[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 1.8.2006

COM(2006) 430 konč.

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

o izvajanju Uredbe Sveta (EGS) št. 259/93 z dne 1. februarja 1993 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz nje Nastajanje odpadkov, ravnanje z njimi in čezmejno pošiljanje nevarnih odpadkov in drugih odpadkov v države članice Evropske unije, 1997–2000 {SEC(2006) 1053}

KAZALO

1. Uvod 4

2. Nastajanje nevarnih odpadkov 6

3. Pošiljke nevarnih odpadkov iz držav članic 6

4. Pošiljke nevarnih odpadkov v države članice 9

5. Povzetek 10

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

o izvajanju Uredbe Sveta (EGS) št. 259/93 z dne 1. februarja 1993 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz njeNastajanje odpadkov, ravnanje z njimi in čezmejno pošiljanje nevarnih odpadkov in drugih odpadkov v države članice Evropske unije, 1997 –2000

Zbirno poročilo:Razvoj dogodkov v zvezi z nastajanjem odpadkov, ravnanjem z njimi in pošiljanjem odpadkov v države članice EU

1. UVOD

Izvoz in uvoz odpadkov se na mednarodni ravni urejata z Baselsko konvencijo z dne 22. marca 1989 o nadzoru prehoda nevarnih odpadkov preko meja in njihovega odstranjevanja. Evropska skupnost je pogodbenica te konvencije in jo je prenesla z Uredbo Sveta (EGS) št. 259/93[1], tako imenovano Uredbo o pošiljkah odpadkov. Velja od maja 1994, njen namen je organizirati nadzorovanje in kontrolo pošiljk odpadkov na način, ki upošteva potrebo po ohranjanju, varovanju in izboljšanju kakovosti okolja.

Na podlagi vodilnih načel strategije Skupnosti o ravnanju z odpadki, zlasti o preprečevanju, predelavi in končnem odstranjevanju, Uredba določa vrsto pravil, ki morajo Skupnosti kot celoti omogočiti, da odstrani svoje lastne odpadke, in državam članicam, da se navedenemu cilju približujejo posamezno, pri čemer upošteva geografske razmere in potrebe po specializiranih obratih in napravah za ravnanje z nekaterimi vrstami odpadkov.

Uredba je uvedla številne ukrepe za dosego nadzora pošiljk znotraj Skupnosti, iz nje in v Skupnost. Zlasti:

- uvaja skupne opredelitve in terminologijo, povezano s pošiljkami odpadkov;

- določa pravila za izvoz, uvoz in tranzit odpadkov, namenjenih za odstranjevanje ali predelavo;

- določa podatke, ki jih morajo zagotoviti države članice in Komisija.

Člen 41 Uredbe določa, da:

1. „Pred koncem vsakega koledarskega leta države članice v skladu s členom 13(3) Baselske konvencije pripravijo poročilo in ga predložijo Sekretariatu Baselske konvencije, njegovo kopijo pa Komisiji.

2. Komisija na podlagi teh poročil vsaka tri leta pripravi poročilo o tem, kako Skupnost in njene države članice izvajajo to uredbo. V ta namen lahko skladno s členom 6 Direktive 91/692/EGS zahteva dodatne informacije.“

V skladu s svojimi obveznostmi je večina držav članic Komisiji poslala letna poročila o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov. Tabela 1 v prilogi prikazuje seznam držav članic, ki so predložile poročilo Baselske konvencije Komisiji. Vendar ta tabela ne odraža, v kolikšni meri je bil izpolnjen vprašalnik. Nekatere države namreč niso posredovale vseh zahtevanih podatkov.

Vprašalnik Sekretariata Baselske konvencije vključuje vprašanja o zakonskih določbah, izvajanju in ukrepih pri varovanju okolja. V triletnem obdobju mora Komisija pripraviti poročilo s podatki, ki so jih predložile države članice. Poročilo mora omogočiti oceno obsega, v okviru katerega se nadzorujejo čezmejne pošiljke odpadkov v vsej Skupnosti. V tem primeru so bili vključeni tudi podatki za leto 2000, kadar so bili na voljo. Zamuda pri predložitvi tega poročila je nastala zaradi tega, ker so podatki nekaterih držav članic prispeli zelo pozno, in zaradi koncentracije človeških virov v Komisiji ob zakonodajni reviziji Uredbe o pošiljkah odpadkov med leti 2002–2004.

