EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 18.11.2021 COM(2021) 705 final POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU Prvo poročilo o uporabi DIREKTIVE 2014/60/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vračanju predmetov kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni z ozemlja države članice, in o spremembi Uredbe (EU) št. 1024/2012 (prenovitev)





POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU Prvo poročilo o uporabi DIREKTIVE 2014/60/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vračanju predmetov kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni z ozemlja države članice, in o spremembi Uredbe (EU) št. 1024/2012 (prenovitev)

Kazalo 1. POVZETEK 2. UVOD 3. UPORABA DIREKTIVE 3.1 Prenos v nacionalno zakonodajo 3.2 Opredelitev pojma „predmeti kulturne dediščine“ – področje uporabe ratione materiae (člen 2) a) Ocena kategorij, ki so v nacionalnih zakonodajah opredeljene kot nacionalna bogastva b) Ocena, kaj šteje za „protipravno odstranitev“ predmetov kulturne dediščine z ozemlja države članice 3.3 Opredelitev pojma „predmeti kulturne dediščine“ – področje uporabe ratione temporis (člena 14 in 15) 3.4 Dolžna skrbnost – področje uporabe ratione personae (člena 10 in 13) 3.5 Uporaba upravnega postopka za vračilo predmetov kulturne dediščine a) Sodelovanje med pristojnimi organi znotraj države članice b) Upravno sodelovanje med državami članicami – uporaba informacijskega sistema za notranji trg (IMI) za namene upravnega sodelovanja (člen 5) 3.6 Vzajemna pravna pomoč in posebna vprašanja v zvezi s stroški sodnih postopkov za vračilo (člen 6) 4. Zaključki

5. PRILOGA



1.POVZETEK

V tem poročilu sta pregledani uporaba in učinkovitost Direktive 2014/60/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vračanju predmetov kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni z ozemlja države članice, kot je določeno v členu 17, odstavek 2, Direktive. Gre za prvo poročilo po začetku veljavnosti Direktive, ki sledi štirim poročilom Evropske komisije o uporabi prejšnje Direktive 93/7/EGS (prenovljene z Direktivo 2014/60/EU), ki je zajemala obdobje med letoma 2008 in 2011. Poročilo zajema obdobje med letoma 2015 in 2020. Temelji na podatkih, ki so jih države članice predložile v okviru vprašalnika, ki jim ga je poslala Evropska komisija. Ta vprašalnik zajema številne vidike uporabe in učinkovitosti upravnega in pravosodnega sodelovanja v državah članicah v zvezi s protipravno odstranjenimi predmeti kulturne dediščine. Poročilo vključuje tudi informacije o uporabi informacijskega sistema za notranji trg (IMI) za namene uporabe Direktive. Iz odgovorov držav članic je na splošno mogoče razbrati pozitiven učinek Direktive na ozaveščanje med deležniki o varstvu predmetov kulturne dediščine v EU in na razvoj trgovine z umetninami. Iz njih pa je razvidno tudi, da je izvajanje Direktive mogoče izboljšati, npr. okrepiti upravno in pravosodno sodelovanje med organi držav članic ter spodbujati skupno razumevanje določb Direktive. 2.UVOD

