[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 10.7.2007

COM(2007) 361 konč.

2007/0143 (COD)

Predlog

EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA

o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja

SOLVENTNOST II

(predložila Komisija){SEC(2007) 870}{SEC(2007) 871}

OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM

Splošne pripombe

Gospodarski in socialni pomen (po)zavarovanja je takšen, da je posredovanje javnih organov, v obliki nadzora varnega in skrbnega poslovanja, na splošno sprejeto kot nujno. Zavarovatelji ne nudijo samo zaščite pred prihodnjimi dogodki, ki lahko povzročijo izgubo; prihranke prebivalstva namreč usmerjajo tudi v finančne trge in v realno ekonomijo.

Zavarovatelji in pozavarovatelji morajo izpolnjevati določene zahteve glede solventnostnega kapitala, da lahko zagotovijo izpolnitev obljub, ki so jih dali zavarovalcem. Sedanja pravila glede solventnosti so zastarela. Niso občutljiva na tveganje, državam članicam dajejo preveč prostora za nacionalna odstopanja, nadzora skupine ne izvajajo ustrezno, poleg tega pa jih je medtem že izpodrinil industrijski, mednarodni in medsektorski razvoj. Zato je potreben nov režim solventnosti, imenovan Solventnost II, ki v celoti odraža najnovejši razvoj na področju nadzora varnega in skrbnega poslovanja, v aktuarstvu in pri obvladovanju tveganj ter omogoča posodobitve v prihodnosti.

Projekt Solventnost II je eno izmed glavnih odprtih vprašanj akcijskega načrta za finančne storitve (1999–2005). Solventnost I je leta 2002 dvignila zajamčeni kapital, vendar je bil to le začasen ukrep, potreben za izboljšanje zaščite zavarovalcev, medtem ko je bil izveden temeljitejši reformni projekt. Rezultat tega procesa je Solventnost II, ki predlaga obsežnejšo revizijo finančnega stanja (po)zavarovalnic.

Po načrtih Komisije za boljšo ureditev in poenostavitev je bila revizija sedanjega režima solventnosti uporabljena kot priložnost za preoblikovanje 13 (po)zavarovalnih direktiv v en dokument, v katerega so bila vključena nova pravila glede solventnosti.

Posvetovanje z zainteresiranimi stranmi in strankami

a) Posvetovanje z zainteresiranimi stranmi in strankami

Med projektom so službe Komisije ohranjale tesen stik z zainteresiranimi strankami. Strokovna delovna skupina Komisije za solventnost, sestavljena iz strokovnjakov iz držav članic, se je od začetka projekta v letu 2004 sestala trikrat do petkrat letno in razpravljala o Solventnosti II.

Odbor evropskih nadzornikov za zavarovanja in poklicne pokojnine (CEIOPS) je bil pomemben vir strokovnega znanja in izkušenj za projekt Solventnost II. Nadzorniki so svetovali Komisiji pri oblikovanju novega režima solventnosti in organizirali več kvantitativnih študij vplivov. Preden je CEIOPS svoj nasvet posredoval Komisiji, se je o njem javno posvetoval. Njegov prispevek k projektu je bil zelo pomemben, njegovo sodelovanje pa bo potrebno tudi v nadaljevanju projekta.

Junija 2006 je Generalni direktorat za notranji trg in storitve (DG MARKT) organiziral javno obravnavo, ki se je je udeležilo 191 udeležencev. Poleg tega so službe Komisije na portalu „Vaš glas v Evropi“ objavile spletni javni vprašalnik, ki je prinesel 147 odgovorov. DG MARKT je 58 podjetjem iz vse Evrope poslal podroben vprašalnik, temu pa so sledili osebni razgovori z večimi izmed teh podjetij (predvsem z malimi in srednje velikimi podjetji).

