Spremenjen predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem statusa mednarodne zaščite (prenovitev) /* KOM/2011/0319 konč. */





V tem dokumentu je predstavljena podrobna obrazložitev spremenjenega predloga v primerjavi s predlogom Komisije o spremembi Direktive 2005/85/ES iz leta 2009. Člen 1 Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 2 Ta člen je bil v primerjavi s predlogom iz leta 2009 spremenjen pri naslednjih točkah: (d) V opredelitvi prosilcev, ki potrebujejo posebna procesna jamstva: (i) je uporabljen natančnejši izraz, tj. „prosilec, ki potrebuje posebna procesna jamstva“, s katerim se bolje odražajo posebne potrebe, ki jih je treba upoštevati za namene direktive o azilnih postopkih; (ii) sta uvedena elementa spolne usmerjenosti in spolne identitete, zaradi katerih bi prosilci lahko potrebovali posebna procesna jamstva, glede na to, da je treba pri sklicevanju na ta elementa – med drugimi – pri obravnavi prošnje in zlasti pri osebnem razgovoru zagotoviti, da lahko prosilec svojo prošnjo utemelji; ter (iii) je pojasnjena narava nekaterih razlogov za posebna procesna jamstva z nadomestitvijo izraza „[zaradi] težav z duševnim zdravjem“ z izrazom „[zaradi] hude telesne bolezni, duševne bolezni [ali] posttravmatskih motenj“. (n) V spremenjenem predlogu je razširjen pomen izraza „zastopnik“ zaradi pojasnitve, da lahko – odvisno od posameznega nacionalnega sistema – mladoletnika brez spremstva pravno zastopa ne samo oseba ampak tudi organizacija. (q) Ta nova opredelitev naknadnih prošenj je potrebna, da podpira pojasnitev pravil o naknadnih prošnjah v celotnem besedilu. Člen 3 Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 4 V spremenjenem predlogu je bil ta člen bistveno spremenjen, in sicer zaradi poenostavitve pravil in olajšanja njihovega izvajanja. Pojasnjeno je, da bi moral imeti organ za presojo na voljo ustrezna sredstva, vključno z dovolj usposobljenega osebja, za izvedbo svojih nalog ter da bi moralo biti osebje organa za presojo ustrezno usposobljeno. Da bi poenostavili pravila o usposabljanju, ki ga je treba zagotoviti temu osebju, je spremenjeni predlog usklajen z ustreznimi pravili Uredbe o evropskem azilnem podpornem uradu (Uredba (EU) št. 439/2010) s sklicevanjem na člen 6(4)(a) do (e) Uredbe. Ta zahteva glede usposabljanja zajema naslednje elemente: (a) mednarodne človekove pravice in pravni red Unije na področju azila, vključno s posebnimi pravnimi primeri in primeri sodne prakse; (b) vprašanja, povezana z obravnavo prošenj za azil mladoletnikov in ranljivih oseb s posebnimi potrebami; (c) tehnike opravljanja razgovorov; (d) uporaba izvedenskih zdravstvenih in pravnih poročil v azilnih postopkih; (e) vprašanja, povezana s pridobivanjem in uporabo informacij o državah izvora; (f) pogoji za sprejem, vključno s posebnim poudarkom na ranljivih skupinah in žrtvah mučenja. Kar zadeva izjeme od načela enotnega organa za presojo, je bila uvedena nova točka (b), ki zajema primere, ko lahko drug organ (npr. mejna straža) izda ali zavrne dovoljenje za vstop na ozemlje v okviru postopka na meji. Pojasnjeno je, da mora v teh primerih odločitev o dovoljenju temeljiti na mnenju organa za presojo. S to spremembo naj bi uskladili pravila Direktive z različnimi ureditvami mejne kontrole v državah članicah. Člen 5 Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 6 Da bi zagotovili jasnejšo strukturo, je bil člen 6 iz predloga iz leta 2009 razdeljen na dva člena: člen 6 spremenjenega predloga določa pravila o splošnem načelu enostavne in pravočasne dostopnosti postopka, novi člen 7 pa obravnava prošnje, vložene v imenu nepreskrbljenih oseb ali mladoletnikov. Terminologija v tem členu je zdaj jasnejša kot v predlogu iz leta 2009 in kot v veljavni direktivi. Uvedeno je jasnejše razlikovanje med izrazoma „želeti vložiti“ in „vložiti“ prošnjo za mednarodno zaščito. V skladu z opredelitvijo iz člena 2(b) se za prošnjo šteje, takoj ko oseba, ki se lahko razume kot prosilec za status begunca ali subsidiarne zaščite, zaprosi državo članico za zaščito. Za to niso potrebne nobene upravne formalnosti. Ustrezne upravne formalnosti so opravljene, ko je prošnja „vložena“. V skladu z odstavkom 2 morajo države članice vsaki osebi, ki želi vložiti prošnjo, zagotoviti dejansko možnost, da prošnjo vloži v najkrajšem možnem času, ne glede na praktične omejitve v skladu z odstavkom 1. V odstavku 3 je pojasnjeno, da je treba dejstvo, da je oseba, ki želi vložiti prošnjo, prosilec, evidentirati v 72 urah, ni pa treba v tem roku prošnje evidentirati v celoti. To pravilo je jasnejše in lažje združljivo s posebnostmi nacionalnih azilnih sistemov. Zahteva, da morajo tudi drugi organi poleg organa za presojo olajševati dostopnost azilnih postopkov, je poenostavljena. Zdaj velja splošno načelo, da mora imeti za izpolnitev obveznosti o olajševanju dostopnosti postopka osebje organov, za katere je verjetno, da bodo prejeli prošnje, ustrezna navodila in se je udeležilo potrebnega usposabljanja. S sklicevanjem na smernice Evropskega azilnega podpornega urada naj bi zagotovili nadaljnjo operativno uskladitev. Da bi državam članicam omogočili učinkovito obravnavanje prošenj, če veliko državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva hkrati vloži prošnjo, je v predlogu predvidena možnost podaljšanja 72-urnega roka na sedem delovnih dni. Člen 7 V spremenjenem predlogu so pojasnjeni pogoji, kdaj lahko mladoletnik vloži prošnjo v lastnem imenu. To vključuje pogoj, da je mladoletnik procesno sposoben po nacionalni zakonodaji zadevne države članice, sicer prošnjo vloži prek staršev ali drugih odraslih družinskih članov. Člen 8 (ustreza členu 7 predloga iz leta 2009) V tem členu so poenostavljena pravila iz ustreznega člena predloga iz leta 2009, tj. člena 7. S poenostavitvijo naj bi državam članicam omogočili več prožnosti pri izvajanju teh pravil. Zlasti kar zadeva tolmačenje, je zdaj pojasnjeno, da ga je treba zagotoviti samo v zelo osnovni obliki – v obsegu, ki je potreben za olajšanje dostopnosti postopka. V bistvu je cilj tega pravila omogočiti osebam, ki želijo zaprositi za mednarodno zaščito, da to storijo. Izraz „poskrbeti za“ daje državam članicam proste roke, da same določijo ustrezno ureditev. Člen 9 (ustreza členu 8 predloga iz leta 2009) Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 10 (ustreza členu 9 predloga iz leta 2009) Da bi upoštevali ustanovitev Evropskega azilnega podpornega urada ter njegovo posebno in pomembno vlogo v EU pri zagotavljanju podpore državam članicam v zvezi z zanesljivimi informacijami o izvornih državah v azilnih postopkih, je zaporedje Urada in UNCHR zdaj obrnjeno. Iz odstavka 3(b) tega člena je bilo črtano sklicevanje na pravico prosilca in njegovega pravnega svetovalca do dostopa do informacij o izvorni državi. To sklicevanje je bilo zaradi večje skladnosti besedila preneseno v člen 12(1) kot nova točka (d). V odstavku 3 je bil dodan nov element – točka (d). Ta zagotavlja osebju, ki obravnava prošnje in odloča, tudi možnost, da se posvetuje o verskih vprašanjih, ki bi bila lahko pomembna pri prošnjah beguncev, preganjanih zaradi verskih razlogov. Člen 11 (ustreza členu 10 predloga iz leta 2009) V odstavku 3 sta dodana dva nova pogoja, saj bi lahko v primeru, da ena sama odločba vključuje tudi vse nepreskrbljene osebe, razkritje posebnih informacij o spolni usmerjenosti ali spolni identiteti prav tako ogrozilo prosilčeve interese. Člen 12 (ustreza členu 11 predloga iz leta 2009) Spremenjeni sta bili točki (a) in (f) odstavka 1. V predlogu je zdaj določeno, da je treba prosilca o postopku obveščati v jeziku, ki ga razume ali za katerega se upravičeno domneva, da ga razume. Da bi se prosilci bolj zavedali posledic umika, jih morajo poleg tega v skladu s točko (a) države članice obvestiti o teh pravilih na začetku postopka. Ta zaščitni ukrep je potreben zaradi sprememb v pravilih o umiku. V odstavku 1(b) je pojasnjeno, da lahko v primeru razgovora o dopustnosti prošnje prosilca na razgovor pozove ne samo organ za presojo, ampak tudi drugi pristojni organi. Nova točka (d) zajema pravico prosilcev in njihovih pravnih svetovalcev, če jih imajo, do dostopa do podatkov iz člena 10(3)(b). Ta sprememba ne pomeni uvedbe novih obveznosti; ta obveznost je bila prenesena iz člena 10, saj zagotavlja vključitev dostopa do podatkov iz člena 10(1)(b) v člen 12 večjo skladnost strukture besedila. Člen 13 (ustreza členu 12 predloga iz leta 2009) V spremenjenem predlogu je ubeseditev odstavka 1 natančnejša in skladnejša, ne da bi se pri tem spremenila njegova vsebina. Člen 14 (ustreza členu 13 predloga iz leta 2009) Pravila o osebnih razgovorih so zdaj prožnejša. Čeprav še vedno velja splošno pravilo, da razgovore o vsebini prošnje vodi osebje organa za presojo, lahko države članice, če veliko državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva hkrati vloži prošnjo, določijo, da je v vodenje teh razgovorov vključeno osebje drugega organa. Vseeno se mora v takih primerih to osebje udeležiti istega usposabljanja, kot je predvideno za osebje organa za presojo. Ta mehanizem je mogoče uporabljati samo začasno, dokler so za to izpolnjeni pogoji. Tretji pododstavek odstavka 1 je poenostavljen in pojasnjen, ne da bi se pri tem spremenila obveznost, da se da nepreskrbljenim odraslim osebam možnost osebnega razgovora. V odstavku 2(b) je bil izraz „pristojni organ“ nadomeščen z izrazom „organ za presojo“ za zagotovitev, da o tem, ali se lahko osebni razgovor opusti, če je prosilec nezmožen zanj ali ga ne more opraviti, vedno odloča organ za presojo. Člen 15 (ustreza členu 14 predloga iz leta 2009) V odstavku 3(a) je pojasnjeno, da mora biti oseba, ki vodi razgovor, usposobljena, da upošteva osebne in splošne okoliščine prošnje, da lahko sprejme ustrezno odločitev. Pri tem gre za kumulativna in ne za alternativna elementa: upoštevati je treba oboje. Spolna usmerjenost in spolna identiteta sta bili dodani na seznam primerov okoliščin, ki jih je treba upoštevati, saj sta tudi to elementa, za katera se lahko izkaže, da ju je treba obravnavati na razgovoru. V odstavku 3(c) je ubeseditev poenostavljena, ne da bi se pri tem spremenila vsebina določb. V odstavku 3(d) je pravilo, da oseba, ki vodi razgovor, ne sme nositi uniforme, zdaj natančnejše, saj izključuje samo vojaške in policijske uniforme. V odstavku 3(e) je ubeseditev zdaj natančnejša. Člen 16 (ustreza členu 15 predloga iz leta 2009) Ta člen je poenostavljen, da bi se državam članicam olajšalo njegovo izvajanje. Zahteva, da morajo biti vprašanja, postavljena prosilcu, pomembna za oceno, je bilo črtano, saj to implicitno zajema že zahteva, da je treba prosilcu zagotoviti ustrezno možnost predstavitve elementov njegove prošnje. Člen 17 (ustreza členu 16 predloga iz leta 2009) Ta člen je bil v primerjavi s predlogom iz leta 2009 bistveno spremenjen. Državam članicam zdaj ni treba zagotoviti, da se za vsak osebni razgovor piše zapisnik s prepisom razgovora. V skladu s predlaganimi pravili je treba zdaj sestaviti samo podroben zapisnik z vsemi bistvenimi elementi razgovora. Države članice lahko predvidijo tudi zvočno ali avdiovizualno snemanje razgovora, vendar je treba tudi v tem primeru sestaviti podroben zapisnik in mu priložiti posnetek. Prosilec mora imeti možnost, da izrazi pripombe na poročilo. Zato je treba prosilca ob koncu osebnega razgovora ali v določenem roku, preden organ za presojo izda odločbo, seznaniti z vsebino zapisnika. Izraz „v celoti“ pri tem pomeni, da je treba prosilca seznaniti z vsemi elementi vsebine zapisnika v njihovi celoti in po potrebi s pomočjo tolmača. V skladu s predlogom morajo države članice potem zahtevati, da prosilec vsebino zapisnika potrdi. Obstaja izjema, ko jim tega ni treba zahtevati, in sicer če je razgovor zvočno ali avdiovizualno posnet. V tem primeru mora imeti prosilec možnost, da uporabi posnetek, ki je priložen zapisniku kot dokazno sredstvo, kot dokaz v pritožbenih postopkih. Če prosilec odkloni potrditev zapisnika, se to zabeleži v njegovem spisu. Kljub temu pa ta odklonitev organu za presojo ne prepreči, da odloči o prošnji. Člen 18 (ustreza členu 17 predloga iz leta 2009) S tem predlogom naj bi se bistveno spremenila pravila o zdravniškem potrdilu. Naslov člena je bil spremenjen – zlasti je bil iz njega črtan izraz „pravna“ – da bi se bolje odražala dejanska vsebina tega člena. V prvem stavku odstavka 1 je določeno splošno načelo, da je treba prosilcu omogočiti zdravniški pregled, da bi lahko organu za presojo