Na podlagi člena 41(2) je Komisija leta 1999 sprejela Odločbo[2], ki zahteva, da države članice dodatne informacije posredujejo v obliki vprašalnika. Prva takšna poročila bi morala zajemati podatke za leto 2000. Informacije iz tega vira še niso bile vključene v to poročilo Komisije, vendar bodo v naslednje.

Treba je poudariti, da Baselska konvencija uporablja termina „uvoz“ in „izvoz“ za vsako pošiljko v posamezno državo pogodbenico te konvencije in iz nje, medtem ko po zakonih EU ta termina veljata samo za pošiljke v Evropsko unijo kot celoto in iz nje. Pošiljke iz ene države članice EU v drugo torej v glavnem delu tega poročila ne bodo opredeljene kot „uvoz“ in „izvoz“. Vendar se opredelitvi pojavljata v prilogah v pomenu, ki se uporablja v Baselski konvenciji, kjer se nanašata na naslove vprašalnika Baselske konvencije.

Ob tem je treba upoštevati, da imata Uredba o pošiljkah odpadkov in Baselska konvencija različne sisteme razvrščanja odpadkov, tako da opredelitve nevarnih odpadkov in vrst odpadkov, za katere veljajo postopki obveščanja, niso povsem enake. Podatki, prejeti od držav članic, v skladu z Baselsko konvencijo torej ne bi smeli biti upoštevani kot informacije, povezane s cilji Uredbe o pošiljkah odpadkov. V tem poročilu bodo uporabljeni, da bi povzeli povzetka glavne smernice pri nastajanju nevarnih odpadkov, ravnanju z njimi in čezmejnih pošiljkah nevarnih odpadkov in drugih odpadkov v državah članicah EU za dano obdobje.

V nekaterih primerih, kjer so bili podatki držav članic popravljeni v poznejših poročilih, je to bilo upoštevano. Kadar država članica zahtevanih podatkov ni poslala Komisiji, so bile vrzeli zapolnjene, kolikor je bilo to mogoče in primerno, s podatki iz študije o „svetovnih trendih“, ki jo je leta 2002 objavil Sekretariat Baselske konvencije[3] in iz statistik Eurostata[4]. Vendar je bila to izjema, saj je podatkovna baza Eurostata prav tako nepopolna in se osredotoča na različne vidike, zlasti na gospodarsko dodano vrednost odpadkov. Sedanje zbirno poročilo predstavlja bistvene rezultate o kvantitativnih podatkih, ki so bili posredovani o pošiljkah odpadkov v države članice EU in iz njih. Vključuje podatke o nastajanju, uvozu in izvozu nevarnih in drugih odpadkov ter ravnanju z njimi. Da bi poročilo ostalo kratko in bi olajšali njegovo razpošiljanje, se vse podatkovne tabele in slike nahajajo v dodatku A.

Dodatek B vsebuje podatke o izvajanju in skladnosti z Baselsko konvencijo ter Uredbo o pošiljkah odpadkov. Ta del ne bo predstavljal vseh odzivov, ki so jih Sekretariatu Baselske konvencije predložile države članice, saj ti pogosto opisujejo enako pravno ali dejansko stanje. To še posebej velja za vprašanja, ki jih zajema zakonodaja EU, kjer so predpisi bolj ali manj enotni za vse države članice. V teh primerih gre za splošno sklicevanje na Uredbo EU.

2. NASTAJANJE NEVARNIH ODPADKOV

V vprašalnikih Baselske konvencije za leta 1997–2000 so bile vse države pozvane, naj zagotovijo podatke o skupni količini nevarnih odpadkov in „drugih odpadkov“, nastalih v zadevnem letu. „Drugi odpadki“ v tem kontekstu pomenijo odpadke, zbrane od gospodinjstev, in odpadke, ki nastajajo pri sežiganju gospodinjskih odpadkov; dve kategoriji odpadkov, ki zahtevata posebno obravnavo in ki ju je treba nadzorovati na podoben način kot nevarne odpadke iz Baselske konvencije (znani sta kot navedba Y46 oziroma Y47). Nevarni odpadki so opredeljeni v skladu s seznamom vrst odpadkov in/ali sestavin odpadkov (I. dodatek h Konvenciji, navedbe Y1-18 oziroma Y19-45)[5] ter s seznamom lastnosti nevarnih snovi (III. dodatek). Vendar če odpadki v skladu z domačo zakonodajo države izvoza, uvoza ali tranzita veljajo za nevarne, se jih za namene Konvencije opredeli na enak način.