Cilj Direktive 2014/60/EU (v nadaljnjem besedilu: Direktiva), ki je morala biti v nacionalno pravo prenesena do 18. decembra 2015, je temeljno načelo prostega pretoka predmetov kulturne dediščine uskladiti s ciljem varstva nacionalnih bogastev na enotnem trgu. Skupaj z Uredbo (ES) št. 116/2009 o izvozu predmetov kulturne dediščine in Uredbo (EU) 2019/880 o vnosu in uvozu predmetov kulturne dediščine je bil z Direktivo 93/7/EGS (prenovljeno z Direktivo 2014/60/EU) vzpostavljen okvir EU za preprečevanje nedovoljene trgovine s predmeti kulturne dediščine v Evropski uniji, pri čemer so bili z navedeno direktivo zagotovljeni mehanizmi in postopek za povrnitev nacionalnih bogastev, kadar so bila ta protipravno odstranjena z ozemlja države članice. Medtem ko je cilj Uredbe (ES) št. 116/2009 preprečiti, da se nacionalna bogastva odnašajo z ozemlja EU brez nadzora, pa so bili z Direktivo uvedeni mehanizmi za upravno sodelovanje med nacionalnimi organi ter postopki pred nacionalnimi sodišči za vračilo predmetov kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni z ozemlja države članice. Poleg tega je cilj Uredbe (EU) 2019/880 prepovedati in preprečiti uvoz kulturnih dobrin, ki so bile nezakonito izvožene iz tretjih držav, kjer so bile ustvarjene ali odkrite, na carinsko ozemlje Unije ter določiti postopke za zakoniti uvoz kulturnih dobrin v Unijo. Na podlagi člena 17, odstavek 1, Direktive morajo države članice Komisiji predložiti poročilo o njeni uporabi. Da bi Komisija poročanje olajšala, je aprila 2020 predložila vprašalnik, ki je bil pripravljen skupaj s strokovno skupino Komisije o vračanju predmetov kulturne dediščine. Odgovori 21 držav članic, dveh držav članic Efte in Združenega kraljestva so bili prejeti med 27. avgustom 2020 in 29. januarjem 2021, o njih pa je pozneje razpravljala strokovna skupina. Nacionalna poročila o uporabi Direktive iz člena 17, odstavek 1, ki so bila predložena z zgoraj navedenimi odgovori, so temelj za prvo poročilo o izvajanju in učinkovitosti Direktive 2014/60/EU, ki ga mora Komisija v skladu s členom 17, odstavek 2, Direktive vsakih pet let predložiti Evropskemu parlamentu, Svetu in Ekonomsko-socialnemu odboru. 3.UPORABA DIREKTIVE 3.1 Prenos v nacionalno zakonodajo

Direktiva je prenovitev prejšnjih direktiv 93/7/EGS, 96/100/ES in 2001/38/ES o vračanju predmetov kulturne dediščine. Kot je navedeno v Direktivi, so morale države članice do 18. decembra 2015 sprejeti ustrezne ukrepe za uskladitev z njenimi novimi določbami, tj. s členom 2, točka 1, členom 5, prvi odstavek, točka 3, členom 5, drugi odstavek, členom 7, tretji odstavek, členom 8, odstavek 1, členom 10, prvi in drugi odstavek, ter členom 17, odstavek 1, Direktive. Vse države članice so sporočile ukrepe za prenos navedenih določb. 3.2 Opredelitev pojma „predmeti kulturne dediščine“ – področje uporabe ratione materiae (člen 2) a)Ocena kategorij, ki so v nacionalnih zakonodajah opredeljene kot nacionalna bogastva