predložil zdravniško potrdilo, ki bi dokazovalo njegove izjave. Uporaba tega zdravniškega potrdila je omejena; potrdilo je namreč namenjeno temu, da podpre prosilčeve izjave v zvezi s preganjanjem v preteklosti ali resno škodo. S tem naj bi pojasnili, da zdravniško potrdilo samo po sebi še ni dokaz preganjanja. Države članice lahko določijo razumen rok za predložitev potrdila, da ne bi prišlo do odlaganja obravnave in odločitve. Da bi bili postopki učinkovitejši ter da bi preprečili zlorabe in nepotrebno odlaganje, je v tej določbi predvidena možnost, da se odločitev sprejme, ne da bi pri tem upoštevali potrdilo, če to brez utemeljenega razloga ni bilo predloženo pravočasno. Zdravniški pregled je lahko še posebej pomemben za obravnavo prošnje, če prosilec ne more v celoti ubesediti elementov, potrebnih za utemeljitev njegove prošnje. Zato mora v skladu z odstavkom 2 organ za presojo po uradni dolžnosti, a še vedno s privolitvijo prosilca, opraviti zdravniški pregled, če po njegovem mnenju obstaja razlog za prepričanje, da ima prosilec posttravmatsko stresno motnjo ali je utrpel preganjanje v preteklosti ali resno škodo, zaradi katerih ne more opraviti razgovora. Če prosilec zdravniški pregled odkloni, to organu za presojo ne prepreči, da odloči o prošnji. V novem odstavku 5 je pojasnjena vsebina usposabljanja, ki ga morajo države članice zagotoviti osebam, ki vodijo razgovore s prosilci. Izraz „prepoznavanje“ kaže, da mora biti usposabljanje namenjeno zagotavljanju, da osebe, ki vodijo razgovore, poznajo in lahko prepoznajo simptome, ki bi lahko kazali na preteklo mučenje ali druge zdravstvene težave, zaradi katerih bi bila lahko prosilčeva zmožnost za razgovor zmanjšana. Členi 19–22 (ustrezajo členu 18 predloga iz leta 2009) Namen novih členov 19–22 je prilagoditi in pojasniti pravila o pravici do pravne pomoči in zastopanja, da bi bila ta pravila prožnejša, hkrati pa zagotoviti, da je brezplačno zagotavljanje pravnih in postopkovnih informacij na voljo tistim, ki zanj zaprosijo in nimajo zadosti sredstev. To je eden ključnih elementov načela „več na začetku“. Odločitev za tak pristop so v celoti podprle ugotovitve projekta iz Združenega kraljestva, imenovanega „pilotni projekt Solihull“, ki je bil predstavljen na ministrski konferenci o azilu septembra 2010. Projekt je potrdil domnevo, da vlaganje na začetku azilnega postopka, zlasti z zagotavljanjem dostopa prosilcem za azil do zanesljivega pravnega svetovanja na začetku postopka, prinaša bistveno boljšo kakovost odločitev na prvi stopnji. V primerjavi s predlogom iz leta 2009 je bila spremenjena terminologija, da bi se izognili morebitni zamenjavi treh različnih pojmov: 1. osnovne ravni zagotavljanja pravnih in postopkovnih informacij na prvi stopnji, 2. brezplačne pravne pomoči za zagotavljanje učinkovitega dostopa do sodnega varstva v pritožbenih postopkih ter 3. pravice prosilcev do posvetovanja s pravnim ali drugim svetovalcem na lastne stroške. Da bi zagotovili jasnejša pravila in strukturo, je bil člen 18 iz predloga iz leta 2009 razdeljen na štiri člene. S to razdelitvijo na štiri člene je razlikovanje med temi različnimi pojmi na različnih stopnjah postopka jasnejše. Člen 19 V tem členu so določena pravila o brezplačnem zagotavljanju pravnih in postopkovnih informacij v postopkih na prvi stopnji. Namen naslova člena je pojasniti, da morajo države članice prosilcem v postopkih na prvi stopnji na zahtevo brezplačno zagotoviti pravne in postopkovne informacije ter da tega ni mogoče šteti za „pravno pomoč in zastopanje“. Tako za izpolnitev te obveznosti ni treba imenovati odvetnika za vsakega prosilca, kar je v skladu z nacionalnimi pravnimi sistemi več držav članic. V določbi je navedena tudi osnovna raven zagotavljanja pravnih in postopkovnih informacij. To najprej vključuje razlago procesnih faz, institutov, pravic in obveznosti, za katere je verjetno, da bodo pomembni v prosilčevem primeru, vključno z obveznostjo sodelovanja in predložitve elementov iz člena 4 direktive o zahtevanih pogojih. Poleg tega vključuje v primeru zavrnilne odločbe pojasnilo dejanskih, materialnopravnih in procesnih razlogov za zavrnitev, da bi bil prosilec bolje obveščen, ko se bo odločal, ali naj uveljavlja pravico do učinkovitega pravnega sredstva. Ta pojasnitev se je izkazala za potrebno na podlagi izkušenj, pridobljenih med razpravami o prvotnem predlogu. Opozoriti je treba, da je v členu 20(2) pojasnjeno, da če države članice zagotovijo brezplačno pravno pomoč in/ali zastopanje v postopkih na prvi stopnji, potem se domneva, da to vključuje elemente, predvidene v okviru brezplačnega zagotavljanja pravnih in postopkovnih informacij. Odstavek 2 vsebuje sklicevanje na nadaljnje pogoje, ki se uporabljajo pri tem in so opisani v členu 21. Člen 20 Naslov tega novega člena nakazuje, da morajo države članice zagotoviti dostopnost brezplačne pravne pomoči in zastopanja v primeru pritožbenih postopkov. Po terminologiji spremenjenega predloga brezplačna pravna pomoč in zastopanje pomenita, da prosilcu pomaga in ga zastopa usposobljena oseba; v nacionalnih sistemih več držav članic to pomeni usposobljenega odvetnika. Tu so določene tudi minimalne zahteve za to, ki vključujejo pripravo postopkovnih dokumentov in prisotnost na zaslišanju pred sodiščem. Ta druga zahteva je omejena na prvostopenjske pritožbene postopke. Direktiva držav članic ne zavezuje k zagotavljanju kakršne koli brezplačne pravne pomoči in zastopanja na višjih stopnjah. Minimalne zahteve v skladu s to določbo vključujejo tako pomoč (pripravo dokumentov) kot zastopanje (prisotnost na zaslišanju), zato je pojasnjeno, da določba zajema pravno pomoč „in“ zastopanje (prej „in/ali“). Odstavek 2 obravnava prakso več držav članic, v katerih je že v postopkih na prvi stopnji (tj. upravnih postopkih pred organom za presojo) dostopna brezplačna pravna pomoč in/ali zastopanje. Ta odstavek vključuje njihove sisteme v Direktivo s pojasnitvijo, da jim v tem primeru ni treba poleg tega zagotoviti še pravnih in postopkovnih informacij, kot je predvideno v členu 19, saj so s pravno pomočjo in zastopanjem, ki ju zagotavlja odvetnik, te potrebe že zadovoljene. V odstavku 3 je opisana možnost tako imenovanega „preizkusa utemeljenosti“. To pomeni, da lahko države članice določijo, da brezplačna pravna pomoč in zastopanje nista dostopna prosilcem, katerih pritožba nima dejanskih možnosti za uspeh. Vseeno mora o tem presojati sodišče in ne organ za presojo. V drugem pododstavku je uporaba preizkusa utemeljenosti omejena v skladu s členom 47 Listine EU o temeljnih pravicah, v katerem je določeno, da je treba osebam, ki nimajo zadostnih sredstev, zagotoviti pravno pomoč, kolikor je ta potrebna za učinkovito zagotovitev dostopa do sodnega varstva. Ta pododstavek je tako treba razumeti v povezavi s členom 21(2)(a) Direktive, v katerem je določeno splošno pravilo, da se lahko brezplačne pravne in postopkovne informacije na prvi stopnji ter brezplačna pravna pomoč in zastopanje v pritožbenih postopkih zagotovijo samo tistim, ki nimajo zadosti sredstev. Člen 21 V tem členu so določeni splošni pogoji, ki se uporabljajo za brezplačno zagotavljanje pravnih in postopkovnih informacij ter brezplačno pravno pomoč in zastopanje. Novi odstavek 1 naj bi državam članicam omogočil široko izbiro načina za izpolnjevanje teh obveznosti. Imenovanje odvetnika je sicer standardna rešitev, vendar lahko države članice izpolnijo obveznosti iz členov 19 in 20 tudi prek nevladnih organizacij, vladnih uradnikov ali specializiranih državnih služb. Ta določba v Direktivo vključuje obstoječe sisteme več držav članic. Člen 22 V tem členu je ohranjena pravica prosilca do posvetovanja z odvetnikom na vseh stopnjah postopka. Glavna razlika med določbami tega člena in členov 19–21 je v tem, da zajema ta člen samo pravico do posvetovanja z odvetnikom na lastne stroške prosilca. V njem je določeno tudi, da lahko države članice omogočijo zagotavljanje takih storitev nevladnim organizacijam. Člen 23 (ustreza členu 19 predloga iz leta 2009) Spremenjeni predlog uvaja spremembo glede dostopa do podatkov v postopkih iz razlogov nacionalne varnosti. Zaradi spoštovanja načela enakopravnosti strank v postopku in ustaljene sodne prakse je v njem predvidena možnost, da države članice, kadar gre za nacionalno varnost, zagotovijo dostop do spisov samo specializiranim državnim službam (odvetnikom). S to določbo naj bi prosilcu zagotovili ustrezno zastopanje, hkrati pa poskrbeli, da se občutljivi ali zaupni podatki ne razkrijejo. Ta pravila omogočajo zastopniku (državnemu uradniku, odvetniku), da nima stikov s prosilcem. Člen 24 (ustreza členu 20 predloga iz leta 2009) Spremenjeni predlog naj bi poenostavil določbe o osebah s posebnimi potrebami. Njegov namen je opredeliti zadevna načela, državam članicam pa omogoča, da same določijo najustreznejšo ureditev. V naslovu člena je v skladu z opredelitvijo iz člena 2(d) pojasnjeno, da je treba za namene te direktive v postopkih upoštevati posebne razmere prosilcev, ki potrebujejo posebna procesna jamstva. S tem naj bi zlasti pojasnili, da se posebne potrebe glede postopkov in sprejema lahko razlikujejo. V odstavku 1 je določeno, da je treba pravočasno razpoznati, kateri prosilci potrebujejo posebna procesna jamstva. Ta določba je v celoti skladna z ustreznimi določbami spremenjenega predloga direktive o pogojih za sprejem; tako lahko države članice uporabijo mehanizem, opisan v členu 22 spremenjenega predloga navedene direktive. Predlog daje državam članicam proste roke, kar zadeva ureditev razpoznavanja, kateri prosilci potrebujejo posebna procesna jamstva, če to postane očitno med postopkom. To lahko velja zlasti za nekatere travmatske motnje, ki se lahko pokažejo šele sčasoma. V odstavku 2 je na splošno opisano načelo, da morajo imeti prosilci, ki potrebujejo posebna procesna jamstva, dovolj časa in ustrezno podporo, da predstavijo elemente prošnje. S tem pravilom naj bi državam članicam zagotovili kar največjo prožnost pri določanju dejanske ureditve izvajanja te določbe v različnih primerih. Člen 25 (ustreza členu 21 predloga iz leta 2009) V spremenjenem predlogu je bistveno razširjena obveznost zastopnika, da pomaga mladoletniku brez spremstva. Obseg pomoči je pojasnjen in razširjen glede na posebne procesne potrebe mladoletnikov brez spremstva. Zdaj mora v skladu s to določbo zastopnik mladoletniku pomagati tako, da mu omogoči uveljavljanje vseh pravic in izpolnjevanje vseh obveznosti iz Direktive. Zahteva po nepristranskosti je bila črtana, saj mora zastopnik delovati v korist mladoletnika brez spremstva; po drugi strani je dodana natančnejša opredelitev, da mora zastopnik delovati v skladu z načelom koristi otroka. Odstavek 2(b) je bil črtan, saj dejstvo, da je mladoletnik poročen ali je bil poročen, samo po sebi še ne pomeni, da ne potrebuje pomoči. To odraža morebitne primere prisilnih porok. V odstavku 3(a) je zahteva, da razgovor vodi oseba, ki ima potrebno znanje o posebnih potrebah mladoletnikov, razširjena, da se nanaša tudi na razgovore o dopustnosti prošnje. V odstavku 4 je pojasnjeno, da se pravne in postopkovne informacije brezplačno zagotovijo ne le mladoletnikom brez spremstva ampak tudi njihovim zastopnikom in da se to uporablja tudi v primeru odvzema statusa, kar pomeni, da velja za vse postopke v Direktivi. Odstavek 5 uvaja spremembo glede zdravniških pregledov mladoletnikov za določitev njihove starosti: če s pregledom ni mogoče nedvomno določiti starosti, se prosilca obravnava kot mladoletnika. V skladu z odstavkom 6 v primeru pritožbenih postopkov ni mogoče uporabljati „preizkusa utemeljenosti“ za zagotavljanje brezplačne pravne pomoči in zastopanja, da se zagotovi ustrezna zaščita koristi teh mladoletnikov brez spremstva. Člen 26 (ustreza členu 22 predloga iz leta 2009) Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 27 (ustreza členu 23 predloga iz leta 2009) Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 28 (ustreza členu 24 predloga iz leta 2009) Ta člen omogoča zavrnitev prošnje kot neutemeljene, če se meni, da je bila implicitno umaknjena, in če je bila po osebnem razgovoru ustrezno obravnavana. Odstavek 2 omogoča prosilcem, ki se po implicitnem umiku prošnje ponovno javijo, da vložijo novo prošnjo, potem ko je bil postopek v zvezi s prvotno prošnjo prekinjen. Na splošno se ta nova prošnja ne obravnava kot naknadna prošnja, zato je tudi ni mogoče šteti za nedopustno, ker ne vsebuje novih elementov. Vendar če se prosilec ponovno javi več kot