Štirinajst držav članic je v svojih poročilih Komisiji predložilo podatke o skupni količini nastalih nevarnih odpadkov v enem ali več letih, medtem ko je bilo treba podatke za Luksemburg dopolniti s statistikami Sekretariata Baselske konvencije. Vendar so bili podatki o nastalih odpadkih, ki so jih zagotovile države članice v svojih poročilih, v večini primerov nepopolni, in malo držav jih je lahko pravočasno predstavilo (glej točki 1 in 2 dodatka A.).

Glede na ta poročila ima Nemčija največje količine nevarnih odpadkov (13–15 milijonov ton letno), medtem ko ji sledijo Združeno kraljestvo, Španija in Francija z med 2,6 in 6,3 milijona tonami). Pri količini odpadkov na prebivalca so bile Nemčija, Nizozemska in Belgija na vrhu seznama, medtem ko so bile najmanjše količine ugotovljene v Grčiji, na Portugalskem in v Franciji (glej. , točko 2 dodatka A).

Razpoložljivi podatki za leta, ko so se izvajali pregledi, kažejo povečanje za približno 10 % pri količini nevarnih odpadkov, ki so nastali znotraj Skupnosti kot celote, s približno 36 milijonov ton leta 1997 na samo preko 40 milijonov ton leta 2000. To se zrcali v razvoju v nekaterih državah članicah, kot so Nemčija, Francija, Italija in Španija, medtem ko se je količina nevarnih odpadkov bolj znatno povečala v Združenem kraljestvu, na Finskem in v Avstriji. Vendar takšen razvoj ne odraža nujno realne rasti proizvodnje odpadkov, ampak je povezan tudi s spremembami v nacionalni opredelitvi ali seznamih nevarnih odpadkov (npr. za Avstrijo v letu 1998). Na Nizozemskem je po opaznem povečanju med letoma 1994 in 1997 nastajanje nevarnih odpadkov v naslednjih letih do določene mere upadlo.

V zvezi s kategorijami nevarnih odpadkov glede na številke Y, uporabljene v Baselski konvenciji, je podatke zagotovilo samo 9 držav članic. Odpadki, zbrani od gospodinjstev (Y46), in odpadki, ki nastajajo ob sežiganju gospodinjskih odpadkov (Y47), predstavljajo večino odpadkov, o katerih so bili posredovani podatki. V skladu z Uredbo o pošiljkah odpadkov se je Komisiji poročalo tudi o samo nenevarnih vrstah odpadkov. Nizozemska je v svojem sporočilu navedla, da je od skupne količine odpadkov približno 20 % onesnažene zemlje, preostalih 15–20 % odpadkov pa je nastalo pri čiščenju ladij.

3. POšILJKE NEVARNIH ODPADKOV IZ DRžAV čLANIC

Vse države članice Evropske unije nimajo zadostnih zmogljivosti, da bi obravnavale vse kategorije odpadkov, nastalih na njihovem ozemlju. Nekatere posebne vrste odpadkov, vključno z nevarnimi odpadki, zahtevajo specializirane obrate za ravnanje z njimi, da se zagotovi okolju varno predelavo in odstranjevanje. Zato čezmejne pošiljke nevarnih odpadkov med državami članicami EU niso samo okoljsko vprašanje, ampak se pri tem odraža dejstvo, da so evropski sistemi ravnanja z odpadki dosegli visoko raven, kar vključuje sodelovanje med državami članicami pri ravnanju s specifičnimi tokovi odpadkov. Vse države članice so predložile podatke o izhodnih pošiljkah („izvozu“ po Baselski konvenciji) nevarnih odpadkov za vsaj dve leti med obdobjem 1997–2000 (glej točko 5 dodatka A). S seštevanjem in z ekstrapolacijo nekaterih podatkov je bilo mogoče oceniti trend pri pošiljkah nevarnih odpadkov iz držav članic v letih 1997–2000. Količina se je več kot podvojila, s približno 2,6 milijona ton v letu 1997 na 5,4 milijona ton v letu 2000. Zlasti je bilo povečanje veliko od leta 1999 do 2000.