Prenovljena direktiva zajema predmete kulturne dediščine, tj. „predmet, ki ga je država članica pred njegovo protipravno odstranitvijo z ozemlja te države članice ali po njej uvrstila v ‚nacionalno bogastvo z umetniško, zgodovinsko ali arheološko vrednostjo‘ ali ga tako opredelila po nacionalni zakonodaji ali upravnih postopkih v smislu člena 36 PDEU“ (člen 2, točka 1, Direktive). V skladu z uvodno izjavo 9 Direktive bi ta tako morala zajemati predmete zgodovinske, paleontološke, etnografske, numizmatične ali znanstvene vrednosti, če so uvrščeni v nacionalno bogastvo ali tako opredeljeni, ne glede na to, ali so del javne ali druge zbirke oziroma so posamezni predmeti, in ne glede na to, ali so bili pridobljeni iz zakonitih ali nezakonitih izkopavanj. Večina držav članic je na vprašalnik odgovorila, da je opredelitev izraza „predmet kulturne dediščine“ na ravni EU znatna izboljšava in prispeva h krepitvi varstva predmetov kulturne dediščine kot posebne kategorije blaga. Vendar bi bilo treba izboljšati vzajemno razumevanje nacionalnih opredelitev, da bi lahko vse države članice priznale in vzajemno varovale zaščitene predmete kulturne dediščine. Čeprav večina držav članic, ki se je odzvala, opredelitev predmetov kulturne dediščine iz člena 2 Direktive šteje za zadovoljivo, še vedno ostajajo nekateri izzivi pri določanju države izvora arheoloških predmetov, ki so bili nezakonito zaplenjeni in odstranjeni s svojih najdišč. Medtem ko je mogoče pri edinstvenih predmetih kulturne dediščine enostavno ugotoviti njihov izvor in državo članico izvora, pa tega pri drugih predmetih kulturne dediščine, ki na primer pripadajo civilizacijam, ki so doživele razcvet na širokem geografskem območju, ali pri serijskih predmetih kulturne dediščine (kot so kovanci ali nakit, ki ga je mogoče razstaviti) ni mogoče zlahka ugotoviti. Taki predmeti dejansko niso evidentirani kot pogrešani ali ukradeni iz zbirk in je razmeroma težko ugotoviti njihov izvor, saj nikoli niso bili registrirani v muzejskih katalogih ali pa naj bi pripadali zasebnim zbirkam, ki niso bile nikoli popisane. Deset držav članic je poudarilo, da bi Direktiva morala zajemati tudi predmete kulturne dediščine, ki so bili nezakonito izvoženi iz države članice, ne da bi bil za predmet kulturne dediščine potreben poseben status „nacionalnega bogastva“, saj nekatera nacionalna sodišča restriktivno razlagajo kategorijo predmetov kulturne dediščine, za katero bi bilo mogoče na podlagi Direktive uveljavljati vračanje. Pet držav članic ni izpostavilo potrebe, da se na evropski ravni opredelijo izrazi, kot so „predmeti kulturne dediščine“, brez sklicevanja na nacionalno pravo, „starine“ in „arheološke predmete“. V treh odgovorih je bilo poudarjeno, da se je bolje sklicevati na usklajeno opredelitev predmetov kulturne dediščine iz Uredbe (ES) št. 116/2009 in Uredbe (EU) 2019/880, da se preprečijo razlike v nacionalni zakonodaji glede pojmov, kot so „starine“ in „arheološki predmeti“. Na splošno je iz odgovorov držav članic mogoče ugotoviti, da se lahko Direktiva enostavno uporablja za predmete kulturne dediščine, ki imajo običajno visoko tržno vrednost, ter predmete kulturne dediščine, ki so umetniška dela in registrirani v zbirkah muzejev ali v okviru drugih zbirk. Potrebna bi bila dodatna prizadevanja za varstvo nacionalnih bogastev nižje tržne vrednosti (arheoloških artefaktov) zaradi njihove nenadomestljive vrednosti za kulturno zgodovino. b)Ocena, kaj šteje za „protipravno odstranitev“ predmetov kulturne dediščine z ozemlja države članice

Obveznost vračanja, ki je zapisana v Direktivi, se uporablja samo za predmete kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni z ozemlja države članice. V skladu s členom 2, točka 2, Direktive protipravno odstranjen z ozemlja države članice pomeni: „(a) odstranjen z ozemlja države članice, pri čemer so kršeni njeni predpisi o varstvu nacionalnega bogastva ali Uredba (ES) št. 116/2009, ali (b) ni bil vrnjen ob koncu obdobja zakonite začasne odstranitve, ali pa kakršno koli kršitev drugih pogojev, ki urejajo tako začasno odstranitev“. Vendar je bilo v skoraj vseh odgovorih potrjeno, da se nacionalni organi v državah članicah spopadajo s težavami v smislu raziskav in vključevanja, kadar preverjajo varstvo nacionalnih bogastev, določeno v zakonodajah drugih držav članic. Zaradi teh težav bi bilo mogoče predmete kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni z ozemlja države članice (v smislu Direktive), šteti za predmete, s katerimi se zakonito trguje v drugi državi članici, če nacionalna zakonodaja za ta namen ne določa nobene zahteve glede izvora. Te težave niso obravnavane v sedanjem besedilu člena 10 Direktive, saj se ta pri opredelitvi lastnikove pravice do nadomestila nanaša le na „izvor“. Z rastjo spletne trgovine se povečuje tudi negotovost glede zakonitega izvora kulturnih dobrin na enotnem trgu, kar je ovira za trajnostno rast trga umetnin v EU. Poleg tega v nobenem od poročil, ki so jih v zvezi z uporabo Direktive predložile države članice, ni zanikano, da je treba na ravni EU za trgovce z umetninami določiti obveznost potrebne skrbnosti. Vsaj osem držav članic je že sprejelo posebne pravne določbe o dolžnosti skrbnega ravnanja za trgovce z umetninami in starinami ter zahteve o obvezni potrebni skrbnosti pri dajanju kulturnih dobrin na trg. Štiri države članice menijo, da bi s standardi obvezne potrebne skrbnosti v EU za trgovce z umetninami podprli prizadevanja za večjo preglednost in spodbujanje enakih konkurenčnih pogojev na trgu umetnin, če bi ti standardi temeljili na najvišjih obstoječih zahtevah, da se tako ne bi znižala raven, ki je bila že dosežena v nacionalni zakonodaji. Trinajst držav članic je še poudarilo, da je v ospredju krepitve potrebne skrbnosti za strokovnjake na trgu umetnin z etičnim kodeksom EU prav potreba po spremljanju uporabe tega kodeksa in po določitvi posebnih sankcij v primeru kršitev. Ob upoštevanju teh vidikov študija Evropske komisije iz leta 2019 o nedovoljeni trgovini s kulturnimi dobrinami v Evropi vključuje podrobno analizo in priporočila za krepitev raziskav o izvoru in potrebne skrbnosti za trgovce z umetninami ter za spodbujanje zakonite, odgovorne in etične trgovine s kulturnimi dobrinami kot posebno kategorijo blaga. Ko je bila študija oktobra 2019 predstavljena članom strokovne skupine za Direktivo, so jo delegati držav članic pozitivno sprejeli. 3.3 Opredelitev pojma „predmeti kulturne dediščine“ – področje uporabe ratione temporis (člena 14 in 15)