leto dni potem, ko se prejšnja prošnja šteje za umaknjeno, Direktiva držav članic ne zavezuje, da nadaljujejo postopek v zvezi z umaknjeno prošnjo, novo prošnjo pa lahko obravnavajo kot naknadno prošnjo. S temi določbami naj bi zagotovili orodja za boj proti zlorabi možnosti ponovnih prošenj. Člen 29 (ustreza členu 25 predloga iz leta 2009) Besedilo odstavka 1(a) je usklajeno z drugimi členi Direktive, ne da bi se pri tem spremenila njegova vsebina. Člen 30 (ustreza členu 26 predloga iz leta 2009) Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 31 (ustreza členu 27 predloga iz leta 2009) V spremenjenem predlogu je uvedenih več sprememb postopka obravnavanja na prvi stopnji in pospešenih postopkov. S spremembami naj bi v Direktivo vključili posebnosti nacionalnih sistemov držav članic ter zagotovili več prožnosti in učinkovita sredstva za boj proti zlorabam. V odstavku 3 je ohranjen splošni šestmesečni rok za zaključek postopka na prvi stopnji. Vseeno sta dodani dve novi izjemi, in sicer če veliko prosilcev hkrati vloži prošnjo in če organ za presojo ne more spoštovati roka, ker prosilec ni izpolnil svojih obveznosti. Države članice lahko poleg tega odložijo zaključek postopka, če zaradi predvidoma začasnih negotovih razmer v izvorni državi organ za presojo ne more izdati odločbe. V tem primeru lahko države članice izdajo odločbo po preteku skupnega roka 6+6 mesecev, vendar prosilec obdrži status prosilca. Razlogi za prednostno obravnavo so spremenjeni zaradi uskladitve te direktive s spremenjenim predlogom direktive o pogojih za sprejem: države članice lahko zdaj prednostno obravnavajo prošnje ranljivih oseb. Poleg tega je bila terminologija prilagojena novemu izrazu „prosilci, ki potrebujejo posebna procesna jamstva“. Tudi mladoletniki brez spremstva so zdaj izrecno omenjeni kot primer, ko je lahko prednostna obravnava še posebej utemeljena. V odstavku 6 je pojasnjeno, da se pogoji iz tega odstavka lahko uporabljajo za pospešeno obravnavo ali obravnavo na meji. S to spremembo so v Direktivo vključeni nacionalni sistemi držav članic, ki na meji uporabljajo splošni postopek. Kljub temu so v Direktivi še vedno taksativno našteti primeri, ki se lahko obravnavajo pospešeno ali na meji. Nazaj sta bila uvedena dva razloga za pospešeno obravnavo (in postopek na meji): S točko (e) je ponovno uvedena točka (g) Direktive iz leta 2005, ki naj bi omogočila učinkovito ukrepanje v primerih zlorab. Besedilo je prilagojeno, in sicer je zdaj določeno, da se lahko na ta razlog sklicuje, kadar so prosilčeve navedbe očitno lažne ali malo verjetne in v nasprotju z dovolj preverjenimi informacijami o izvorni državi. S to spremembo naj bi v to točko vnesli element objektivnosti. S točko (g) je ponovno uvedena točka (m) Direktive iz leta 2005, ki se nanaša na primere groženj za nacionalno varnost ali javni red. Pojasnjeno je, da se lahko prošnja obravnava pospešeno, če obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da prosilec predstavlja grožnjo za nacionalno varnost. Odstavek 7 predloga iz leta 2009 je bil črtan. Zahteva po zagotavljanju ustrezne in celovite oz. popolne obravnave je bila prestavljena v novi odstavek 7. Pravila o očitno neutemeljenih prošnjah so bila črtana, saj je bil nazaj uveden člen 28 Direktive iz leta 2005, ki zajema ta pravila. Člen 32 (ustreza členu 28 Direktive iz leta 2005) Ta člen ustreza členu 28 Direktive iz leta 2005. Njegova vsebinska sprememba se nanaša na primere v zvezi z nacionalno varnostjo, saj je to edini razlog za pospešeno obravnavo, pri katerem prošnje ni mogoče šteti za očitno neutemeljeno, saj v teh primerih razlog za pospešeno obravnavo ne temelji na razmisleku, da je prošnja neosnovana. Člen 28 predloga iz leta 2009 je bil črtan, saj je vseboval ista pravila. Člen 33 (ustreza členu 29 predloga iz leta 2009) Točka (d) je spremenjena, ker je bil izraz „enaka (prošnja)“ zelo omejevalen in je bila uporaba tega razloga za nedopustnost v praksi nemogoča in nezdružljiva s pravili o naknadnih prošnjah, katera naj bi podpirala. V spremenjenem predlogu je pojasnjeno, da se lahko ta razlog za nedopustnost uporabi za naknadne prošnje brez novih elementov. S tem je postala jasnejša povezava z naknadnimi prošnjami (in njihovo opredelitvijo). Člen 34 (ustreza členu 30 predloga iz leta 2009) Ta pravila so usklajena s splošnimi pravili o osebnem razgovoru. To se nanaša na zahtevo, da oseba, ki vodi razgovor, ne sme nositi vojaške ali policijske uniforme. Člen 35 (ustreza členu 31 predloga iz leta 2009) V spremenjenem predlogu je izrecno predvidena možnost, da prosilec izpodbija uporabo koncepta prve države azila s sklicevanjem na svoje posebne okoliščine. Člen 36 (ustreza členu 34 predloga iz leta 2009) Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 37 (ustreza členu 33 predloga iz leta 2009) Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 38 (ustreza členu 32 predloga iz leta 2009) Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 39 (ustreza členu 38 predloga iz leta 2009) Zaradi skladnosti besedila je dodan nov odstavek 6, v skladu s katerim morajo države članice redno obveščati Komisijo o državah, za katere se uporablja koncept evropske varne tretje države. To ustreza enakovredni obveznosti v zvezi z varnimi tretjimi državami. Člen 40 (ustreza členu 35(1)–(7) in (9) predloga iz leta 2009) Pravila o ponovnih ali naknadnih prošnjah so znatno pojasnjena, da bi se zagotovila učinkovita obravnava takih prošenj. Opredelitev izraza „naknadna prošnja“ določa jasno področje uporabe teh pravil. Naknadna prošnja se lahko šteje za nedopustno, če ni novih elementov, ki bi pomembno povečali verjetnost, da prosilec izpolnjuje pogoje za status mednarodne zaščite. Obstoj novih elementov je treba preveriti v predhodni obravnavi. Če obstajajo novi elementi, je treba naknadno prošnjo obravnavati v skladu s splošnimi pravili. Pojasnjeno je, da če novih elementov ni, se prošnja šteje za nedopustno. Pravila o naknadnih prošnjah se lahko uporabljajo tudi v primeru neporočenih mladoletnikov, ki vložijo ločeno prošnjo. Člen 41 (ustreza členu 35(8)–(9) predloga iz leta 2009) Vsebina teh pravil se ni spremenila, besedilo je bilo samo preurejeno za zagotovitev večje jasnosti. Člen 42 (ustreza členu 36 predloga iz leta 2009) Odstavek 3(b) je bil črtan, saj ni bil potreben: to pravilo vsebuje že člen 40(3). Člen 43 (ustreza členu 37 predloga iz leta 2009) Ta člen ostaja nespremenjen, vendar je zaradi sprememb v členih 31 in 33 s sklicevanji razširjeno področje uporabe tega člena. Dodatni razlogi za pospešeno obravnavo zdaj omogočajo državam članicam, da obravnavajo te primere tudi v postopkih na meji. Sprememba pravil o nedopustnosti prošenj brez novih elementov prav tako omogoča širšo uporabo postopkov na meji. Člen 44 (ustreza členu 39 predloga iz leta 2009) Ni sprememb v primerjavi s predlogom iz leta 2009. Člen 45 (ustreza členu 40 predloga iz leta 2009) Spremenjen je odstavek 4: države članice lahko določijo, da status mednarodne zaščite preneha po samem zakonu, če upravičenec do statusa mednarodne zaščite postane državljan te države članice. Člen 46 (ustreza členu 41 predloga iz leta 2009) Bistvo pravil o pravici do učinkovitega pravnega sredstva je ohranjeno, da se zagotovi skladnost z ustaljeno sodno prakso Sodišča Evropske unije in Evropskega sodišča za človekove pravice. Spremembe se nanašajo na naslednje elemente: V odstavku 5 je pojasnjeno, da ima prosilec pravico, da ostane na ozemlju države članice do izteka roka za pritožbo. V odstavku 6 je bil dodan nov razlog, ko pravna sredstva nimajo samodejnega odložilnega učinka: gre za primere, ko se prošnja šteje za nedopustno, ker je druga država članica prosilcu že priznala status begunca. Pojasnjeno je, da so izjeme od načela samodejnega odložilnega učinka mogoče samo, kadar obstajajo razlogi za pospešeno obravnavo ali nedopustnost. Zaradi razširitve razlogov za pospešeno obravnavo v členu 31(6) ima ta odstavek zdaj širše področje uporabe kot v predlogu iz leta 2009. V odstavku 9 je bila črtana obveznost določitve rokov, v katerih mora sodišče odločiti o pritožbi, da se v Direktivo vključijo posebnosti nacionalnih pravosodnih sistemov. Odstavek 5 Direktive iz leta 2005 je bil črtan za zagotovitev skladnosti z odstavkom 2 in direktivo o zahtevanih pogojih. OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1. Ozadje predloga 1.1. Razlogi za predlog in njegovi cilji Kot je bilo napovedano v Načrtu politike azila[1] z dne 21. oktobra 2009, je Komisija predstavila predlog spremembe Direktive Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah[2] (v nadaljnjem besedilu: direktiva o azilnih postopkih). Predlog je bil pripravljen na podlagi ocene uporabe veljavne direktive v državah članicah. Vanjo so bili vključeni tudi rezultati obsežnega posvetovanja z državami članicami, Visokim komisariatom Združenih narodov za begunce, nevladnimi organizacijami in drugimi zainteresiranimi stranmi. Informacije o izvajanju veljavne direktive so bile nato združene v poročilo o oceni[3], ki je bilo objavljeno septembra 2009 in katerega sklepne ugotovitve so še poudarile razloge za predlog spremembe. Evropski parlament je 6. aprila 2011 sprejel stališče o predlogu Komisije v prvi obravnavi, v katerem je na splošno podprl predlagane spremembe. O predlogu so razpravljali tudi v Svetu, predvsem med španskim predsedovanjem leta 2010, vendar so bile razprave težavne in Svetu ni uspelo oblikovati stališča. Komisija zdaj predstavlja spremenjeni predlog, s čimer uveljavlja svojo pravico do pobude, da spodbudi prizadevanja za vzpostavitev dejanskega skupnega evropskega azilnega sistema, ki bo koristil tako državam članicam kot beguncem. Komisija je namreč politično odgovorna, da predstavi uresničljive možnosti, ki bi Uniji omogočile, da spoštuje svojo zavezo iz stockholmskega programa o vzpostavitvi skupnega evropskega azilnega sistema do leta 2012. Sprejetje spremembe direktive o rezidentih za daljši čas, ki zdaj zajema upravičence do mednarodne zaščite, daje tem prizadevanjem močan zagon. Skupni azilni postopek bi moral biti hiter in pravičen. Da bi dosegla ta cilj, je Komisija neprekinjeno zbirala informacije o tem, kako povezati najboljše nacionalne prakse ter jih združiti v skladen sistem, ki bi ga bilo enostavno uvesti po vsej Uniji. Spremenjeni predlog je nastal na podlagi teh dodatnih informacij in izkušenj, pridobljenih med razpravami o prejšnjem predlogu. Sistem, predstavljen v spremenjenem predlogu, pomeni hkrati učinkovitost in zaščito. Je stroškovno učinkovit in prispeva k reševanju zahtevkov, pri katerih bi lahko šlo za zlorabo. Zagotavlja, da se bodo prošnje obravnavale podobno v vseh državah članicah. V celoti spoštuje temeljne pravice in upošteva z njimi povezano razvijajočo se sodno prakso, s čimer pomaga poskrbeti tudi za to, da lahko vzdrži izpodbijanje pred sodišči. Hkrati je tudi dovolj prožen, da lahko upošteva posebnosti nacionalnih pravnih sistemov. Pravila, ki ga sestavljajo, so jasnejša in enostavnejša, kar zagotavlja učinkovito izvajanje. Ta spremenjeni predlog je treba obravnavati skupaj s spremenjenim predlogom direktive o pogojih za sprejem. Navedeni predlog naj bi med drugim namreč zagotovil boljše in bolj usklajene sprejemne standarde za prosilce za azil po vsej Uniji. Spremenjeni predlog se prav tako navezuje na Uredbo o ustanovitvi Evropskega azilnega podpornega urada, ki je bila sprejeta 19. maja 2010. Zdaj ko je urad začel delovati, je mogoče natančneje predvideti, kako bo podpiral države članice pri učinkovitejšem izvajanju skupnih pravil. 1.2. Splošno ozadje Predlog iz leta 2009 in ta spremenjeni predlog sta del zakonodajnega svežnja, katerega namen je vzpostavitev skupnega evropskega azilnega sistema. Natančneje je Komisija leta 2008 skupaj s predlogom spremembe direktive o pogojih za sprejem sprejela tudi predloga spremembe dublinske uredbe in uredbe Eurodac. Leta 2009 je Komisija sprejela predloga sprememb direktiv o azilnih postopkih in o zahtevanih pogojih. Poleg tega pa je bil za okrepitev koordinacije operativnega sodelovanja med državami članicami, namenjenega učinkovitemu izvajanju skupnih pravil na področju azila, z uredbo z dne 19. maja 2010 ustanovljen Evropski azilni podporni urad. Ta zakonodajni sveženj je v skladu z Evropskim paktom o priseljevanju in azilu iz leta 2008[4], v katerem so bili ponovno potrjeni cilji haaškega programa, Komisija pa je bila pozvana, naj pripravi predloge, da bi najpozneje leta 2012 uvedli enoten azilni postopek, ki bo vključeval procesne garancije. V povezavi s tem je v stockholmskem programu, ki ga je Evropski svet sprejel na zasedanju 10.