Največje „izvoznice“ takšnih odpadkov so bile Nemčija, Belgija in Nizozemska. Skoraj tri četrtine odpadkov, poslanih iz držav članic v letu 1999, je izviralo iz ene od teh treh držav. Pošiljke iz Združenega kraljestva, Španije in Francije so bile po podatkih med najmanjšimi v EU.

Enako velja za izhodne pošiljke odpadkov v kg na prebivalca: med šestimi državami z najmanjšim „izvozom“ na prebivalca so bile Združeno kraljestvo, Španija, Italija in Francija (glej točko 6 dodatka A). Na drugi strani so največje količine odpadkov na prebivalstva, poslane čez meje, imeli v Luksemburgu, na Nizozemskem in v Belgiji. To kaže, da majhne države pošiljajo več svojih nevarnih odpadkov preko meja, saj nimajo toliko obratov in naprav za ravnanje z odpadki na svojih ozemljih kot večje države.

Glede na delež nevarnih odpadkov, ki je bil poslan v predelavo v druge države, večinoma v sosednje države članice, izračunani odstotki variirajo med 0 in 25 % (točka 6 dodatka A). Odstotni delež je bil najvišji na Danskem, Nizozemskem in Portugalskem, kar je razumljivo, saj so manjše države brez možnosti, da bi uvedle zmogljivosti za predelavo nevarnih vrst odpadkov znotraj svojih meja. Odstotek odpadkov, poslanih preko meja, je bil nizek v Združenem kraljestvu, Grčiji in Španiji. V zvezi s tem je treba poudariti, da je glede podatkov precej nejasnosti, saj so izračunani na podlagi združevanja številčnih vrednosti, ki so jih podale države članice, o proizvodnji oziroma izvozu, ki pa nista nujno primerljiva.

Podatki o prijavljenih pošiljkah „drugih odpadkov“ v smislu Baselske konvencije niso pokazali velikih količin takšnih odpadkov, mešani gospodinjski odpadki in odpadki sežiganja, ki se jih v ustreznem obdobju prepelje iz držav članic v druge države. Samo Nizozemska, Danska in Portugalska so poročale, da pošiljke v tej kategoriji dosegajo več kot 10 % količine nevarnih odpadkov, ki so navedeni za vsako dano leto (točka 8 dodatka A).

V zvezi s kategorijami nevarnih odpadkov glede na številke Y v skladu z Baselsko konvencijo je treba poudariti, da mnogo držav članic teh kategorij ni določilo (glej točko 9 dodatka A: „neznani“ ali pa so uporabile mešanico številk Y„mešani“). Razlog za to je deloma, da so države članice registrirale nevarne odpadke glede na kodekse OECD, ne da bi pri tem nujno uporabile tudi številke Y. Drugi razlog, da nekateri odpadki, navedeni v poročilih, nimajo številke Y, je, da niso zajeti v Baselski konvenciji.

V dodatku (A, točki 10) so bili dodani podatki 10 držav članic o izhodnih pošiljkah odpadkov, ki so jim bile pripisane številke Y. Treba je opozoriti, da je znatno povečanje tonaže čezmejnih pošiljk od leta 1997 do 2000 večinoma posledica „neznanih“ odpadkov brez številk Y. Med temi izstopajo predvsem, na primer, odpadki mešanega lesa, poslani iz Nemčije v Italijo ter odpadki, nastali pri proizvodnji železa in jekla, transportirani iz Nemčije v Francijo.

Večina nevarnih odpadkov in drugih odpadkov, ki so bili poslani iz držav članic v letu, ko se je izvajal pregled, je bilo vključenih v nekakšne postopke predelave. V letu 2000 je bilo na takšen način predelanih približno 4,5 milijona ton odpadkov (več kot 80 %) iz 10 držav (glej. točko 11 dodatka A). Glede na absolutna števila se je ta del od leta 1997 več kot podvojil. Pošiljke odpadkov, namenjene za odstranjevanje, iz držav članic so se v istem obdobju prav tako podvojile, vendar na mnogo nižji ravni, s 400 000 ton na 900 000 ton.