Več organizacij je bilo zaprošenih, da Komisiji pomagajo oceniti možni vpliv novega režima solventnosti: Evropska centralna banka (finančna stabilnost), (po)zavarovalništvo (CEA, AISAM, ACME) (zavarovalni produkti in trgi), FIN-USE (potrošniki) in CEIOPS (nadzorni organi). Poleg tega je Generalni direktorat za gospodarske in finančne zadeve (DG ECFIN) pripravil poročilo o učinku Solventnosti II na makroekonomijo.

b) Ocena učinka

Izvedena analiza in povratne informacije, prejete od interesnih skupin in zainteresiranih strank, potrjujejo, da je uvedba novega ekonomskega režima solventnosti, ki temelji na tveganju in v celoti uporablja Lamfalussyjevo arhitekturo, najučinkovitejše sredstvo za doseganje splošnih ciljev projekta Solventnost II, ki so poglobiti integracijo (po)zavarovalniškega trga EU, izboljšati zaščito zavarovalcev in upravičencev, izboljšati mednarodno konkurenčnost zavarovateljev in pozavarovateljev v EU ter spodbujati boljšo ureditev.

Sistem, ki temelji na trdnih načelih za ekonomsko oceno, bo razkril dejansko finančno stanje zavarovateljev ter povečal preglednost in zaupanje v celoten sektor. Uvedba na tveganju temelječih zakonskih zahtev bo zagotovila, da se med močno zaščito zavarovalcev na eni strani in razumnimi stroški za zavarovatelje na drugi strani vzpostavi pošteno ravnovesje.

Zlasti bodo kapitalske zahteve odražale specifičen profil tveganj vsake (po)zavarovalnice. Zavarovatelji, ki dobro obvladujejo svoja tveganja– ker imajo stroge politike, uporabljajo ustrezne tehnike za ublažitev tveganja ali pa razvejajo svoje dejavnosti – bodo nagrajeni in dovoljeno jim bo imeti manj kapitala, kot je določeno v sedanjem režimu EU. Na drugi strani pa bodo morali slabo upravljani zavarovatelji ali zavarovatelji, ki so bolj dovzetni za tveganja, imeti več kapitala, da bi zagotovili izplačilo zahtevkov zavarovalcev, ko ti zapadejo.

Solventnost II bo omogočila veliko večji poudarek na dobrem obvladovanju tveganj in močnem notranjem nadzoru. Odgovornost za zavarovateljevo finančno trdnost se bo prenesla na njegovo upravo, kamor tudi sodi. Zavarovatelji bodo imeli več svobode – tj. izpolnjevati bodo morali veljavna načela, ne pa samovoljnih pravil. Zakonske zahteve in praksa panoge bodo usklajene, zavarovatelji pa bodo nagrajeni za uvedbo sistemov obvladovanja tveganj in upravljanja kapitala, ki najbolj ustrezajo njihovim potrebam in splošnemu profilu tveganj. V zameno bodo podvrženi okrepljenemu nadzornemu preverjanju. Nova ureditev bo prav tako izboljšala preglednost in javno razkritje. Zavarovatelji, ki uporabljajo najboljšo prakso, bodo dodatno nagrajeni s strani vlagateljev, udeležencev na trgu in potrošnikov.

Vendar pa lahko uvedbo novega ekonomskega pristopa na osnovi tveganja spremljajo nekateri kratkoročni stranski učinki. Solventnost II lahko povzroči zmanjšanje kritja za nekatere vrste zavarovanja, saj bodo tveganja zakonsko obravnavana v skladu z njihovimi dejanskimi ekonomskimi stroški (na primer klasične finančne garancije, vključene v dolgoročne varčevalne produkte). Podobno lahko povečana preglednost povzroči zmanjšanje navzkrižnega subvencioniranja med poslovnimi dejavnostmi (na primer od zavarovanja avtomobilske odgovornosti do zdravstvenega in nezgodnega zavarovanja) ter zviša cene na določenih področjih ali za določene kategorije zavarovalcev z večjim tveganjem. Medtem ko je to z vidika ustvarjanja učinkovitega in preglednega sektorja optimalno, bo treba pozorno spremljati in obravnavati morebiten družbeni vpliv posledičnih sprememb v ravnanju zavarovateljev, da bi zagotovili dolgoročne trajnostne rešitve za obravnavanje težav, ki bodo nastale po uvedbi novega režima solventnosti. Zavarovatelje in nacionalne organe je treba spodbujati, da presodijo, ali bi lahko prišlo do takih sprememb in kako bi bilo v tem primeru mogoče ublažiti morebitne negativne učinke. In nenazadnje, čeprav vpliv Solventnosti II na ravnanje ponudnikov življenjskih zavarovanj po pričakovanjih ne bo velik, ni mogoče izključiti dejstva, da bodo ponudniki neživljenjskih zavarovanj svoje naložbe v obveznice povečali na račun lastniškega kapitala. Vendar pa naložbe ponudnikov neživljenjskih zavarovanj v lastniški kapital predstavljajo le omejen delež kapitalizacije vrednostnih papirjev v EU25 (4 %), pričakuje pa se gladek prehod na novo porazdelitev sredstev.