Direktiva se uporablja za predmete kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni z ozemlja države članice na dan 1. januarja 1993 ali pozneje (člen 14). Člen 15, odstavek 2, Direktive državam članicam omogoča, da njeno področje uporabe razširijo na zahtevke v zvezi s predmeti kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni pred tem datumom brez določitve kršitve splošnega načela pravne varnosti. Do danes so samo tri države članice v svojo zakonodajo vključile razširitev časovnega področja uporabe, med njimi dve brez časovne omejitve ob upoštevanju nacionalnih postopkovnih pravilih, ena pa s časovno omejitvijo do 1. januarja 1960. Poseben primer velja za državo članico, ki je svojo državnost ponovno vzpostavila leta 1990 in je v posameznih primerih nameravala razširiti obveznost vračila prek časovnega področja uporabe Direktive, vendar brez obveznosti za obdobje pred obstojem države. Poleg tega ena država članica podpira splošno pravilo na ravni EU, da se sklicevanje na leto 1993 kot skrajni rok črta, zlasti v zvezi s protipravno izkopanimi arheološkimi predmeti, ki so bili nezakonito izvoženi. V preostalih 19 odgovorih so države članice navedle, da ne načrtujejo razširitve časovnega področja uporabe, ter poudarile, da brez določbe o vzajemnosti enostranska razširitev stvarnega in časovnega področja uporabe Direktive s strani ene države članice izključno v korist drugih držav članic ne bi bila ustrezna. V najboljšem primeru je mogoče za vsak primer posebej upoštevati izjeme ob hkratnem upoštevanju mednarodnih konvencij, ki zagotavljajo ustrezen okvir. Zdi se, da je ustavna prepoved retroaktivnosti glavna ovira za splošno razširitev časovnega področja uporabe obveznosti vračanja. Številne države članice so potrdile svoja prizadevanja za dosego sporazumne rešitve vseh posameznih primerov, kjer je mogoče dokaz o protipravni odstranitvi zagotoviti še pred skrajnim rokom.

Glavna ovira, s katero so se države članice spopadale v zvezi s časovnim področjem uporabe Direktive, je dokazno breme za dokazovanje časa prenosa. Po sedanjem besedilu je dokazno breme na strani države članice, ki zahteva vračilo. Prav v primerih izkopavanj ali tatvin je zahtevek za povrnitev pogosto otežen zaradi dejstva, da država, ki zahteva vračilo, ne more zagotoviti dokazov glede časa izkopavanja in izvoza s svojega ozemlja. Enotni postopkovni standardi so bili v večini odgovorov ocenjeni kot ustrezna pot za premagovanje trenutnih težav v zvezi z dokaznim bremenom in zagotovitev enakega varstva predmetov kulturne dediščine v vseh državah članicah. 3.4 Dolžna skrbnost – področje uporabe ratione personae (člena 10 in 13)