Zbrani podatki kažejo velike razlike med državami članicami pri odstotkih izhodnih pošiljk odpadkov, ki so namenjeni za predelavo ali odstranjevanje (glej točko 12 dodatka A). Iz držav, kot so Avstrija, Belgija, Finska, Francija, Nemčija, Grčija, Luksemburg, Nizozemska in Združeno kraljestvo, je več kot 70 % odpadkov, poslanih preko meja, šlo v predelovalne obrate, medtem ko je bil na drugi strani na Portugalskem delež samo 10 %. V srednji skupini, ki jo sestavljajo Danska, Irska, Italija, Španija in Švedska, je delež pošiljk odpadkov za predelavo znašal med 40 in 60 %.

Samo z ugotavljanjem deležev izvoženih odpadkov, namenjenih za predelavo ali odstranjevanje, ni mogoče sklepati o sistemih ravnanja z odpadki v državah, saj je bila večina zadevnih odpadkov predelanih v isti državi, v kateri so nastali (glej. , točko 6 dodatka A).

Uredba o pošiljkah odpadkov EU navaja, da je državam članicam dovoljeno izvažati nevarne odpadke samo v omejeno skupino držav. Nevarni odpadki za predelavo se lahko izvozijo v vse države, za katere velja Sklep OECD[6]. Začetna možnost izvoza tudi v druge države, ki so pogodbenice Baselske konvencije ali s katerimi so države članice sklenile dvostranske sporazume, je bila odpravljena ob začetku veljavnosti tako imenovane „Baselske prepovedi“ 1. januarja 1998. Odpadki za predelavo se lahko pošljejo celo samo v druge držav članice EU in države EFTA (Norveško, Švico, Islandijo in Lihtenštajn). Izvoz odpadkov za predelavo v države nečlanice EU/Efte in nevarnih odpadkov za predelavo v države nečlanice OECD je torej po Uredbi o pošiljkah odpadkov prepovedan.

V svojih poročilih baselskemu Sekretariatu so države članice EU zagotovile podatke o namembni državi za izvožene nevarne odpadke. Glede na ta poročila so bile naraščajoče količine nevarnih odpadkov in drugih odpadkov, poslanih preko meja od leta 1997-2000, namenjene večinoma v druge države članice EU. V letu 1997 je ta odstotek znašal 84 % in se v letu 2000 povečal na 91 % (glej točki 13 in 14 dodatka A). To pomeni, da je vse več držav članic pri odstranjevanju in predelavi nevarnih in drugih prijavljenih odpadkov upoštevalo načelo bližine in samozadostnosti. Odstotek odpadkov, izvoženih v države zunaj EU/Efte, je upadel z 11 % v letu 1997 na 5 % v letu 2000.

Države, ki so v letu 2000 izvažale odpadke v države nečlanice OECD, so bile Nemčija, Italija in Nizozemska. V primeru Nemčije se je to nanašalo zlasti na različne vrste materialov za embaliranje za predelavo, Italija je izvažala mešane gospodinjske odpadke in Nizozemska je svoj izvoz odpadkov opredelila kot Y18 in Y23, mešani gospodinjski odpadki in plastični odpadki. Izvoz teh vrst odpadkov v države nečlanice OECD, če so ustrezno obveščene, v skladu z Uredbo o pošiljkah odpadkov ni nezakonit.

4. POšILJKE NEVARNIH ODPADKOV V DRžAVE čLANICE

Vse države članice so kot del svojih poročil Sekretariatu Baselske konvencije predložile podatke o uvozu nevarnih odpadkov za eno ali več let med obdobjem 1997-2000 (glej tabelo 16 dodatka A). Čeprav podatki niso čisto dokončani, je mogoče oceniti splošen trend nevarnih odpadkov, ki so poslani v države članice za dano obdobje: vzporedno z naraščanjem pošiljk iz držav članic se je količina nevarnih odpadkov v drugo smer več kot podvojila s približno 2,3 milijona ton v letu 1997 na 5,2 milijona ton v letu 2000. Večinoma se je povečanje odvijalo med letoma 1999 in 2000. Številke so zelo podobne tistim pri „izvozu“ odpadkov in kažejo, da se je pošiljanje večinoma odvijalo med državami članicami.