Zakonodajni pristop in pravna podlaga

a) Zakonodajni pristop

Z novimi spremembami v zvezi s Solventnostjo II je bilo v en dokument preoblikovanih 13 direktiv s področja življenjskega in neživljenjskega zavarovanja, pozavarovanja, zavarovalniških skupin in prenehanja delovanja:

- Direktiva Sveta 64/225/EGS z dne 25. februarja 1964 o odpravi omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev na področjih pozavarovanja in retrocesije[1];

- Prva direktiva Sveta 73/239/EGS z dne 24. junija 1973 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja[2];

- Direktiva Sveta 73/240/EGS z dne 24. julija 1973 o odpravi omejitve svobode ustanavljanja na področju dejavnosti neposrednega zavarovanja, razen življenjskega zavarovanja[3];

- Direktiva Sveta 76/580/EGS z dne 29. junija 1976 o spremembi Direktive 73/239/EGS o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja[4];

- Direktiva Sveta 78/473/EGS z dne 30. maja 1978 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o sozavarovanju na ravni Skupnosti[5];

- Direktiva Sveta 84/641/EGS z dne 10. decembra 1984 o spremembi Prve direktive (73/239/EGS) o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja, zlasti glede zavarovanja pomoči[6];

- Direktiva Sveta 87/344/EGS z dne 22. junija 1987 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zavarovanju stroškov postopka[7];

- Druga Direktiva Sveta 88/357/EGS z dne 22. junija 1988 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja, ki opredeljuje določbe za učinkovito uresničevanje svobode opravljanja storitev in o spremembah Direktive 73/239/EGS[8];

- Direktiva Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (Tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju)[9];

- Direktiva 98/78/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 1998 o dopolnilnem nadzoru nad zavarovalnicami v zavarovalniški skupini[10];

- Direktiva 2001/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. marca 2001 o reorganizaciji in prenehanju zavarovalnic[11];

- Direktiva 2002/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. novembra 2002 o življenjskem zavarovanju[12];

- Direktiva 2005/68/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2005 o pozavarovanju[13];

Ker bi popolna predelava obstoječih direktiv pomenila več kot le preoblikovanje, preoblikovanje sledi strukturi obstoječih (po)zavarovalnih direktiv. Nove določbe Solventnosti II se torej vključijo v različna poglavja in naslove osnutka direktive in so označene sivo. Obstoječe direktive, ki se preoblikujejo, niso bistveno spremenjene, razen sprememb, ki so nujne za uvedbo novega režima solventnosti.

Predlog uporablja „tehniko preoblikovanja“ (Medinstitucionalni sporazum 2002/C 77/01), ki omogoča bistvene spremembe obstoječe zakonodaje brez samostojne direktive o spremembah. Preoblikovanje zmanjšuje zapletenost, zakonodaja EU pa je bolj dostopna in razumljiva. Veliko določb obstoječih direktiv je bilo nekoliko spremenjenih z namenom izboljšanja besedila in berljivosti. Členi ali deli členov, ki so zastareli, so izbrisani. Vse spremembe so v besedilu jasno označene.