Direktiva v členu 13 določa, da se lastninska pravica na predmetu kulturne dediščine po vračilu presoja po pravu države članice, ki zahteva vračilo. Mehanizme iz Direktive lahko uporabljajo samo javni organi države članice, ki zahteva vračilo. V skladu s členom 345 PDEU Direktiva ne obravnava ureditve lastništva v državah članicah. To je neposredna posledica tega, da zasebni lastniki nacionalnega bogastva, protipravno odstranjenega z ozemlja države članice, ne morejo izvajati pravic iz Direktive, tj. postopkov za zagotovitev njegovega vračila. Kljub temu Direktiva ne izključuje civilnega ali kazenskega postopka, ki ga lahko lastnik ukradenega predmeta začne na podlagi nacionalnega prava. V zvezi s tem določbe Direktive dopolnjuje člen 7, odstavek 4, Uredbe (EU) št. 1215/2012 (uredba Bruselj), ki določa pravilo glede sodne pristojnosti, po katerem so sodišča v kraju, kjer je predmet kulturne dediščine, pristojna za civilnopravne zahtevke za vračilo predmeta kulturne dediščine iz naslova njegove lastninske pravice v smislu Direktive. Ker je poleg tega glavni cilj Direktive fizično vračilo protipravno odstranjenega predmeta kulturne dediščine, je v členu 10 določeno enotno pravilo glede dokaznega bremena za dolžno skrbnost, da se trgovcem prepreči izbiranje najugodnejšega pravnega reda in da bi bila vračila manj draga za državo članico, ki zahteva vračilo. S tem novim pravilom lastnik, ki ne more dokazati, da je ravnal z dolžno skrbnostjo, ob vračilu predmeta ne bo prejel nadomestila. Neizčrpna merila za določanje dolžne skrbnosti temeljijo na Konvenciji Mednarodnega inštituta za unifikacijo zasebnega prava (UNIDROIT) in so bila pri izvajanju Direktive že vključena v zakonodajo vseh držav članic. Dvanajst držav članic je navedlo, da pri njihovih nacionalnih sodiščih takšni primeri še niso bili vloženi in da zato ni bilo priložnosti za razlago pojma dolžne skrbnosti. Poleg tega so tri države članice jasno navedle razhajanja v razlagi, saj okoliščine pridobitve omogočajo različno razumevanje, ki bo v vsaki državi članici drugačno glede na vrsto predmeta kulturne dediščine, možnosti za raziskave in sodelovanje med različnimi organi. V tej fazi ni dovolj informacij o razlagi tega pojma v državah članicah in ga je treba dodatno oceniti na podlagi ustreznih določb Direktive. 3.5 Uporaba upravnega postopka za vračilo predmetov kulturne dediščine a) Sodelovanje med pristojnimi organi znotraj države članice

Na nacionalni ravni so v odkrivanje predmetov kulturne dediščine, raziskave arhivov, vzpostavljanje stikov, zahtevke za zaseg predmetov kulturne dediščine in/ali mediacijo vključeni različni organi. Dvajset držav članic je sporočilo, da ti organi nemoteno sodelujejo in si redno izmenjavajo informacije. V večini odgovorov držav članic je bil poudarjen pomen sodelovanja med policijskimi enotami in notranjimi ministrstvi na nacionalni in mednarodni ravni. To je zlasti pomembno, da bi si lahko ustvarili celovito sliko nedovoljene trgovine s predmeti kulturne dediščine na enotnem trgu. V vseh odgovorih je bil poudarjen pomen primerjalnih podatkov v zvezi s kulturnimi dobrinami, kar zadeva družbena omrežja in organizirani kriminal, vključno z bojem proti temu pojavu na temnem omrežju. Številne države članice so poudarile, da nedavna okrepitev zakonodaje EU o carinskem nadzoru kulturnih dobrin pomembno spodbuja sodelovanje med carinami in ministrstvi za kulturo. To bi lahko pozitivno vplivalo tudi na uporabo Direktive. Poleg tega se v povezavi z vračanjem predmetov kulturne dediščine v državo njihovega izvora izvajajo skupne komunikacijske operacije, zlasti v okviru postopkov, ki so rezultat carinskih zasegov v sodelovanju s policijo ter organi za kulturo in zunanje zadeve. To je pozitiven element za krepitev izvajanja Direktive in strateških prednostnih nalog na področju policijskega in pravosodnega sodelovanja. Komisija je julija 2020 sprejela „Strategijo za varnostno unijo za obdobje 2020–2025“, v kateri je začrtala nadaljnjo pot za boj proti organiziranemu kriminalu, vključno z bojem proti nedovoljeni trgovini s kulturnimi dobrinami. Zavezala se je, da bo proučila, kako izboljšati sledljivost kulturnih dobrin na spletu in zunaj njega. Strategija EU za boj proti organiziranemu kriminalu, sprejeta 14. aprila 2021, določa, da bo Komisija še naprej podpirala krepitev zmogljivosti med strokovnjaki za kulturno dediščino in njihovo strukturirano sodelovanje z organi kazenskega pregona. Poleg tega bo proučila druge potrebne ukrepe za obravnavo tega pojava. V ta namen bo leta 2022 predlagala akcijski načrt o boju proti nedovoljeni trgovini s kulturnimi dobrinami. b)Upravno sodelovanje med državami članicami – uporaba informacijskega sistema za notranji trg (IMI) za namene upravnega sodelovanja (člen 5)