–11. decembra 2009, poudarjena potreba, da se do leta 2012 vzpostavi „skupno območje zaščite in solidarnosti na podlagi skupnega azilnega postopka ter enotnega statusa oseb, ki uživajo mednarodno zaščito“, pri čemer bi moralo to temeljiti na „visokih standardih zaščite“ ter „pravičnih in učinkovitih postopkih“. Zlasti je v stockholmskem programu potrjeno, da je treba osebam, ki potrebujejo mednarodno zaščito, zagotoviti dostop do pravno varnih in učinkovitih azilnih postopkov. V skladu s stockholmskim programom bi morala biti raven postopkov in odločitev o statusu enaka za vse posameznike, ne glede na to, v kateri državi članici so vložili prošnjo za azil. Cilj tega bi moral biti, da se podobni primeri obravnavajo enako in da imajo enak izid. V okviru priprav prvotnega predloga je bila opravljena ocena njegovih učinkov. Spremenjeni predlog temelji na istih načelih kot prejšnji predlog. Poleg tega naj bi se po njegovi zaslugi zmanjšali stroški in upravna obremenitev, nekatere določbe pa so bile poenostavljene in razjasnjene, da bi jih bilo lažje izvajati. Zato se ocena učinkov, ki je bila opravljena za prvotni predlog, še naprej uporablja tudi za spremenjeni predlog. 1.3. Usklajenost z drugimi politikami in cilji Unije Ta predlog je v celoti skladen s sklepi Evropskega sveta iz Tampereja iz leta 1999, haaškim programom iz leta 2004, Evropskim paktom o priseljevanju in azilu, ki ga je Evropski svet sprejel 17. oktobra 2008, ter stockholmskim programom iz leta 2009, ki poziva k vzpostavitvi skupnega evropskega azilnega sistema do leta 2012. Predlog je poleg tega usklajen s cilji strategije Evropa 2020, zlasti kar zadeva boljše vključevanje zakonitih priseljencev. S spodbujanjem hitrejših in trdnejših azilnih postopkov namreč krepi zaposljivost beguncev in oseb, ki potrebujejo subsidiarno zaščito, saj bi njihove spretnosti utrpele manjšo škodo zaradi dolgega obdobja brez popolnega dostopa do trga dela. Prav tako si prizadeva zmanjšati stroške držav članic za njihov sprejem in s tem podpira vzdržnost javnih financ. 2. Posvetovanje z zainteresiranimi stranmi V okviru priprav prvotnega predloga je Komisija predstavila zeleno knjigo, organizirala več strokovnih srečanj, vključno z UNHCR in partnerji iz civilne družbe, naročila zunanjo študijo ter zbrala podatke iz odgovorov na več podrobnih vprašalnikov. 8. septembra 2010 je sprejela poročilo o oceni izvajanja veljavne direktive. Sklepne ugotovitve iz poročila so še poudarile ugotovitve iz priprav. Prvotni predlog je bil predstavljen oktobra 2009, potem pa so o njem na strokovni ravni razpravljali v Svetu, predvsem med španskim predsedovanjem. Med razpravami so nekatere države članice nasprotovale posameznim določbam predloga zaradi posebnosti svojih azilnih in/ali pravnih sistemov in Svetu ni uspelo najti zadovoljivih rešitev. Očitno je postalo, da če Komisija ne želi vključiti po več izjem za posamezne države članice, kar bi ogrozilo splošno skladnost predlaganega sistema, potem mora izkoristiti priložnost, da ponovno prouči predlog in predstavi celovitejšo rešitev za izražene pomisleke, hkrati pa ohrani dodano vrednost besedila. Tako so bile predlagane določbe razjasnjene in poenostavljene, da bi jih bilo državam članicam lažje izvajati, kar bi moralo dati razpravam nov zagon. Na podlagi tega je Komisija Svetu za pravosodje in notranje zadeve sporočila, da bo pred začetkom poljskega predsedovanja leta 2011 predstavila spremenjen predlog te direktive. V okviru priprav tega spremenjenega predloga je Komisija v obdobju med januarjem in aprilom 2010 opravila vrsto strokovnih posvetovanj. V spremenjenem predlogu so bile upoštevane tudi razprave ministrske konference o kakovosti in učinkovitosti azilnih postopkov, ki jo je organiziralo belgijsko predsedstvo 13.–14. septembra 2010. Konferenca se je med drugim osredotočila na vprašanja razgovorov, usposabljanja, informacij o izvorni državi, prednostnih postopkov in ponovnih prošenj. Evropski parlament je 6. aprila 2011 sprejel stališče v prvi obravnavi in v resoluciji na splošno podprl predlog Komisije. Večina sprememb, ki jih je predlagal, je bila namenjena krepitvi jamstev za prosilce, nekatere pa naj bi zagotovile več prožnosti državam članicam ali izboljšale splošno skladnost besedila. Bistvo resolucije je bilo upoštevano pri pripravi spremenjenega predloga, v katerega je bilo tako vključenih veliko predlaganih sprememb, in sicer dobesedno ali vsebinsko. Stališče Parlamenta vsebuje tudi pomemben sklop predlaganih sprememb, v skladu s katerimi bi bilo treba znatno spremeniti različne vidike pojma varne tretje države. Komisija je pozorno proučila ta predlog spremembe in meni, da bi lahko v prihodnosti upoštevali zamisel o črtanju nacionalnih seznamov varnih držav in sprejetju skupnih seznamov EU. Vendar bo to mogoče šele, ko bo imel Evropski azilni podporni urad zmogljivosti, da zagotovi trajno podporo nadomestitvi nacionalnih seznamov s pripravo poročil o izvornih državah na podlagi pregledno in nepristransko zbranih ustreznih, zanesljivih, točnih in ažurnih informacij o izvornih državah, z oblikovanjem skupnega formata in skupne metodologije za predstavitev, preverjanje in uporabo teh informacij ter z analizo teh informacij. Čeprav spremembe, ki jih je predlagal Parlament glede različnih vidikov pojma varne tretje države, niso bile vključene v spremenjeni predlog, Komisija priznava potrebo po nadaljnji uskladitvi teh pravil. Zato se zavezuje, da bo na ustrezen način organizirala redne preglede uporabe tega pojma z državami članicami, v katere bo vključen tudi Parlament. Ta postopek rednih pregledov naj bi omogočil nadaljnjo uskladitev v prihodnosti. Spremenjeni predlog naj bi predstavljal uravnoteženo rešitev, ki naj bi olajšala pogajanja med sozakonodajalcema. 3. Pravni elementi predloga 3.1. Povzetek predlaganih ukrepov Glavni cilj tega spremenjenega predloga je poenostaviti in razjasniti pravila, da bi bila bolj usklajena z vsemi različnimi nacionalnimi pravnimi sistemi, ter pomagati državam članicam, da jih bo vsaka v svojih razmerah uporabljala stroškovno učinkoviteje. Kot pri prejšnjem predlogu je splošni cilj tega predloga vzpostaviti postopke, ki bi bili učinkoviti in pravični. Predlog še naprej zagotavlja popolno spoštovanje temeljnih pravic, k čemur prispeva upoštevanje razvijajoče se sodne prakse Sodišča Evropske unije in Evropskega sodišča za človekove pravice, zlasti kar zadeva pravico do učinkovitega pravnega sredstva. V primerjavi z veljavno direktivo so bila procesna jamstva, ki zagotavljajo pravične in učinkovite postopke, prilagojena, da bi omogočala doslednejšo uporabo postopkovnih načel. Predlog uvaja tudi doslednejše in enostavnejše postopkovne pojme in mehanizme, kar daje organom, pristojnim za odločanje o azilu, potrebna postopkovna orodja za preprečevanje zlorab in hitro obravnavanje očitno neutemeljenih prošenj. Da se olajša dosledna uporaba pravnega reda s področja azila in poenostavi veljavna ureditev, določa predlog enoten postopek, tako da je jasno, da bi bilo treba prošnje obravnavati ob upoštevanju obeh oblik mednarodne zaščite iz direktive o zahtevanih pogojih. Okrepljena je bila usklajenost predloga s spremenjenim predlogom direktive o pogojih za sprejem in uredbo o Evropskem azilnem podpornem uradu. 3.1.1. Lažje izvajanje za države članice Več sprememb je bilo uvedenih za zagotovitev, da bi bil predlog bolj usklajen z vsemi različnimi pravnimi sistemi in drugimi ureditvami v različnih državah članicah. To se nanaša na primer na pravila o odločanju glede pravice do vstopa na ozemlje, možnosti odloga sprejetja odločitve, kadar so razmere v izvorni državi začasno negotove, ter razlogih za obravnavanje prošenj na meji. Prav tako je več določb zdaj prožnejših, da zagotavljajo lažje izvajanje. Da bi države članice lahko ustrezno obravnavale večje število istočasnih prošenj za azil, so bila spremenjena pravila o dostopnosti postopka, opravljanju osebnih razgovorov in standardnem najdaljšem dovoljenem trajanju azilnega postopka. Poleg tega so bile vse določbe po vsem besedilu temeljito pregledane, da bi razjasnili in poenostavili pravila ter s tem olajšali razprave in zagotovili učinkovito izvajanje. 3.1.2. Boljše ukrepanje v primeru morebitnih zlorab Spremenjeni predlog povečuje sposobnost držav članic za ukrepanje v primeru morebitnih zlorab azilnega sistema. Nova pravila določajo, da lahko države članice pospešijo postopke ter že na meji obravnavajo prošnjo, če so prosilčeve navedbe očitno lažne ali malo verjetne in v nasprotju z dovolj preverjenimi informacijami o izvorni državi, zaradi česar je njegova prošnja očitno neprepričljiva. Isto velja za prosilce, ki predstavljajo grožnjo za nacionalno varnost ali javni red. Za učinkovitejše ravnanje s prosilci, ki pobegnejo ali ne izpolnijo svojih obveznosti, so bila spremenjena tudi pravila o implicitnem umiku prošnje. Po teh pravilih lahko države članice zavrnejo prošnjo na podlagi implicitnega umika, če imajo organi že dovolj podatkov, da prošnjo ustrezno obravnavajo. Da bi se prosilci bolj zavedali posledic umika, jih morajo države članice obvestiti o teh pravilih na začetku postopka. 3.1.3. Več na začetku: hitri, pošteni in učinkoviti postopki Vlaganje ustreznih sredstev v kakovost odločanja na prvi stopnji zagotavlja pravičnejše in učinkovitejše postopke. Tako je še vedno eden glavnih ciljev predloga, da standardni azilni postopek ne bi trajal dlje kot šest mesecev. Obenem vključuje spremenjeni predlog več razjasnitev, da se omogoči lažje uresničevanje tega namena ob upoštevanju posebnosti različnih držav članic. Ključni element vlaganja na začetku je zgoden dostop do podpore, da se prosilcem pomaga razumeti postopek. V spremenjenem predlogu je razjasnjeno, kaj je ta osnovna podpora, da se loči od brezplačne pravne pomoči, ki je na razpolago v pritožbenih postopkih. Države članice same določijo ustrezno ureditev za zagotavljanje te podpore, kar lahko vključuje nevladne organizacije, vladne uradnike ali specializirane državne službe. Te spremembe naj bi omogočile stroškovno učinkovitejše izvajanje te ključne določbe in odpravile nesporazume, ki bi lahko povzročili kolizijo teh pravil s splošnim upravnim pravom več držav članic. Predlog prav tako vsebuje poenostavljena pravila o usposabljanju, ki ga morajo države članice zagotoviti osebju, ki obravnava prošnje in odloča o njih. Cilj predloga je seveda še naprej visoka stopnja usposobljenosti tega osebja, saj je to edini način za zagotovitev, da bodo odločbe, ki jih sprejmejo organi, pristojni za odločanje o azilu, utemeljene in neizpodbojne, vendar je ureditev usposabljanja poenostavljena in bolj usklajena z drugimi deli pravnega reda s področja azila. Poleg tega so poenostavljene tudi določbe o prosilcih, ki potrebujejo posebna procesna jamstva. Nova pravila so manj predpisovalna, tako da imajo države članice več manevrskega prostora in prožnosti, da lahko ustrezno upoštevajo različne morebitne posebne razmere prosilcev. Hkrati pa pravila tem osebam še naprej zagotavljajo visoko raven jamstev. 3.1.4. Zagotavljanje dostopa do zaščite Za zagotovitev, da ima oseba, ki izrazi željo po vložitvi prošnje za mednarodno zaščito, tudi dejansko možnost, da zaprosi zanjo, so v spremenjenem predlogu izboljšana pravila o prvih korakih v azilnem postopku. Natančneje se to nanaša na odpravo morebitne zamenjave prejema popolne prošnje za azil in osnovnega dejanja evidentiranja dejstva, da je oseba prosilec. Tako naj bi po spremenjenem predlogu države članice lažje spoštovale predlagani rok za evidentiranje osebe kot prosilca v 72 urah po tem, ko izrazi željo po vložitvi prošnje, pri čemer je mogoče ta rok podaljšati, če ga je praktično nemogoče upoštevati. Poleg tega so v spremenjenem predlogu določena enostavna pravila o usposabljanju in navodilih za mejno stražo ter druge organe, za katere je verjetno, da bodo imeli stike z morebitnimi prosilci. Nova pravila naj bi državam članicam pomagala pri izvajanju teh določb ob upoštevanju različnosti njihovih nacionalnih okvirov. 