Nove določbe glede solventnosti so načela, ki sledijo štiristopenjski strukturi Lamfalussyjeve arhitekture finančnih storitev. Načela bodo nadgrajena z izvedbenimi ukrepi. Nova Lamfalussyjeva arhitektura bo omogočila, da bo novi režim solventnosti sledil prihodnjemu tržnemu in tehnološkemu razvoju, pa tudi mednarodnemu razvoju pravne ureditve na področju računovodstva in (po)zavarovanja.

b) Pravna podlaga

Predlog temelji na členu 47(2) in členu 55 Pogodbe, ki je pravna podlaga za sprejetje ukrepov Skupnosti, namenjenih doseganju notranjega trga na področju finančnih storitev. Izbrani instrument je direktiva, saj je to najustreznejši pravni instrument za doseganje teh ciljev. Predlagane nove določbe ne presegajo tistega, kar je potrebno za dosego ciljev.

Področje uporabe

Področje uporabe te direktive se ne spremeni. Ta predlog zato velja za vse zavarovalnice in pozavarovalnice, ki ponujajo življenjska in neživljenjska zavarovanja. Vendar pa je bila sedanja izključitev malih družb za vzajemno zavarovanje razširjena na vse male družbe za vzajemno zavarovanje, opredeljene v členu 4, ne glede na njihovo pravno obliko. Ta direktiva se ne uporablja za pokojninske sklade, ki jih zajema Direktiva 2003/41/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. junija 2003[14] o dejavnostih in nadzoru institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje. Pregled te direktive bo izveden leta 2008. Takrat bo Komisija preverila, ali in kako je mogoče ali bi bilo treba ustrezne zahteve glede solventnosti razviti za pokojninske sklade. Podobno Direktiva ne spreminja režima, ki se uporablja za finančne konglomerate. Če pa se bodo pojavila kakršna koli vprašanja, bodo obravnavana med revizijo Direktive o finančnih konglomeratih (2002/87/ES), ki bo potekala leta 2008.

Razlaga posameznih členov

Razlage se nanašajo samo na tiste člene, ki so novi ali ki so bili spremenjeni zaradi uvedbe novih pravil glede solventnosti.

a) Kakovostne zahteve in nadzor

Kakovostne zahteve in pravila za nadzor, ki se uporabljajo za (po)zavarovalnice („2. steber“ okvira Solventnost II), so določeni v dveh razdelkih - nadzorni organi in splošna pravila ter upravljanje.

Nadzorni organi in splošna pravila – členi 27 do 38

Glavni cilj nadzora – člen 27

Glavni cilj ureditve in nadzora (po)zavarovanja je primerna zaščita zavarovalcev. Druge cilje, kot so finančna stabilnost ter pravični in stabilni trgi, je prav tako treba upoštevati, vendar pa ne smejo ogroziti glavnega cilja.

Splošna načela nadzora – člen 28

Nadzor temelji na pristopu, ki je usmerjen v prihodnost in k tveganjem. Solventnost II zato sprejema ekonomski pristop, ki temelji na tveganju in omogoča sistem, ki odraža dejanski profil tveganj (po)zavarovalnic. Ta sistem mora temeljiti na trdnih ekonomskih načelih in optimalno izkoristiti informacije, ki jih zagotovijo finančni trgi.

Posebna skrb je namenjena zagotovitvi, da nov režim solventnosti ni preveč obremenjujoč za majhne in srednje velike (po)zavarovalnice. Pozornost je zato namenjena načelu sorazmernosti, ki velja za vse zahteve te direktive in je še zlasti pomembno za uporabo količinskih in kakovostnih zahtev režima solventnosti in pravil o nadzoru. Podrobneje bo opredeljeno v izvedbenih ukrepih.

Preglednost in odgovornost – člen 30

Preglednost in odgovornost prispevata k legitimnosti in celovitosti nadzornih organov ter k verodostojnosti sistema nadzora. Ta člen zato določa, da nadzorni organi svoje naloge opravljajo pregledno in odgovorno. Razkritja spodbujajo preglednost in omogočajo pomembno primerjavo pristopov, sprejetih s strani držav članic. Pomemben vidik preglednosti in odgovornosti je zagotoviti pregledne postopke v zvezi z imenovanji in razrešitvami članov uprave ali upravnega organa nadzornih organov.