Direktiva vzpostavlja dogovore o upravnem sodelovanju med pristojnimi organi, ki jih imenujejo države članice. To sodelovanje zlasti vključuje ugotavljanje lokacije predmetov kulturne dediščine na zahtevo države, ki zahteva vračilo, obveščanje o odkritju predmetov kulturne dediščine na ozemlju države članice, preverjanje narave predmeta kulturne dediščine, ki ga na ozemlju države članice, od katere se zahteva vračilo, izvaja država članica, ki zahteva vračilo, sprejetje vseh potrebnih ukrepov za stvarno ohranitev predmeta kulturne dediščine in sprejetje začasnih ukrepov za preprečitev, da bi predmet kulturne dediščine ostal zunaj področja uporabe postopkov vračanja. Sodelovanje, opredeljeno v členu 5, odstavek 6, Direktive, lahko vključuje diplomatsko posredovanje ter olajševanje in spodbujanje sporazumnega reševanja sporov in bi lahko med drugim privedlo do: (i) neobveznega predhodnega upravnega posredovanja/usklajevanja s ciljem dosega sporazumne rešitve; (ii) olajševanja alternativnih metod reševanja sporov in (iii) olajševanja izvajanja arbitražnega postopka. Čeprav v vseh državah članicah ni obvezno, da zainteresirane strani pred uvedbo sodnih postopkov uporabijo sodelovanje med pristojnimi organi iz člena 5, odstavek 6, Direktive, se tako sodelovanje šteje za privilegiran način sodelovanja. Kar zadeva javne organe, je mogoče sodelovanje med njimi na ravni EU še izboljšati, zlasti kadar je treba obstoječe informacije ustrezno deliti in obdelati. Komisija je vzpostavila poseben modul sistema IMI, ki deluje od leta 2016, za izmenjavo informacij o vračanju predmetov kulturne dediščine, ki spadajo na področje uporabe Direktive. Modul je delovno orodje informacijske tehnologije za osrednje organe v državah članicah, ki so odgovorni za izvajanje Direktive, ter za olajševanje sodelovanja med pristojnimi organi v državah članicah. Do danes je registriranih 164 organov, ki imajo dostop do sistema IMI, med njimi pa so tudi nacionalni koordinatorji za sistem IMI. Nekateri organi v državah članicah so namenjeni samo dvostranski izmenjavi informacij (tj. kadar nek organ ve za prisotnost predmeta kulturne dediščine v določeni državi članici in ga išče v izrecno določeni državi, pri čemer razumno domneva, da je mogoče protipravno odstranjen predmet najti v njej, in zaprosi za potrditev njegove lokacije, da ga lahko pridobi). Sistem IMI šteje za dobro možnost za enotno evidentiranje informacij o protipravno odstranjenih predmetih znotraj EU in obveščanje nacionalnih organov v EU. Nacionalni organi so potrdili, da sistem IMI olajšuje sodelovanje med organi držav članic z vzpostavljanjem prvega stika in je ključno orodje za izboljšanje obdelave informacij z zagotavljanjem smernic, razpravljanjem o vprašanjih in ugotavljanjem težav pri izmenjavi uradnih obvestil in informacij prek sistema IMI. Iz podatkov o uporabi sistema IMI (kot so predstavljeni v Prilogi) je mogoče domnevati, da so bile izmenjave med državami članicami o protipravno odstranjenih predmetih kulturne dediščine omejene. V obdobju med letoma 2016 in 2020 so bila v ta namen izdana 304 uradna obvestila, pri čemer je bilo število v letih 2018 in 2020 majhno (manj kot 5), pa tudi ravni aktivnosti v državah članicah so bile različne. S to obliko uradnih obvestil sistema IMI so bile največkrat obravnavane kategorije predmetov kulturne dediščine „slike in ikone“ (zlasti se je med 178 uradnimi obvestili na ikone nanašalo 116 uradnih obvestil), sledili pa so jim „arheološki predmeti“ s 55 uradnimi obvestili. Število uradnih obvestil o drugih kategorijah predmetov kulturne dediščine, kot so posode, akvareli, figurice, kovanci in knjige, je bilo v istem obdobju v povprečju manjše od 10. V istem obdobju je bilo v sistemu IMI registriranih 65 zahtevkov za iskanje protipravno odstranjenega predmeta kulturne dediščine in ugotovitev identitete lastnika ali imetnika. Letni razvoj kaže na stalen upad te oblike uradnih obvestil, saj se je njihovo število med letoma 2016 in 2018 zmanjšalo s 14 primerov na manj kot 5, pri čemer je bilo mogoče v letih 2019 in 2020 zaznati povečanje, ko je bilo prejetih 20 oziroma 19 uradnih obvestil. Za isto obliko uradnih obvestil sta bili najpogosteje obravnavani kategoriji „originalne velike in male plastike ter kopije, izdelane po istem postopku kot originali,“ ter „slike in ikone izključno ročne izdelave“. Število uradnih obvestil o najdbi protipravno odstranjenih predmetov kulturne dediščine se je med letoma 2017 (19 uradnih obvestil) in 2019 (3 uradna obvestila) močno zmanjšalo, nato pa se je v letu 2020 močno povečalo (15 uradnih obvestil). Veliko število uradnih obvestil za to obliko se nanaša na „predmete numizmatične vrednosti“ (12 uradnih obvestil), ki jim sledijo „kovanci“ (8 uradnih obvestil), „ikone“ (5 uradnih obvestil) in „skulpture“ (5 uradnih obvestil). Od leta 2016 je bilo v sistemu IMI evidentiranih samo 5 uradnih obvestil za začetek postopka za vračilo. Splošna ugotovitev 19 držav članic je, da bi bilo mogoče sistem IMI dodatno izboljšati, da bi bilo orodje uporabniku prijaznejše. Zdi se, da pri nekaterih jezikovnih različicah ostajajo nekatera terminološka vprašanja, kjer so potrebne manjše prilagoditve. Komisija za obravnavo teh vprašanj pripravlja posebna navodila za uporabnike. Države članice so poročale tudi o težavah v zvezi s časovnimi omejitvami pri zaključevanju uradnih obvestil v primerih, ko preiskave še potekajo. V zvezi s tem so države članice poudarile, da je pomembno, da se sistem dejavno spremlja in da ga uporabljajo vsi zadevni organi. Poleg tega večje število ciljnih zahtevkov v sistemu IMI pomeni večjo možnost koristnega odziva. To bo tudi prispevalo k zmanjšanju velike količine sporočil, ki jih sistem ustvari samodejno. Poleg tega si države članice predmet kulturne dediščine, potem ko je ta protipravno odstranjen in dejansko najden, prizadevajo pridobiti po različnih poteh, najprej s sodnim postopkom in ne z zahtevkom prek sistema IMI. Kljub temu je dodana vrednost sistema IMI nesporna, saj se uradne izmenjave prek sistema IMI v sodnih postopkih obravnavajo kot uradni dokazi. 3.6 Vzajemna pravna pomoč in posebna vprašanja v zvezi s stroški sodnih postopkov za vračilo (člen 6)