Države EU, ki so iz tujine sprejele največje količine odpadkov, so bile Nemčija, Italija, Belgija, Francija in Nizozemska. Njihov delež vseh odpadkov, poslanih v države članice EU, je narasel z 82 % v letu 1997 na 88 % v letih 1999 in 2000. Samo Nemčija, Italija in Belgija so prispevale 50 % celotnega „uvoza“ v letu 1997 in 67 % v letu 2000. Države z najmanjšim obsegom vhodnih pošiljk so bile Irska, Portugalska in Grčija.

Pri pošiljkah odpadkov na prebivalca v države članice so številke večje v majhnih državah kot v večjih (glej točko 16 dodatka A). Razlog za to bi lahko bil, da so predelovalni obrati nevarnih odpadkov v majhnih državah zaradi omejene velikosti domačega trga bolj odvisni od uvoza odpadkov iz drugih držav.

Pošiljke mešanih gospodinjskih odpadkov in odpadkov sežiganja v države članice („drugi odpadki“ v smislu Baselske konvencije) na splošno niso veliko prispevale h količini nevarnih odpadkov, ki so bili premaknjeni v istem obdobju. Samo Nemčija in Nizozemska sta poročali o znatnem „uvozu“ takšnih odpadkov, ki je bil v določenih letih enakovreden količinam nevarnih odpadkov, ki so vstopili v te države iz tujine (glej. tabeli 16 in 18 dodatka A). Mešani gospodinjski odpadki so v obeh primerih izvirali v glavnem iz Belgije, medtem ko so odpadki sežiganja, poslani v Nemčijo, prišli tudi iz mnogo drugih sosednjih držav, zlasti Nizozemske, Švice in Danske.

Pri kategorijah nevarnih odpadkov, poslanih v države članice v skladu s številkamiY, je treba znova opozoriti, da večji del odpadkov ni bil označen s številkami Y-(glej točko 19 dodatka A: „neznani“) ali pa so bili odpadki uvrščeni v skupino mešanih številk Y („mešani“). Podatki 10 držav članic (Avstrija, Belgija, Danska, Finska, Francija, Nemčija, Nizozemska, Španija, Švedska in Združeno kraljestvo) z bolj natančnimi informacijami o številkah Y kažejo, da je bilo v obdobju od 1997 do 2000 največje povečanje v skupini „neznani“ odpadki. V letu 2000 skoraj polovici odpadkov številk Y niso bile dodeljene. Nemško poročilo za to leto kot največji samostojni tok odpadkov v tej kategoriji navaja odpadke z gradbišč in ostanke rušenja iz Luksemburga in mešane lesne odpadke in kmetijske odpadke iz Nizozemske.

Belgija ne določa, katera vrsta odpadkov je mišljena, ampak navaja le, da so bili odpadki podvrženi različnim postopkom predelovanja in odstranjevanja, vključno z odlagališči in sežigalnicami. V Italiji so bili glavni prejeti tok odpadkov, veliko večji kot katera koli kategorija s seznama številk Y, obdelan odpadni les iz Nemčije, Švice in držav Beneluksa.

Večina nevarnih odpadkov in drugih odpadkov, poslanih v države članice, je bilo predelanih. Približno 4 milijone ton odpadkov (ali 80 %) iz 10 držav, ki so predložile specifične podatke o številkah Y, je bilo predelanih v letu 2000 (točka 21 dodatka A). Količina je dvakrat večja od tiste iz leta 1997. Vhodne pošiljke nevarnih odpadkov za odstranjevanje so se v istem obdobju prav tako podvojile, vendar na veliko nižji ravni – s 400 000 ton na 900 000 ton.

Pri odstotkih odpadkov, ki so bili sprejeti za predelavo ali odstranitev, razpoložljivi podatki kažejo nekaj razlik med državami članicami. Na Danskem, Nizozemskem, Švedskem, Portugalskem, v Belgiji in v Združenem kraljestvu je bilo več kot 80 % odpadkov, ki so prišli iz tujine, namenjenih za predelavo, medtem ko jih je bilo v Avstriji in Španiji približno 60 % in očitno manj kot 20 % v Luksemburgu (glej. točko 22 dodatka A). V Luksemburgu je to morda posledica dejstva, da je glavni obrat za predelavo sežigalnica za komunalne odpadke.