Nadzorna pooblastila – člen 34

Da bi zagotovili učinkovitost nadzora, morajo imeti nadzorni organi popolna pooblastila za izvajanje nalog. Člen 34 zato določa, da morajo države članice zagotoviti, da imajo nadzorni organi pooblastila za sprejetje kakršnih koli ukrepov, potrebnih za zagotovitev, da podjetja izpolnjujejo zakonske zahteve iz te direktive, ter za preprečitev in odpravo vseh nepravilnosti. V zvezi s tem je zlasti pomembno, da so nadzorna pooblastila na voljo tudi v zvezi z dejavnostmi, ki jih opravljajo zunanji izvajalci in podizvajalci. Vsa nadzorna pooblastila se uporabljajo pravočasno in sorazmerno.

Za zagotovitev učinkovitega nadzora je zelo pomembno, da se nadzor izvaja na mestu samem in izven njega; nadzorni organi imajo zato pooblastila, da izvajajo nadzor na kraju samem v poslovnih prostorih zavarovatelja in pozavarovatelja.

Postopek nadzornega pregleda – člen 36

Neizpolnjevanje kakovostnih in količinskih zahtev ima lahko hude posledice za finančno trdnost zavarovatelja ali pozavarovatelja. Namen nadzornega pregleda je torej določiti ustanove s finančnimi, organizacijskimi ali drugimi značilnostmi, dovzetnimi za ustvarjanje povečanega profila tveganj.

V okviru postopka nadzornega pregleda (PNP) nadzorni organi pregledajo in ocenijo strategije, postopke in postopke poročanja, ki so jih zavarovatelji in pozavarovatelji vzpostavili za uskladitev s to direktivo, pa tudi tveganja, s katerimi se podjetje sooča ali bi se lahko soočalo, in sposobnost podjetja, da oceni ta tveganja. Pregled vključuje tudi oceno primernosti metod in praks podjetij za določitev morebitnih dogodkov ali prihodnjih sprememb gospodarskih razmer, ki bi lahko imeli neugodne učinke na splošno finančno stanje podjetja. Da bi zagotovili učinkovitost PNP, je pomembno, da imajo nadzorni organi pooblastilo za odpravo slabosti in pomanjkljivosti, ugotovljenih pri nadzornem pregledu, vključno z nadaljnjimi ukrepi na podlagi njihovih ugotovitev.

Poleg tega je zelo pomembno, da imajo nadzorni organi na voljo ustrezna orodja za nadzor, ki omogočajo določitev in odpravo slabih finančnih razmer. Rezultati PNP so za nadzorne organe zelo koristni pri prednostnem razvrščanju dela v prihodnosti, za zagotavljanje ustrezne stopnje usklajenosti nadzornih pristopov med nadzornimi organi in za zagotavljanje povratnih informacij podjetjem.

Kapitalski dodatek – člen 37

Izhodiščna točka za ustreznost količinskih zahtev v (po)zavarovalniškem sektorju je zahtevani solventnostni kapital. Nadzorni organi lahko zato samo pod strogo opredeljenimi izrednimi okoliščinami zahtevajo, da imajo (po)zavarovalnice po postopku nadzornega pregleda več kapitala. Čeprav je namen standardne formule, da zajame profil tveganja večine (po)zavarovalnic v Skupnosti, lahko obstajajo primeri, ko standardiziran pristop ne odraža v celoti zelo specifičnega profila tveganj podjetja.

V primeru bistvenih pomanjkljivosti v popolnem ali delnem notranjem modelu (glej točko e spodaj) ali bistvenih napak pri upravljanju je zelo pomembno, da nadzorni organi zagotovijo, da zadevno podjetje po svojih najboljših močeh odpravi pomanjkljivosti, ki so povzročile uvedbo kapitalskega dodatka zaradi zaščite zavarovalcev. Nadzorni organ mora najmanj enkrat letno preveriti napredek podjetja pri obravnavanju pomanjkljivosti. Kapitalski dodatek je lahko trajen samo v primeru, da je odklon takšnega profila tveganj podjetja bistven in je razvoj delnega ali popolnega notranjega dela neučinkovit.