Člen 6 Direktive določa začetek postopka za vračilo in pogoje za tak sodni postopek. Država članica, z ozemlja katere je bil predmet kulturne dediščine protipravno odstranjen (znana kot „država članica, ki zahteva vračilo“), začne tak postopek za vračilo pred pristojnim sodiščem države članice, v kateri se predmet kulturne dediščine nahaja (znane kot „država članica, od katere se zahteva vračilo“). Pristojno sodišče odredi vračilo predmeta kulturne dediščine, ko se ugotovi, da gre pri zadevnem predmetu za predmet kulturne dediščine, ki je bil protipravno odstranjen. Poleg tega Direktiva določa časovne omejitve za začetek postopka za vračilo in ureditve za plačilo nadomestila lastniku v primerih, ko je bil predmet povrnjen. Na splošno so odgovori držav članic pokazali, da so pravila za vračilo po sodnem postopku, kot jih določa Direktiva, ustrezna. Samo ena država članica je trdila, da določbe člena 6 niso zadostne. Od začetka veljavnosti Direktive so nacionalna sodišča začela samo dva sodna postopka za vračilo predmetov kulturne dediščine. Glavne ovire bi bile lahko povezane s kompleksnostjo in visokimi stroški sodnih postopkov, potrebo po hrambi, stroški prevoza in zavarovanja ter dokaznim bremenom protipravnega izvoza po 1. januarju 1993. V enem primeru je bilo izpostavljeno, da sodni postopki na podlagi Direktive niso bili mogoči, ker je za protipravno odstranjen predmet kulturne dediščine obstajala možnost, da se izvozi v tretjo državo, in se zato v času, ko je lahko država članica, ki je zahtevala vračilo, aktivirala mehanizem vračila na podlagi Direktive, ni več nahajal na ozemlju EU. Nacionalni organi so v svojih poročilih po petih letih uporabe Direktive navedli, da bi bili potrebni posebna pravna pomoč, kadar morajo začeti sodne postopke pred sodišči drugih držav članic, in delitev stroškov pri ureditvi varovanja, prevoza in zavarovanja predmetov kulturne dediščine. V zvezi s tem so štiri države članice predlagale vzpostavitev mreže vzajemne pravne pomoči med državami članicami na podlagi člena 6 Direktive in imenovanje evropskega tožilca, ki bi deloval v interesu države članice, ki zahteva vračilo.

