisija ocenjuje izvajanje pravil SRP po državah članicah v okviru dodeljenih pooblastil, pri čemer je osredotočena na prednostna vprašanja za doseganje ciljev SRP.

V zvezi s tem Komisija izvaja inšpekcijske obiske v državah članicah na podlagi horizontalnih in posebnih inšpekcijskih programov. Komisija je pomanjkljivosti, ugotovljene med takimi inšpekcijskimi obiski, obravnavala na način, ki je veljal za najprimernejšega in najučinkovitejšega, ob upoštevanju njihove resnosti ter tudi nujnih in politično občutljivih vprašanj.

V večini primerov ugotovitvam inšpektorjev Komisije sledi navezovanje stikov z zadevno državo članico ali nadaljnji inšpekcijski obiski. Resnejši primeri ali načelna vprašanja se obravnavajo na politični ravni. Če so pomanjkljivosti resne ali stalne, se proti zadevni državi članici sproži postopek za ugotavljanje kršitev.

Sodba Evropskega sodišča (SES) v zadevi C-304/-02, Komisija proti Franciji (3), je za Skupnost pomenila jasno potrditev vloge in obveznosti držav članic v zvezi z nadzorom in izvrševanjem pravil SRP. V skladu s to odločitvijo je morala Francija plačati pavšalni znesek 20 milijonov EUR in periodično šestmesečno kazen v višini 57 761 250 EUR. Ob koncu drugega šestmesečnega obdobja je Komisija menila, da bi se lahko napredek, ki ga je dosegla Francija na področju izboljšanja sistemov nadzora, pregona in kazni, obravnaval kot na splošno zadovoljiv in tak, da bi bila naložitev druge kazni nesorazmerna. Vendar je bila posebej poudarjena pomembnost tega, da mora Francija v prihodnje ohraniti prizadevanja in dodatno utrditi ta napredek.

Poleg postopkov za ugotavljanje kršitev, ki so dolgotrajni, Komisija pomaga državam članicam pri izvajanju njihovih nalog tako, da jim zagotavlja informacije in smernice, oblikuje platformo za izmenjavo najboljših praks in določa seznam minimalnih standardov za vsako vrsto inšpekcijskega pregleda za nekatere vrste ribištva.

Z inšpekcijskimi obiski v državah članicah Komisija pridobi informacije, potrebne za ocenjevanje obstoječega okvira SRP in, kadar je to primerno, predstavi Svetu nove zakonodajne predloge za odpravo obstoječih pomanjkljivosti in neskladij.