3.1.5. Jasna pravila za ponovne prošnje Oseba mora imeti tudi po tem, ko je njena prošnja za mednarodno zaščito zavrnjena, možnost, da ponovno zaprosi zanjo, če se njene razmere spremenijo. S tem se upošteva možnost prošenj na kraju samem (sur place) v skladu z direktivo o zahtevanih pogojih. V spremenjenem predlogu so razjasnjena pravila v zvezi s takimi prošnjami, da bi preprečili njihovo morebitno zlorabo. Po teh pravilih je naknadna prošnja predmet hitre in učinkovite predhodne obravnave, da se določi, ali obstajajo novi elementi, ki bi utemeljevali nadaljnjo obravnavo. Če obstajajo novi elementi, je treba naknadno prošnjo obravnavati v skladu s splošnimi pravili. Če novih elementov ni, se prošnja razglasi za nedopustno. Da bi preprečili zlorabe, lahko države članice v tem primeru izjemoma ne upoštevajo pravice prosilca, da ostane na njihovem ozemlju, tudi če vloži nadaljnje prošnje za mednarodno zaščito. 3.1.6. Večja usklajenost z drugimi instrumenti pravnega reda EU s področja azila V spremenjenem predlogu je bilo spremenjenih več mehanizmov, da bi postali bolj usklajeni z drugimi instrumenti EU na področju azila, zlasti s spremenjenim predlogom direktive o pogojih za sprejem. To se nanaša predvsem na določbe o posebnih potrebah in ranljivih osebah ter postopkih na meji. Poleg tega so v spremenjenem predlogu določbe o usposabljanju usklajene z določbami o usposabljanju iz uredbe o Evropskem azilnem podpornem uradu. Prav tako spremenjeni predlog v določbah v zvezi z usposabljanjem in dostopnostjo postopka predvideva jasnejšo vlogo za Evropski azilni podporni urad. To naj bi državam članicam zagotovilo prožnost, pa tudi podporo. Z vključitvijo Evropskega azilnega podpornega urada naj bi se povečala tudi skladnost pri izvajanju po vsej Uniji. Da se olajša dosledna uporaba pravnega reda in poenostavi veljavna ureditev, določa predlog enoten postopek, tako da je jasno, da bi bilo treba prošnje obravnavati ob upoštevanju obeh oblik mednarodne zaščite iz direktive o zahtevanih pogojih. 3.2. Pravna podlaga Spremenjeni predlog spreminja Direktivo 2005/85/ES, njegova pravna podlaga pa je člen 78(2)(d) Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: PDEU), v katerem je predvideno sprejetje ukrepov za skupne postopke za dodelitev ali odvzem enotnega statusa azila ali subsidiarne zaščite. 3.3. Ozemeljska uporaba Predlagana direktiva bo naslovljena na države članice. Uporaba direktive za Združeno kraljestvo in Irsko bo določena v skladu z določbami Protokola št. 21, ki je priložen PDEU. V skladu s členoma 1 in 2 Protokola št. 22 o stališču Danske, ki je priložen PDEU, ta direktiva za Dansko ni zavezujoča in se zanjo ne uporablja. 3.4. Načelo subsidiarnosti Naslov IV PDEU o območju svobode, varnosti in pravice prenaša nekatere pristojnosti v zvezi s temi vprašanji na Evropsko unijo. Te pristojnosti je treba izvajati v skladu s členom 5 Pogodbe o Evropski uniji, tj. če in kolikor države članice ciljev predlaganih ukrepov ne morejo zadovoljivo doseči in jih torej zaradi obsega ali učinkov predlaganih ukrepov lažje doseže Unija. Pravna podlaga za ukrepanje Unije je člen 78 PDEU. V tej določbi je navedeno, da Unija „oblikuje skupno politiko o azilu, subsidiarni zaščiti in začasni zaščiti z namenom ponuditi ustrezen status vsem državljanom tretjih držav, ki potrebujejo mednarodno zaščito, in zagotoviti skladnost z načelom nevračanja. Ta politika mora biti v skladu z Ženevsko konvencijo z dne 28. julija 1951 in Protokolom z dne 31. januarja 1967 o statusu beguncev ter drugimi ustreznimi Pogodbami.“ EU ima zaradi nadnacionalne narave težav, povezanih z azilom in zaščito beguncev, dobro izhodišče, da predlaga rešitve v okviru skupnega evropskega azilnega sistema, zlasti glede vprašanj v zvezi s postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite, predvsem v izogib sekundarnemu gibanju. Čeprav je bila s sprejetjem direktive leta 2005 dosežena precejšnja uskladitev, je potrebno dodatno ukrepanje EU, da se dosežejo višji in bolj usklajeni standardi glede azilnih postopkov in sprejmejo nadaljnji ukrepi za vzpostavitev skupnih azilnih postopkov. Ti standardi veljajo za nepogrešljive tudi pri zagotavljanju, da se prošnje prosilcev za mednarodno zaščito, za katere velja dublinski postopek, obravnavajo v različnih državah članicah pod enakimi pogoji. 3.5. Načelo sorazmernosti V oceni učinkov spremembe direktive o azilnih postopkih[5], ki je bila opravljena v okviru priprav prvotnega predloga, so bile ocenjene vse možnosti v zvezi z ugotovljenimi težavami, da bi bilo ponazorjeno idealno razmerje med praktično vrednostjo in potrebnimi prizadevanji, in ugotovljeno je bilo, da odločitev za ukrepanje na ravni EU ne presega tega, kar je potrebno za dosego cilja, tj. rešitve teh težav. V tem spremenjenem predlogu so ohranjena vodilna načela prvotnega predloga, uvedena pa je dodatna prožnost za države članice, kar še prispeva k upoštevanju načela sorazmernosti. 3.6. Učinek na temeljne pravice Ta predlog je bil temeljito pregledan, da se zagotovi popolna skladnost njegovih določb: – s temeljnimi pravicami iz Listine EU o temeljnih pravicah ter – z obveznostmi, ki izhajajo iz mednarodnega prava, zlasti Ženevske konvencije, Evropske konvencije o človekovih pravicah in Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah. Zagotovitev višjih standardov glede azilnih postopkov in njihova dosledna uporaba po vsej Uniji bi imela na splošno pozitiven učinek za iskalce azila, temeljna pravica do azila iz člena 18 Listine pa bi bila učinkovitejša. Zlasti naj bi se po zaslugi predloga zmanjšala možnost upravnih napak v azilnih postopkih, kar bi zagotovilo večje upoštevanje načela nevračanja iz člena 19 Listine ter izboljšalo dostop do zaščite in sodnega varstva z jamstvom, da ima vsak prosilec v primeru zavrnilne odločbe pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s členom 47 Listine. Predlog bi poleg tega povečal enakost spolov iz člena 23 Listine, podprl načelo upoštevanja koristi otroka v azilnih postopkih v skladu s členom 24 Listine in okrepil načelo nediskriminacije iz člena 21 Listine. 2009/0165 (COD) Spremenjeni predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem statusa mednarodne zaščite (prenovitev) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 78(2)(d) Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora[6], ob upoštevanju mnenja Odbora regij[7], v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: ò novo (1) Potrebnih je več vsebinskih sprememb Direktive Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca[8]. Zaradi jasnosti je treba navedeno direktivo prenoviti. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 1 (prilagojeno) ð novo (2) Skupna azilna politika, vključno s skupnim evropskim azilnim sistemom, je sestavni del cilja Evropske unije, da se postopno oblikuje območje svobode, varnosti in pravice, odprto za vse, ki jih okoliščine prisilijo k legitimnemu iskanju zaščite v Ö Uniji Õ Skupnosti. ð Temeljiti bi morala na načelu solidarnosti in poštene delitve odgovornosti med državami članicami, vključno s finančnimi posledicami. ï ê 2005/85/ES, uvodna izjava 2 (prilagojeno) (3) Evropski svet je na posebnem zasedanju v Tampereju dne 15. in 16. oktobra 1999 soglašal, da si bo prizadeval za oblikovanje skupnega evropskega azilnega sistema, ki bo temeljil na popolni in skupni uporabi Ženevske konvencije z dne 28. julija 1951 o statusu beguncev z dne 28. julija 1951, kot kakor je bila spremenjena z Novoyorškim Newyorškim protokolom z dne 31. januarja 1967 (v nadaljevanju nadaljnjem besedilu: „Ženevska konvencija“), s čimer se bo potrdilo načelo nevračanja in se bo zagotovilo, da nihče ne bo poslan nazaj na področje Ö območje Õ , kjer je trpel preganjanje. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 3 (prilagojeno) (4) Sklepi iz Tampereja predvidevajo, da bi moral skupni evropski azilni sistem kratkoročno vključevati skupne standarde za pravične in učinkovite azilne postopke v državah članicah, dolgoročno pa pravila Ö Unije Õ Skupnosti, ki bodo pripeljala do skupnega azilnega postopka v Evropski Ö uniji Õ skupnosti. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 4 ð novo (5) ð V prvi fazi skupnega evropskega azilnega sistema so bili sprejeti ustrezni pravni akti, predvideni v Pogodbah, vključno z Direktivo 2005/85/ES, ki je pomenila ï Minimalni standardi glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah, ki jih določa ta direktiva, so torej prvi ukrep na področju azilnih postopkov. ò novo (6) Evropski svet je na zasedanju 4. novembra 2004 sprejel haaški program, v katerem so določeni cilji, ki naj bi se uresničili na območju svobode, varnosti in pravice v obdobju 2005−2010. V zvezi s tem vključuje haaški program poziv Evropski komisiji, naj zaključi ocenjevanje pravnih aktov prve faze ter Svetu in Evropskemu parlamentu predloži instrumente in ukrepe druge faze. V skladu s haaškim programom je cilj pri vzpostavitvi skupnega evropskega azilnega sistema uvedba skupnega azilnega postopka in enotnega statusa, veljavnega v celotni Uniji. (7) V Evropskem paktu o priseljevanju in azilu, sprejetem 16. oktobra 2008, je Evropski svet ugotovil, da države članice zagotavljajo varstvo na zelo različne načine, in pozval k novim pobudam, vključno s predlogom uvedbe enotnega azilnega postopka, ki bo vključeval procesne garancije, za dokončno vzpostavitev skupnega evropskega azilnega sistema, kakor to določa haaški program. (8) Evropski svet je na zasedanju 10.–11. decembra 2009 sprejel stockholmski program, v katerem je ponovno poudaril zavezanost prizadevanjem, da se do leta 2012 vzpostavi skupno območje zaščite in solidarnosti na podlagi skupnega azilnega postopka ter enotnega statusa oseb, ki uživajo mednarodno zaščito, pri čemer bi moralo to temeljiti na visokih standardih zaščite ter pravičnih in učinkovitih postopkih. V stockholmskem programu je bilo potrjeno, da je treba osebam, ki potrebujejo mednarodno zaščito, zagotoviti dostop do pravno varnih in učinkovitih azilnih postopkov. V skladu s stockholmskim programom bi morala biti raven postopkov in odločitev o statusu enaka za vse posameznike, ne glede na to, v kateri državi članici so vložili prošnjo za azil. Cilj tega bi moral biti, da se podobni primeri obravnavajo enako in da imajo enak izid. (9) Da bi zagotovili ustrezno podporo prizadevanjem držav članic v zvezi z izvajanjem standardov druge faze skupnega evropskega azilnega sistema, predvsem tistih držav članic, katerih azilni sistemi so še posebej in nesorazmerno obremenjeni, kar je zlasti posledica njihovega geografskega položaja ali demografskih razmer, je treba uporabiti vire Evropskega sklada za begunce in Evropskega azilnega podpornega urada, ustanovljenega z Uredbo (EU) št. 439/2010 Evropskega parlamenta in Sveta[9]. (10) Da bi zagotovili izčrpno in učinkovito vrednotenje potreb po mednarodni zaščiti prosilcev v smislu Direktive […/.../EU] [o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status upravičencev do mednarodne zaščite, in o vsebini te zaščite (direktiva o zahtevanih pogojih)], mora okvir Unije za postopke priznavanja mednarodne zaščite temeljiti na enotnem azilnem postopku. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 5 ð novo (11) Glavni cilj te direktive je ð nadalje razvijati standarde glede postopkov za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite v državah članicah z namenom uvedbe skupnega azilnega postopka v Uniji ï določiti minimalni okvir glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v Skupnosti. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 6 (prilagojeno) ð novo (12) Približevanje postopkovnih pravil za priznanje ali odvzem statusa ð mednarodne zaščite ï begunca naj pripomore bi pripomoglo k omejevanju sekundarnega gibanja prosilcev za ð mednarodno zaščito ï azil med državami članicami v primerih, ko do teh gibanj prihaja zaradi razlik v pravnih okvirih držav članic Ö takšno gibanje povzročajo razlike med pravnimi okviri Õ , ð in vzpostavilo enake pogoje za uporabo Direktive […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih] v državah članicah ï . ê 2005/85/ES, uvodna izjava 7 (prilagojeno) ð novo (13) V sami naravi minimalnih standardov je, da morajo imeti države Države članice morajo imeti možnost uvesti Ö sprejeti Õ ali ohraniti ugodnejše določbe za državljane tretjih držav ali osebe brez državljanstva, ki državo članico prosijo za mednarodno zaščito, kadar takšna prošnja temelji na tem, da je Ö zadevna Õ oseba ð potrebuje mednarodno zaščito ï begunec v smislu ð Direktive […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih] ï 1(A) Ženevske konvencije. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 9 (prilagojeno) ð novo (14) Pri obravnavanju oseb, ki sodijo Ö spadajo Õ na področje uporabe te direktive, so države članice vezane z obveznostmi iz mednarodnih instrumentov Ö aktov mednarodnega prava Õ , katerih pogodbenice so in ki prepovedujejo diskriminacijo. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 10 ð novo (15) Bistvenega pomena je, da se odločbe v zvezi z vsemi prošnjami za ð mednarodno zaščito ï azil izdajo na podlagi ugotovljenih dejstev in da jih na prvi stopnji izdajo organi, katerih osebje ima ustrezno znanje ali se je udeležilo potrebnega usposabljanja za delo na področju azila in ð mednarodne zaščite ï beguncev. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 11 ð novo (16) V interesu držav članic in prosilcev za ð mednarodno zaščito ï azil je, da se o prošnjah za ð mednarodno zaščito ï azil odloči, kakor hitro je to mogoče ð , ne da bi to vplivalo na ustrezno in popolno obravnavo ï . Države članice obravnavanje prošenj za azil organizirajo po lastni presoji, tako da lahko v skladu z nacionalnimi potrebami in ob upoštevanju standardov te direktive dajo prednost posamezni prošnji ali pospešijo postopek v zvezi z njo. (17) Prav tako je v interesu držav članic in prosilcev, da se zagotovi pravilno ugotavljanje potreb po mednarodnih zaščiti že na prvi stopnji. V ta namen je treba prosilcem na prvi stopnji brezplačno zagotoviti pravne in postopkovne informacije, ob upoštevanju njihovih posebnih okoliščin. Zagotavljanje takih informacij naj bi prosilcem med drugim omogočilo boljše razumevanje postopka, kar bi jim pomagalo pri izpolnjevanju zadevnih obveznosti. Nesorazmerno bi bilo od držav članic zahtevati, da zagotavljajo take informacije samo s storitvami usposobljenih odvetnikov. Države članice morajo zato imeti možnost, da določijo najustreznejšo ureditev za zagotavljanje takih informacij, kar lahko vključuje nevladne organizacije, vladne uradnike ali specializirane državne službe. (18) V pritožbenih postopkih je treba ob upoštevanju nekaterih pogojev prosilcem zagotoviti brezplačno pravno pomoč in zastopanje, ki ju zagotavljajo osebe, pristojne za to v skladu z nacionalno zakonodajo. Poleg tega morajo imeti prosilci na vseh stopnjah postopka pravico do posvetovanja na lastne stroške s pravnimi ali drugimi svetovalci, ki jih kot takšne dopušča nacionalno pravo. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 12 ð novo (19) Pojem javnega reda lahko ð med drugim ï vključuje obsodbo za hudo kaznivo dejanje. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 13 (prilagojeno) ð novo (20) Da bi lahko pravilno ugotovili, katere osebe potrebujejo zaščito kot begunci v smislu člena 1 Ženevske konvencije ali ð kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite ï , bi moral imeti vsak prosilec, razen določenih izjem, dejanski Ö učinkovit Õ dostop do postopkov, možnost sodelovati in ustrezno komunicirati s pristojnimi organi, kar naj mu omogoči, da predstavi vsa pomembna dejstva v zvezi s svojim primerom, ter zadostna postopkovna Ö procesna Õ jamstva, da lahko v vseh fazah postopka brani svoj primer. Poleg tega bi bilo treba v postopku obravnavanja prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil prosilcu Ö običajno Õ zagotoviti vsaj pravico Ö ostati na ozemlju Õ do bivanja, dokler organ za presojo ne izda odločbe, dostop do storitev tolmačenja na morebitnem razgovoru s pristojnimi organi Ö za predložitev njegovega primera Õ ob vložitvi njegove prošnje, možnost komuniciranja s predstavnikom Visokega komisariata Ö Združenih narodov Õ za begunce pri Organizaciji združenih narodov ( Ö v nadaljnjem besedilu: Õ UNHCR) ð in organizacijami, ki prosilcem za mednarodno zaščito zagotavljajo svetovanje ali zastopanje ï ali s katero drugo organizacijo, ki deluje v imenu UNHCR, pravico do ustrezne vročitve odločbe ter njene dejanske in pravne utemeljitve, možnost posvetovanja s pravnim ali drugim svetovalcem, ter v odločilnih fazah postopka pravico do obveščenosti o njegovem pravnem položaju v jeziku, ð ki ga razume ali ï za katerega se lahko upravičeno domneva, da ga razume ð , ter v primeru zavrnilne odločbe pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem ï . ê 2005/85/ES, uvodna izjava 14 Prav tako je treba zaradi njihove ranljivosti določiti posebna postopkovna jamstva za mladoletnike brez spremstva. V tem okviru bi morala biti korist otroka najpomembnejše vodilo držav članic. ò novo (21) Zaradi zagotavljanja učinkovitega dostopa do postopka obravnave bi morale uradne osebe, ki prve pridejo v stik z osebami, ki iščejo mednarodno zaščito, zlasti tiste, ki varujejo kopenske in morske meje ali izvajajo mejne kontrole, dobiti navodila in se udeležiti potrebnega usposabljanja za prepoznavanje in obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito. Državljanom tretjih držav ali osebam brez državljanstva, ki so na ozemlju držav članic, vključno na meji, v teritorialnih vodah ali na tranzitnih območjih, in želijo zaprositi za mednarodno zaščito, bi morale biti sposobne zagotoviti vse ustrezne informacije o tem, kje in kako je mogoče vložiti prošnje za mednarodno zaščito. Kadar so navedene osebe v teritorialnih vodah države članice, jih je treba izkrcati in obravnavati njihove prošnje v skladu s to direktivo. (22) Da bi povečali dostopnost postopka obravnavanja na mejnih prehodih in v ustanovah za pridržanje, je treba dati na voljo informacije o možnosti vložitve prošnje za mednarodno zaščito. S tolmačenjem je treba zagotoviti osnovno komunikacijo, ki je potrebna, da pristojni organi razumejo, če osebe izjavijo, da želijo vložiti prošnjo za mednarodno zaščito. (23) Poleg tega je treba zagotoviti ustrezno podporo prosilcem, ki potrebujejo posebna procesna jamstva, kot so mladoletniki, mladoletniki brez spremstva, osebe, ki so bile izpostavljene mučenju, posilstvu ali drugim hudim oblikam nasilja, ali invalidi, da se vzpostavijo potrebni pogoji za njihov učinkovit dostop do postopkov in možnost predstavitve elementov, potrebnih za utemeljitev prošnje za mednarodno zaščito. (24) Nacionalni ukrepi v zvezi z odkrivanjem in dokumentiranjem simptomov in znakov mučenja ali drugih hudih dejanj fizičnega ali duševnega nasilja, vključno z dejanji spolnega nasilja, po postopkih iz te direktive bi morali med drugim temeljiti na Priročniku o učinkovitem preiskovanju in dokumentiranju mučenja in drugih krutih, nečloveških ali poniževalnih kazni ali ravnanja (Istanbulski protokol). (25) Zaradi zagotavljanja dejanske enakosti prosilcev ženskega in moškega spola, bi morali postopki obravnavanja prošenj upoštevati razliko med spoloma. Zlasti osebne razgovore bi bilo treba organizirati na način, ki prosilkam in prosilcem omogoča, da spregovorijo o svojih izkušnjah v primerih preganjanja na podlagi spola. Kompleksnost zahtevkov, povezanih s spolom prosilcev, bi bilo treba ustrezno upoštevati v postopkih na podlagi koncepta varne tretje države, varne izvorne države ali pojma naknadnih prošenj. (26) V skladu z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah in Konvencijo Združenih narodov o otrokovih pravicah iz leta 1989 mora biti korist otroka najpomembnejše vodilo držav članic pri izvajanju te direktive. (27) Postopke za obravnavanje potreb po mednarodni zaščiti bi bilo treba organizirati na način, ki bi pristojnim organom omogočal podrobno obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 15 ð novo (28) Če prosilec vloži naknadno prošnjo, ne da bi predložil nove dokaze ali navedbe, bi bila zahteva, da države članice ponovno izpeljejo celoten postopek, nesorazmerna. V teh primerih bi morala imeti država članica možnost ð , da v skladu z načelom pravnomočnosti zavrže prošnjo kot nedopustno ï izbire med postopki, ki vključujejo izjeme od jamstev, ki so sicer zagotovljena prosilcu. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 16 ð novo (29) Številne prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil so vložene na meji ali na tranzitnem območju države članice, preden se odloči, ali se bo prosilcu dovolilo vstop ali ne. Državam članicam bi bilo treba omogočiti, da ð izvajajo postopke presojanja dopustnosti in/ali vsebinske preučitve, v katerih lahko v natančno določenih okoliščinah odločijo o prošnjah, vloženih na meji ali tranzitnih območjih, na kraju samem ï ohranijo obstoječe postopke, prilagojene posebnemu položaju teh prosilcev na meji. Za te okoliščine bi bilo treba določiti splošna pravila za možne izjeme od jamstev, ki bi bila prosilcu zagotovljena sicer. Postopki na meji bi se morali uporabljali predvsem za tiste prosilce, ki ne izpolnjujejo pogojev za vstop na ozemlje države članice. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 17 ð novo (30) Bistveno vodilo pri ocenjevanju utemeljenosti posamezne prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil je varnost prosilca v njegovi izvorni državi. Če je možno tretjo državo šteti za varno izvorno državo, bi bilo treba državam članicam omogočiti, da jo označijo za varno in da domnevajo, da je varna tudi za posameznega prosilca, razen če prosilec predloži resne nasprotne dokaze. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 18 (31) Glede na raven usklajenosti pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav in osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca, bi bilo treba določiti tudi skupna merila za označitev tretjih držav za varne izvorne države. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 19 Če Svet oceni, da določena izvorna država izpolnjuje ta merila in jo na podlagi tega uvrsti na minimalni skupni seznam varnih izvornih držav, ki se sprejme na podlagi te direktive, bi bilo treba države članice obvezati, da obravnavajo prošnje oseb, ki imajo državljanstvo te države, ali prošnje oseb brez državljanstva, ki so prej stalno prebivale v tej državi, na podlagi izpodbojne domneve o varnosti te države. Zaradi političnega pomena označitve izvornih držav za varne, še posebej zaradi posledic ocene spoštovanja človekovih pravic v izvorni državi in vpliva take ocene na politiko Evropske unije na področju zunanjih zadev, naj Svet vsako odločitev o pripravi ali spremembi takega seznama sprejme po posvetovanju z Evropskim parlamentom. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 20 (prilagojeno) (32) Ker imata Bolgarija in Romunija status držav kandidatk za pristop k Evropski uniji in sta dosegli določen napredek na tem področju, bi je bilo treba za namene te direktive do dne pristopa k Evropski uniji šteti za varni izvorni državi. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 21 (prilagojeno) ð novo (33) Označitev tretje države za varno izvorno državo za namene te direktive ne more predstavljati absolutnega zagotovila za varnost državljanov te države. Ocena, na kateri temelji takšna označitev, lahko že zaradi svoje narave upošteva le splošne državljanske, pravne in politične okoliščine v tej državi ter to, ali so v zadevni državi subjekti Ö , spoznani za krive Õ preganjanja, mučenja ali nečloveškega in Ö ali Õ ponižujočega ravnanja Ö ali kaznovanja Õ dejansko podvrženi sankcijam, kadar so spoznani za krive. Zato je pomembno, da se označitev zadevne države za varno ne uporablja za prosilca, ki izkaže, da ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin obstajajo resni ð tehtni ï razlogi zoper štetje te države za varno. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 22 (prilagojeno) ð novo (34) Države članice bi morale preučiti vsebinsko utemeljenost vseh prošenj, tj. oceniti, ali zadevni prosilec izpolnjuje pogoje za Ö status mednarodne zaščite Õ priznanje statusa begunca v skladu z Direktivo […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih] Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite, razen če ta direktiva določa drugače, tj. še zlasti kadar se lahko upravičeno domneva, da bo zadevo preučila ali zagotovila zadostno zaščito druga država. Predvsem pa se države članice ne bi smelo obvezati Ö smele biti zavezane Õ , da preučijo vsebinsko utemeljenost prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil, če je pred tem prva država azila prosilcu že dodelila status begunca ali mu Ö sicer Õ zagotovila zadostno zaščito in bo prosilec ponovno sprejet v to državo. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 23 (prilagojeno) ð novo (35) Prav tako se države članice ne bi smelo obvezati Ö smele biti zavezane Õ , da preučijo vsebinsko utemeljenost prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil, če je mogoče v skladu z nacionalnim pravom upravičeno domnevati, da bo prosilec zaradi ð zadostne ï Ö zveze Õ vezi s tretjo državo Ö v skladu z nacionalnim pravom Õ iskal zaščito v tej tretji državi ð, in obstajajo razlogi za prepričanje, da bo prosilec sprejet ali ponovno sprejet v to državo ï . Na tej podlagi Ö naj Õ bi lahko države članice postopale Ö ukrepale Õ le, če bo prosilec v zadevni tretji državi varen. Da bi se izognili sekundarnemu gibanju prosilcev, bi bilo treba oblikovati skupna načela, na podlagi katerih naj države članice označijo tretje države za varne. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 24 (prilagojeno) ð novo (36) Poleg tega je treba državam članicam dopustiti, da jim ni treba preučevati ali da lahko le omejeno preučujejo Ö jim ni treba celovito preučevati Õ prošnje prošenj za ð mednarodno zaščito ï azil tistih prosilcev, ki vstopijo na njihovo ozemlje iz evropskih tretjih držav, ki izpolnjujejo posebno visoke standarde varstva človekovih pravic in varstva beguncev. Zaradi možnih posledic, ki bi jih za prosilca lahko imela omejena ali opuščena preučitev njegove prošnje, bi morala biti ta uporaba koncepta varne tretje države omejena na primere tretjih držav, glede katerih se je Svet prepričal, da izpolnjujejo visoke standarde varstva, kot so določeni v tej direktivi. Svet bi moral o tem odločati po posvetovanju z Evropskim parlamentom. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 25 Iz narave skupnih standardov za oba koncepta varne tretje države, kot ju določa ta direktiva, izhaja, da je praktični učinek obeh konceptov odvisen od tega, ali zadevna tretja država dovoli zadevnemu prosilcu vstop na svoje ozemlje. ò novo (37) Da bi pospešili redno izmenjavo informacij o nacionalni uporabi konceptov varne izvorne države, varne tretje države in evropske varne tretje države ter omogočili morebitno nadaljnje usklajevanje v prihodnosti, bi morale države članice Komisiji sporočiti, za katere tretje države se ti koncepti uporabljajo, ali jo redno obveščati o teh tretjih državah. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 26 ð novo (38) Glede odvzema statusa begunca ð ali subsidiarne zaščite ï bi morale države članice zagotoviti, da bodo osebe s tem statusom ð mednarodne zaščite ï ustrezno obveščene o možnosti ponovne preučitve njihovega statusa in da bodo imele možnost izraziti svoje stališče, preden pristojni organi z utemeljeno odločbo odločijo o odvzemu njihovega statusa. Vendar pa teh jamstev ni treba zagotavljati, kadar razlogi za prenehanje statusa begunca ne izhajajo iz spremembe pogojev, na podlagi katerih je bil tak status priznan. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 27 (prilagojeno) ð novo (39) V skladu s temeljnim načelom prava Ö Unije Õ Skupnosti je, da je zoper odločbe v zvezi s prošnjami za ð mednarodno zaščito ï azil ð , odločbe o zavrnitvi nadaljevanja postopka obravnavanja prošnje po njegovi prekinitvi ï in Ö odločbe Õ z odvzemom o odvzemu statusa begunca ð ali subsidiarne zaščite ï na razpolago učinkovito pravno sredstvo pred sodiščem države članice v smislu člena 234 Pogodbe. Učinkovitost pravnega sredstva, tudi kar zadeva preučitev pomembnih dejstev, je odvisna od celotnega upravnega in sodnega sistema posamezne države članice. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 28 (40) V skladu s členom 72 64 Pogodbe o delovanju Evropske unije ta direktiva ne vpliva na izpolnjevanje obveznosti, ki jih imajo države članice v zvezi z vzdrževanjem javnega reda in miru ter varovanjem notranje varnosti. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 29 ð novo (41) Ta direktiva ne zadeva postopkov ð med državami članicami ï , ki jih ureja Uredba (EU) št. […/…] Sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 [o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ð ali oseba brez državljanstva ï ] (dublinska uredba). ò novo (42) Prosilci, za katere se uporablja Uredba (EU) št. […/…] [dublinska uredba], bi morali imeti dostop do temeljnih načel in jamstev iz te direktive ter do posebnih jamstev v skladu z Uredbo (EU) št. […/…] [dublinska uredba]. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 30 (prilagojeno) (43) Izvajanje te direktive bi se moralo Ö bi bilo treba Õ redno ocenjevati, in sicer vsaj vsaki dve leti. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 31 (prilagojeno) (44) Ker cilja ciljev te direktive, in sicer določitve minimalnih standardov glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah, države članice ne morejo zadovoljivo doseči in ker te cilje Ö ter jih torej Õ zaradi obsega in učinkov teh ukrepov lažje doseže Ö Unija Õ Skupnost, Ö Unija Õ Skupnost lahko sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji. Skladno z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta direktiva ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni Ö tistega, kar je potrebno Õ za doseganje navedenega cilja. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 32 V skladu s členom 3 Protokola o stališču Združenega kraljestva in Irske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti, je Združeno kraljestvo v pismu z dne 24. januarja 2001 izrazilo željo o sodelovanju pri sprejetju in uporabi te direktive. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 33 V skladu s členom 3 Protokola o stališču Združenega kraljestva in Irske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti, je Irska v pismu z dne 14. februarja 2001 izrazila željo o sodelovanju pri sprejetju in uporabi te direktive. ò novo (45) V skladu s členom 4a(1) Protokola št. 21 o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, in brez poseganja v odstavek 2 navedenega člena, dokler Združeno kraljestvo in Irska v skladu s členom 4 navedenega protokola nista uradno sporočila svoje namere, da želita sprejeti ta ukrep, ju ta ukrep ne zavezuje in ju še naprej zavezuje Direktiva 2005/85/ES. ê 2005/85/ES, uvodna izjava 34 (46) Skladno s členoma 1 in 2 Protokola o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije ustanovitvi Evropske skupnosti, Danska ne sodeluje pri sprejetju te direktive, ki zanjo ni zavezujoča in se zanjo ne uporablja. – ê 2005/85/ES, uvodna izjava 8 ð novo (47) Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki so priznana zlasti z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah Evropske unije. ð Namen te direktive je zlasti zagotoviti celovito spoštovanje človeškega dostojanstva in spodbujati uporabo členov 1, 18, 19, 21, 23, 24 in 47 Listine ter jo je treba temu ustrezno izvajati. ï ò novo (48) Obveznost prenosa te direktive v nacionalno zakonodajo je treba omejiti na določbe, ki pomenijo vsebinsko spremembo v primerjavi s predhodno direktivo. Obveznost prenosa določb, ki so nespremenjene, izhaja iz predhodne direktive. (49) Ta direktiva ne sme posegati v obveznosti držav članic glede rokov za prenos Direktive v nacionalno zakonodajo, ki so določeni v delu B Priloge II – ê 2005/85/ES ð novo SPREJELA NASLEDNJO DIREKTIVO: POGLAVJE I Splošne določbe Člen 1 Namen Namen te direktive je določiti ð skupne ï minimalne standarde glede postopke postopkov za priznanje ali odvzem statusa ð mednarodne zaščite na podlagi Direktive […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih]ï begunca v državah članicah.. Člen 2 Opredelitve Opredelitev pojmov V tej direktivi: (a) „Ženevska konvencija“ pomeni Konvencijo z dne 28. julija 1951 o statusu beguncev, kakor je bila spremenjena z Novoyorškim Newyorškim protokolom z dne 31. januarja 1967; (b) „prošnja“ ali „prošnja za azil“ pomeni prošnjo, ki jo vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva in ki jo je mogoče razumeti kot prošnjo za mednarodno zaščito s strani države članice v okviru Ženevske konvencije. Vsaka prošnja za mednarodno zaščito se šteje za prošnjo za azil, razen če zadevna oseba izrecno ne zaprosi za drugačno obliko zaščite, za katero je mogoče zaprositi ločeno; ò novo (b) „prošnja“ ali „prošnja za mednarodno zaščito“ pomeni prošnjo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva za zaščito s strani države članice, ki se lahko razume kot prosilec za status begunca ali subsidiarne zaščite in ki ne zahteva izrecno druge vrste zaščite zunaj področja uporabe Direktive […/.../EU] [direktiva o zahtevanih pogojih], za katero se lahko zaprosi posebej; ê 2005/85/ES (prilagojeno) ð novo (c) „prosilec“ ali „prosilec za ð mednarodno zaščito ï azil“ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je Ö vložil oz. Õ vložila prošnjo za ð mednarodno zaščito ï azil, v zvezi s katero še ni bila izdana dokončna odločba; ò novo (d) „prosilec, ki potrebuje posebna procesna jamstva“ pomeni prosilca, ki zaradi starosti, spola, spolne usmerjenosti, spolne identitete, invalidnosti, hude telesne bolezni, duševne bolezni, posttravmatskih motenj ali posledic mučenja, posilstva ali drugih hujših oblik psihološkega, fizičnega ali spolnega nasilja potrebuje posebna jamstva, da bi lahko uveljavljal svoje pravice in izpolnjeval obveznosti v skladu s to direktivo; ê 2005/85/ES (prilagojeno) ð novo (e d) „dokončna odločba“ pomeni odločbo o tem, ali se državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva prizna status begunca ð ali subsidiarne zaščite ï na podlagi Direktive […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih] 2004/83/ES, in zoper katero ni več možno pravno sredstvo v okviru Poglavja poglavja V te direktive ne glede na to, ali je do odločbe na podlagi tega pravnega sredstva Ö zaključka postopka s pravnim sredstvom Õ prosilcem dovoljeno, da ostanejo v zadevnih državah članicah, ob upoštevanju Priloge III te direktive; (f e) „organ za presojo“ pomeni kateri koli parasodni ali upravni organ v državi članici, ki je odgovoren za obravnavanje prošenj za ð mednarodno zaščito ï azil in je pristojen izdajati odločbe na prvi stopnji, ob upoštevanju Priloge I; (g f) „begunec“ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki izpolnjuje zahteve iz člena 2(d) Direktive […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih] člena 1 Ženevske konvencije, kakor so navedene v Direktivi 2004/83/ES; ò novo (h) „oseba, upravičena do subsidiarne zaščite“ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki izpolnjuje zahteve iz člena 2(f) Direktive […/.../EU] [direktiva o zahtevanih pogojih]; (i) „status mednarodne zaščite“ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca ali osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, s strani države članice; ê 2005/85/ES (j g) „status begunca“ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice; ò novo (k) „status subsidiarne zaščite“ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, s strani države članice; (l) „mladoletnik“ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, mlajšega oz. mlajšo od 18 let; ê 2005/85/ES ð novo (m h) „mladoletnik brez spremstva“ pomeni ð mladoletnika, kakor je opredeljen v členu 2(1) Direktive […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih] ï osebo, mlajšo od osemnajst let, ki na ozemlje držav članic pride brez spremstva odraslega, ki je zanjo odgovoren po zakonu ali običajih, dokler ta odrasli zanj ne začne dejansko skrbeti; izraz vključuje mladoletnika, ki je ostal brez spremstva po vstopu na ozemlje države članice; (n i) „zastopnik“ pomeni ð osebo ali organizacijo, ki so jo pristojni organi imenovali za zakonitega skrbnika, ki mladoletniku brez spremstva pomaga in ga zastopa v postopkih iz te direktive, da se upošteva korist otroka in zanj po potrebi opravlja pravna dejanja. Kadar je zastopnik organizacija, ta imenuje osebo, odgovorno za opravljanje nalog zakonitega skrbnika mladoletnika v skladu s to direktivo ï osebo, ki nastopa v imenu organizacije, ki predstavlja zakonitega skrbnika mladoletnika brez spremstva, osebo, ki nastopa v imenu nacionalne organizacije, odgovorne za varstvo in dobrobit mladoletnikov, ali katero koli drugo ustrezno osebo, ki je imenovana za zastopanje interesov mladoletnika; (o j) „odvzem statusa ð mednarodne zaščite ï begunca“ pomeni odločbo pristojnega organa o preklicu, odpravi ali zavrnitvi podaljšanja statusa begunca ð ali subsidiarne zaščite ï v skladu z Direktivo […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih] 2004/83/ES; (p k) „ostati v državi članici“ pomeni ostati na ozemlju države članice, vključno na meji ali v tranzitnih območjih države članice, v kateri je bila vložena prošnja za ð mednarodno zaščito ï azil ali kjer se ta prošnja obravnava;. ò novo (q) „naknadna prošnja“ pomeni nadaljnjo prošnjo, vloženo po izdaji dokončne odločbe v zvezi s predhodno prošnjo, vključno s primeri, ko je prosilec prošnjo izrecno umaknil, in primeri, ko je organ za presojo prošnjo zavrnil po njenem implicitnem umiku v skladu s členom 28(1). ê 2005/85/ES (prilagojeno) ð novo Člen 3 Področje uporabe 1. Ta direktiva se uporablja za vse prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil, vložene na ozemlju države članice, vključno na meji ð , v teritorialnih vodah ï ali v na tranzitnih območjih države članice, ter za odvzem statusa ð mednarodne zaščite ï begunca. 