4.Zaključki

Zdi se, da ima Direktiva odločilen učinek. Države članice so navedle, da pozitivno vpliva na ozaveščanje med deležniki o varstvu predmetov kulturne dediščine v EU in na razvoj trgovine z umetninami. Ugotovljeni so bili naslednji vidiki, kjer so možne izboljšave pri uporabi Direktive: -tehnične ureditve za olajševanje in racionalizacijo uporabe sistema IMI za namene Direktive; -spodbujanje vzajemne pravne pomoči med državami članicami na podlagi člena 6 v pomoč državam članicam, ki zahtevajo vračilo, pri sprožitvi sodnih postopkov pred sodišči drugih držav članic; -spodbujanje enotnega razumevanja in uporabe določb Direktive s podpiranjem izmenjave dobrih praks in skupne razlage potrebne skrbnosti za poklicne trgovce z umetninami in raziskave o izvoru predmetov kulturne dediščine, ki spadajo na področje uporabe Direktive. Ob upoštevanju tega poročila bo Komisija še naprej spremljala izvajanje Direktive in preučila načine za izboljšanje njene učinkovitosti v sodelovanju z državami članicami. Komisija poziva Svet, Evropski parlament in Evropski ekonomsko-socialni odbor, naj se seznanijo s tem poročilom. 5.PRILOGA

Informacijski sistem za notranji trg (IMI) – številčni podatki iz uradnih obvestil držav članic in izmenjav držav članic glede predmetov kulturne dediščine I.Uradno obvestilo o predmetu kulturne dediščine, ki je bil protipravno odstranjen V obdobju med letoma 2016 in 2020 je bilo uradnih obvestil v zvezi s predmeti kulturne dediščine (CO-F1) 310 oziroma 304, če ne štejemo tistih, ki so bila umaknjena. CO-F1 – zadnja lokacija pred protipravno odstranitvijo V letih 2016 in 2017 je bilo približno enako število primerov (približno 60–70), sledila sta dva upada v letih 2018 in 2020 (manj kot 5), v letu 2019 pa je bil dosežen vrh (> 125). Večina uradnih obvestil v sistemu IMI se je nanašala na naslednji kategoriji predmetov kulturne dediščine: „slike in ikone izključno ročne izdelave“ (178) in „arheološki predmeti (ki so del izkopanin in najdb na kopnem ali pod vodo, arheoloških najdišč ali arheoloških zbirk)“ (55).