Uredba o pošiljkah odpadkov dovoljuje državam članicam uvoz odpadkov samo iz omejene skupine držav. Odpadki za predelavo so lahko uvoženi iz vseh držav članic OECD ali pogodbenic Baselske konvencije ali iz držav, s katerimi so bili sklenjeni več- ali dvostranski sporazumi. Odpadki, namenjeni za odstranitev, so lahko uvoženi v Skupnost iz držav Efte (Norveške, Švice, Islandije in Lihtenštajna), drugih držav, ki so pogodbenice Baselske konvencije ali za katere obstajajo več- oziroma dvostranski sporazumi. Omejitve pri uvozu odpadkov v Skupnost torej obstajajo, vendar so veliko manj stroge kot tiste za izvoz.

Države članice so v svojih poročilih Sekretariatu Baselske konvencije zagotovile podatke o državi izvora uvoženih nevarnih odpadkov. Glede na ta poročila je 88-90 % nevarnih odpadkov, poslanih v države članice med obdobjem 1997–2000, prišlo iz drugih držav članic (glej. točki 23 in 24 dodatka A). Odstotni delež odpadkov, uvoženih zunaj EU/Efte, je znašal približno 3-4 %.

V letu 2000 so bile so bile Danska, Portugalska in Irska edine države članice, ki niso uvozile odpadkov iz držav nečlanic OECD.

5. POVZETEK

Na podlagi poročil, prejetih iz držav članic, je mogoče sklepati naslednje:

- Države članice so na splošno predložile dovolj informacij v zvezi z vrstami ravnanja z odpadki in državo izvora/namembno državo. Vendar so bili podatki v zvezi s kategorijami odpadkov in skupni količini nastalih nevarnih odpadkov nepopolni. Pri interpretaciji podatkov v prilogi k temu poročilu je to treba upoštevati.

- Količine nevarnih odpadkov, nastalih v Skupnosti kot celoti, so se povečale s približno 10 % med leti 1997 in 2000 ter dosegle raven približno 40 milijonov ton na leto. Deloma je to posledica sprememb nacionalnih opredelitev nevarnih odpadkov.

- Le manjši del vseh nevarnih odpadkov, nastalih v državah članicah, je bil poslan preko meja, med 0 in 25 %. Večina odpadkov je bilo obdelanih znotraj države.

- Vendar so se pošiljke v države članice in iz njih v letih, ko se je izvajal pregled, hitro povečale. Količina „izvoza“ se je več kot podvojila s približno 2,6 milijona ton v letu 1997 na 5,4 milijona ton v letu 2000, z vzporednim povečanjem „uvoza“ z 2,3 na 5,2 milijona ton.

- Približno 90 % nevarnih odpadkov, poslanih v države članice, je izviralo iz drugih držav članic. V skladu s tem je šlo 90 % odpadkov, poslanih čez meje, drugim državam članicam.

- Več kot 80 % nevarnih odpadkov, poslanih v države članica ali iz njih, je bilo namenjenih za predelavo.

[1] Z dne 1. februarja 1993 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in izven nje, UL L 30, 6.2.1993, str. 1, nazadnje spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2557/2001 z dne 28. decembra 2001, UL L 349, 31.12.2001, str. 1.

[2] Odločba Komisije 1999/412/ES z dne 3. junija 1999, UL L 156, 23.6.1999, str. 37.

[3] Baselska konvencija, Svetovni trendi o nastajanju in prehodu nevarnih in drugih odpadkov preko meja, november 2002 (Baselska konvencija serija/SBC št. 02/14).

[4] Evropska Komisija (Eurostat), odpadki, nastali in obdelani v Evropi. Podatki 1990-2001, 2003.

[5] Glej prilogo D k temu poročilu.

[6] Sklep C(92)39/KONČ. Sveta OECD z dne 30. marca 1992 o nadzoru prehoda odpadkov za predelavo preko meja; ki je bil pozneje nadomeščen s Sklepom OECD C(2001)107/KONČEN z dne 14. junija 2001.