Bolj usklajen in gospodarski pristop, sprejet za (po)zavarovalniški sektor, v primerjavi z direktivo o kapitalski ustreznosti upravičuje bolj usklajen pristop povečanja kapitala.

Odgovornost upravnih ali upravljalnih organov – člen 40

(Po)zavarovalnice bodo morale izpolnjevati načela in ne pravil, kar v primerjavi s trenutnim stanjem nalaga več odgovornosti upravi.

Direktiva jasno navaja, da je upravni ali upravljalni organ (po)zavarovalnice odgovoren za to, da podjetje izpolnjuje zahteve te direktive.

Sistem upravljanja – členi 41 do 49

Sistem upravljanja in splošne zahteve – člen 41

Usklajenost zahtev glede upravljanja v sektorjih bančništva, vrednostnih papirjev in (po)zavarovanja je zelo pomembna za zagotovitev medsektorske usklajenosti. Zahteve glede upravljanja, določene v tej direktivi, so namenjene doseganju tega cilja.

Stroge zahteve glede upravljanja so predpogoj za učinkovit režim solventnosti. Nekatera tveganja je mogoče obravnavati samo z zahtevami glede upravljanja, ne pa z določitvijo količinskih zahtev. Trden sistem upravljanja je torej ključnega pomena za ustrezno upravljanje zavarovalnice in bistven za učinkovitost nadzornega sistema.

Sistem upravljanja vključuje izpolnjevanje zahtev glede sposobnosti in primernosti, obvladovanja tveganj, lastne ocene tveganj in solventnosti, notranjega nadzora, notranje revizije, aktuarske funkcije in zunanjega izvajanja. Izvedbeni ukrepi o zahtevah glede upravljanja bodo podrobno opredelili načelo sorazmernosti.

Opredelitev vodstvenih funkcij v Direktivi naj bi podjetjem pomagala pri odločanju, kako izvajati sistem upravljanja. Funkcija je upravna sposobnost opravljati določeno nalogo. Opredelitev določene funkcije podjetju ne preprečuje, da se svobodno odloči, kako bo to funkcijo organiziralo v praksi, razen če je to v tej direktivi določeno drugače. To ne sme voditi do neupravičeno obremenjujočih zahtev, saj je treba upoštevati naravo, obseg in zahtevnost dejavnosti podjetja. Vodstveno funkcijo lahko torej opravlja lastno osebje podjetja, podjetje pa se lahko zanaša tudi na svetovanje zunanjih strokovnjakov ali pa delo odda zunanjim izvajalcem v okviru omejitev, določenih s to direktivo. Poleg tega lahko v malih in manj kompleksnih podjetjih ena oseba ali organizacijska enota opravlja več kot eno funkcijo.

Da bi sistem upravljanja deloval dobro, morajo imeti podjetja pisne politike, ki jasno določajo, kako podjetja obravnavajo notranji nadzor, notranjo revizijo, obvladovanje tveganja in, kjer je to primerno, zunanje izvajanje. Zelo pomembno je, da je upravni ali upravljalni organ aktivno udeležen v sistemu upravljanja. Pisne politike mora zato upravni ali upravljalni organ odobriti in jih pregledati najmanj enkrat letno ali pred uvedbo večje spremembe v sistem. Sprememba politik pred spremembo sistema je bistvena, saj bi podjetje v nasprotnem primeru že ravnalo v nasprotju s svojimi notranjimi strategijami in postopki. V PNP je nadzorni organ tisti, ki mora pregledati in oceniti sistem upravljanja.

Lastna ocena tveganj in solventnosti (ORSA) – člen 44

Kot del sistema upravljanja tveganja morajo vse (po)zavarovalnice v okviru poslovne strategije redno ocenjevati svoje splošne solventnostne potrebe z upoštevanjem svojega značilnega profila tveganja.