2. Ta direktiva se ne uporablja za prošnje za diplomatski ali teritorialni azil, ki so predložene Ö vložene na Õ predstavništvih predstavništvom držav članic. 3. Če države članice izvajajo ali uvedejo en postopek, po katerem obravnavajo prošnje za azil kot prošnje na podlagi Ženevske konvencije in kot prošnje za druge vrste mednarodne zaščite, ki se zagotovi v okoliščinah, kot so opredeljene v členu 15 Direktive 2004/83/ES, uporabljajo to direktivo skozi ves postopek. 3. 4. Države članice se prav tako lahko odločijo, da to direktivo uporabljajo v postopkih odločanja o prošnjah za katero koli obliko mednarodne zaščite ð , ki ne spada na področje uporabe Direktive […/…/EU] [direktiva o zahtevanih pogojih] ï. Člen 4 Odgovorni organi 1. Države članice za vse postopke imenujejo organ za presojo, ki bo odgovoren za ustrezno obravnavanje prošenj v skladu s to direktivo, zlasti s členoma 8(2) in 9. ðDržave članice zagotovijo, da ima ta organ na voljo ustrezna sredstva, vključno z dovolj usposobljenega osebja, za izvedbo svojih nalog v skladu s to direktivo. ï V skladu s členom 4(4) Uredbe (ES) št. 343/2003 rešuje prošnje za azil, vložene v državi članici organom druge države članice, ki tam izvajajo kontrole priseljevanja, država članica, na katere ozemlju je prošnja vložena. 2. Vendar pa lahko države Države članice lahko predvidijo, da je v naslednjih primerih odgovoren drug organ Ö in ne organ iz odstavka 1 Õ , in sicer za: (a) obravnavanje primerov ð v skladu z Uredbo (ES) […/…] [dublinska uredba] ter ï , v katerih se odloča o premestitvi prosilca v drugo državo v skladu s pravili o merilih in mehanizmih za določanje odgovorne države za obravnavanje prošnje za azil, dokler se prosilca ne premesti ali dokler zaprošena država ne odkloni sprejema ali ponovnega sprejema prosilca; (b) izdajo odločbe v zvezi s prošnjo za azil v luči določb nacionalne varnosti, če se pred izdajo odločbe organ za presojo zaprosi za mnenje, ali prosilec izpolnjuje pogoje za pridobitev statusa begunca na podlagi Direktive 2004/83/ES; (c) vodenje predhodne obravnave v skladu s členom 32, če ima ta organ dostop do prosilčevega spisa iz predhodne prošnje; (d) obravnavanje primerov v okviru postopkov iz člena 35(1); (b e) ð izdajo ali ï zavrnitev dovoljenja za vstop v okviru postopka iz člena ð 43 ï 35(2) do (5), ob upoštevanju tam določenih pogojev ð in na podlagi mnenja organa za presojo. ï ; (f) ugotavljanje, ali prosilec želi vstopiti ali je vstopil v državo članico iz varne tretje države iz člena 36, ob upoštevanju tam določenih pogojev. ò novo 3. Države članice zagotovijo, da je osebje organa za presojo ustrezno usposobljeno. V ta namen države članice poskrbijo za začetno in po potrebi nadaljevalno usposabljanje, ki vključuje elemente iz člena 6(4)(a) do (e) Uredbe (EU) št. 439/2010. Države članice upoštevajo tudi usposabljanja, ki jih oblikuje in razvija Evropski azilni podporni urad. ê 2005/85/ES (prilagojeno) 4. 3. Če države članice imenujejo Ö organ Õ organe v skladu z odstavkom 2, zagotovijo, da ima osebje Ö tega organa Õ teh organov potrebno znanje ali da se je udeležilo potrebnega usposabljanja za izpolnjevanje svojih dolžnosti pri izvajanju te direktive. ò novo 5. Prošnje za mednarodno zaščito, vložene v državi članici in naslovljene na organe druge države članice, ki tam izvajajo mejne kontrole ali kontrole priseljevanja, obravnava država članica, na katere ozemlju je prošnja vložena. ê 2005/85/ES (prilagojeno) ð novo Člen 5 Ugodnejše določbe Države članice lahko sprejmejo ali ohranijo ð ugodnejše ï standarde v zvezi s postopki za priznanje ali odvzem statusa ð mednarodne zaščite ï begunca, v kolikor Ö če Õ so ti standardi združljivi s to direktivo. POGLAVJE II Temeljna načela in jamstva Člen 6 Dostopnost postopka 1. Države članice lahko zahtevajo, da se prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil vložijo osebno in/ali na določenem mestu ð , kar pa ne vpliva na odstavke 2, 3 in 4 ï . ò novo 2. Države članice zagotovijo, da ima oseba, ki želi vložiti prošnjo za mednarodno zaščito, dejansko možnost, da prošnjo vloži v najkrajšem možnem času. 3. Ko oseba izjavi, da želi vložiti prošnjo za mednarodno zaščito, države članice zagotovijo, da se dejstvo, da je ta oseba prosilec, evidentira v najkrajšem možnem času in najpozneje 72 ur po taki izjavi. V ta namen države članice zagotovijo, da ima osebje organov, za katere je verjetno, da bodo prejeli take izjave, ustrezna navodila in se je udeležilo potrebnega usposabljanja. Pri izvajanju tega odstavka države članice upoštevajo ustrezne smernice Evropskega azilnega podpornega urada. 4. Kadar veliko državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva hkrati zaprosi za mednarodno zaščito, zaradi česar v praksi ni mogoče spoštovati 72-urnega roka iz odstavka 3, lahko države članice določijo, da se ta rok podaljša na sedem delovnih dni. ê 2005/85/ES (prilagojeno) 2. Države članice zagotovijo, da ima vsaka poslovno sposobna odrasla oseba pravico vložiti prošnjo za azil v svojem imenu. 3. Države članice lahko predvidijo, da prosilec vloži prošnjo v imenu svojih nepreskrbljenih oseb. V takšnih primerih države članice zagotovijo, da nepreskrbljene odrasle osebe soglašajo z vložitvijo prošnje v njihovem imenu, v nasprotnem primeru pa imajo možnost, da same vložijo prošnjo v lastnem imenu. Soglasje se zahteva v trenutku vložitve prošnje ali najkasneje med osebnim razgovorom z nepreskrbljeno odraslo osebo. 4. Države članice lahko v nacionalni zakonodaji določijo: (a) primere, v katerih lahko mladoletnik sam vloži prošnjo v lastnem imenu; (b) primere, v katerih mora prošnjo za mladoletnika brez spremstva vložiti zastopnik, kot ga predvideva člen 17(1)(a); (c) primere, v katerih se šteje, da vložitev prošnje za azil pomeni tudi vložitev prošnje za azil za neporočenega mladoletnika. 5. Države članice zagotovijo, da so organi, na katere se bodo najverjetneje obrnili tisti, ki želijo vložiti prošnjo za azil, sposobni svetovati tej osebi, kako in kje lahko vloži takšno prošnjo, in/ali lahko od teh organov zahtevajo, da prošnjo pošljejo pristojnemu organu. ê 2005/85/ES, člen 6 ð novo Člen 7 Prošnje, vložene v imenu nepreskrbljenih oseb ali mladoletnikov 1. 2. Države članice zagotovijo, da ima vsaka poslovno sposobna odrasla oseba pravico vložiti prošnjo za ð mednarodno zaščito ï azil v svojem imenu. 2. 3. Države članice lahko predvidijo, da prosilec vloži prošnjo v imenu svojih nepreskrbljenih oseb. V takšnih primerih države članice zagotovijo, da nepreskrbljene odrasle osebe soglašajo z vložitvijo prošnje v njihovem imenu, v nasprotnem primeru pa imajo možnost, da same vložijo prošnjo v lastnem imenu. Soglasje se zahteva v trenutku vložitve prošnje ali najkasneje med osebnim razgovorom z nepreskrbljeno odraslo osebo. ð Preden se zahteva soglasje, je vsaka odrasla oseba izmed teh oseb zaupno obveščena o ustreznih postopkovnih posledicah in o njeni pravici, da lahko vloži ločeno prošnjo za mednarodno zaščito. ï ò novo 3. Države članice zagotovijo, da ima mladoletnik pravico vložiti prošnjo za mednarodno zaščito v svojem imenu, če je procesno sposoben po nacionalni zakonodaji zadevne države članice, sicer pa prek staršev ali drugih odraslih družinskih članov ali odrasle osebe, odgovorne zanj po zakonu ali nacionalni praksi zadevne države članice, ali zastopnika. 4. Države članice zagotovijo, da imajo ustrezni organi iz člena 10 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta[10] pravico vložiti prošnjo za mednarodno zaščito v imenu mladoletnika brez spremstva, če ti organi na podlagi ocene osebnih razmer posameznika menijo, da bi mladoletnik lahko potreboval zaščito v skladu z Direktivo […/.../EU] [direktiva o zahtevanih pogojih]. ê 2005/85/ES, člen 6 ð novo 5. 4. Države članice lahko v nacionalni zakonodaji določijo: (a) primere, v katerih lahko mladoletnik sam vloži prošnjo v lastnem imenu; (b) primere, v katerih mora prošnjo za mladoletnika brez spremstva vložiti zastopnik, kot ga predvideva člen 2517(1)(a); (c) primere, v katerih se šteje, da vložitev prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil pomeni tudi vložitev prošnje za ð mednarodno zaščito ï azil za neporočenega mladoletnika. ò novo Člen 8 Informacije in svetovanje na mejnih prehodih in v ustanovah za pridržanje 1. Države članice zagotovijo, da so v ustanovah za pridržanje in na mejnih prehodih, vključno s tranzitnimi območji, na zunanjih mejah na voljo informacije o možnosti prošnje za mednarodno zaščito. Države članice poskrbijo tudi za tolmačenje, kolikor je potrebno za olajšanje dostopnosti postopka na teh območjih. 2. Države članice poskrbijo, da imajo organizacije, ki prosilcem za mednarodno zaščito zagotavljajo svetovanje in zastopanje v postopkih, dostop do mejnih prehodov, vključno s tranzitnimi območji, na zunanjih mejah. Države članice lahko predvidijo pravila, ki urejajo prisotnost takih organizacij na teh območjih in omogočajo tak dostop na podlagi sporazuma s pristojnimi organi države članice. ê 2005/85/ES (prilagojeno) ð novo Člen 9 7 Pravica ostati v državi članici do zaključka obravnave prošnje 1. Prosilcem se dovoli ostati v državi članici izključno zaradi postopka, dokler organ za presojo ne izda odločbe v postopku na prvi stopnji iz Poglavja poglavja III. Ta pravica ostati v državi članici ne pomeni upravičenosti do dovoljenja za prebivanje. 2. Države članice lahko predvidijo izjemo samo, kadar ð oseba vloži ï naknadna prošnja naknadno prošnjo ð iz člena 41 ï v skladu s členoma 32 in 34 ne bo nadalje obravnavana ali kadar bodo predale ali izročile osebo drugi državi članici na podlagi evropskega naloga za prijetje[11] ali na kakšni drugi podlagi Ö ali Õ tretji državi ð , ki ni izvorna država zadevnega prosilca, ï ali mednarodnim kazenskim sodiščem. ò novo 3. Država članica lahko izroči prosilca tretji državi v skladu z odstavkom 2 le, če so pristojni organi prepričani, da odločba o izročitvi ne bo povzročila neposrednega ali posrednega vračanja, s katerim bi bile kršene mednarodne obveznosti države članice. ê 2005/85/ES ð novo Člen 10 8 Zahteve za obravnavanje prošenj 1. Brez poseganja v člen 23(4)(i) države Države članice zagotovijo, da se prošnja za ð mednarodno zaščito ï azil ne zavrne niti ne izključi iz obravnavanja zgolj zaradi tega, ker ni bila vložena v najkrajšem možnem času. ò novo 2. Pri obravnavanju prošenj za mednarodno zaščito organ za presojo najprej presodi, ali prosilci izpolnjujejo pogoje za status begunca, in če jih ne, presodi, ali so upravičeni do subsidiarne zaščite. ê 2005/85/ES (prilagojeno) ð novo 3. 2. Države članice zagotovijo, da organ za presojo izdaja odločbe v zvezi s prošnjami za ð mednarodno zaščito ï azil na podlagi ustreznega obravnavanja. Države članice zato zagotovijo, da: (a) se prošnje obravnavajo in odločbe izdajajo posamično ter na objektiven in nepristranski način; (b) se iz različnih virov, kot npr. od ð Evropskega azilnega podpornega urada in ï Urada visokega komisarja ZN Visokega komisariata Združenih narodov za begunce (UNHCR), pridobijo točni in ažurni podatki o splošnih razmerah, ki vladajo v izvornih državah prosilcev za azil, in po potrebi v državah, skozi katere so potovali, ter da so ti podatki dostopni osebju, odgovornemu Ö pristojnemu Õ za obravnavanje prošenj in odločanje; (c) ima osebje, ki obravnava prošnje in odloča, potrebno znanje o ustreznih standardih na področju azilnega in begunskega prava; . ò novo (d) osebje, ki obravnava prošnje in odloča, dobi navodilo in ima možnost, da se po potrebi o posameznih vprašanjih, kot so vprašanja, povezana z zdravjem, kulturo, vero, otroki in spolom, posvetuje s strokovnjaki. ê 2005/85/ES (prilagojeno) ð novo 4. 3. Organi iz Poglavja poglavja V imajo prek organa za presojo ali prosilca ali kako drugače dostop do splošnih podatkov iz odstavka 3 2(b), ki so potrebni za opravljanje njihovih nalog. 5. 4. Države članice lahko predvidijo pravila za prevajanje dokumentov, potrebnih za obravnavanje prošenj. Člen 11 9 Zahteve za odločbo organa za presojo 1. Države članice zagotovijo, da se odločbe v zvezi s prošnjami za ð mednarodno zaščito ï azil izdajajo v pisni obliki. 2. Države članice prav tako zagotovijo, da odločba o zavrn