ORSA ima dvojno naravo. Je postopek notranjega ocenjevanja v podjetju in je kot taka vključena v strateške odločitve podjetja. Je pa tudi nadzorno orodje za nadzorne organe, ki morajo biti obveščeni o rezultatih lastne ocene tveganj in solventnosti podjetja.

ORSA od podjetja ne zahteva, naj razvije ali uporabi popolni ali delni notranji model. Vendar pa je treba, če podjetje že uporablja odobren popolni ali delni notranji model za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala, rezultat modela uporabiti v ORSI. ORSA ne ustvarja tretje zahteve glede solventnostnega kapitala. ORSA ne sme biti preveč obremenjujoča za mala ali manj kompleksna podjetja. Nadzorni organ revidira lastno oceno tveganj in solventnosti kot del postopka nadzornega pregleda podjetja. Rezultati vsake izvedene ORSE se sporočijo nadzornemu organu, in sicer kot del informacij, ki jih je treba zagotoviti za namene nadzora po členu 35.

Zunanje izvajanje – členi 38 do 48

Zunanje izvajanje postaja vse bolj pomembno, zato je treba na tem področju sprejeti bolj usklajen pristop. Da se zagotovi učinkovit nadzor nad dejavnostmi, ki jih opravljajo zunanji izvajalci, je zelo pomembno, da imajo nadzorni organi zavarovalnice ali pozavarovalnice, ki je najela zunanje izvajalce, dostop do vseh zadevnih podatkov, ki jih ima ponudnik zunanje storitve, in pravico do izvajanja pregledov na kraju samem dejavnosti, ki jih izvajajo zunanji izvajalci, v poslovnih prostorih ponudnika zunanje storitve, ne glede na to, ali je ta reguliran ali nereguliran subjekt. Če dejavnost izvaja ponudnik storitve v tretji državi, mora imeti nadzorni organ (po)zavarovalnice, ki je najela zunanje izvajalce, pravico dostopa do vseh zadevnih podatkov, ki jih ima ponudnik zunanje storitve, ne glede na to, ali je ta reguliran ali nereguliran subjekt. Zunanje izvajanje vključuje tudi zunanje podizvajanje.

Eden izmed načinov, da se to doseže, zlasti, če je ponudnik storitve nenadzorovan subjekt, je namenjanje posebne pozornosti pogodbi, sklenjeni med podjetjem, ki je najelo zunanje izvajalce, in ponudnikom zunanje storitve. Nadzorni organi morajo biti pred najemanjem zunanjih izvajalcev za izvajanje pomembnih dejavnosti ali pred posledičnimi bistvenimi spremembami ustrezno in pravočasno obveščeni.

Zahteve, določene v tej direktivi, upoštevajo delo skupnega foruma in so skladne z veljavnimi pravili in praksami v bančnem sektorju ter z Direktivo o trgih finančnih instrumentov (2004/39/ES) in njeno uporabo za kreditne institucije.

b) Nadzorno poročanje in javno razkritje

Nadzorno poročanje in javno razkritje predstavljata 3. steber okvira Solventnost II.

Podatki, ki jih je treba zagotoviti za nadzor – člen 35

Predlog ohranja sedanjo filozofijo pravnega reda Skupnosti in podjetjem nalaga splošno zahtevo, da morajo predložiti vse podatke, potrebne za namene nadzora. Vendar pa predlog v skladu z Lamfalussyjevim pristopom uveljavlja številna ključna načela, s katerimi mora biti usklajeno poročanje o nadzoru, in, če je to primerno, omogoča sprejetje izvedbenih ukrepov z namenom zagotavljanja konvergence.

Javno razkritje – členi 50 do 55

Predlog od podjetij zahteva, da letno razkrijejo poročilo, ki zajema bistvene in zgoščene podatke o njihovi solventnosti in finančnem stanju. Izjema je mogoča za posamezne kapitalske dodatke za prehodno obdobje. Podjetja morajo posodobiti razkrite podatke, kjer je to primerno (posebne določbe obravnavajo primere neizpolnjevanja zahtev glede zahtevanega minimalnega kapitala ali zahtevanega solventnostnega kapitala), dodatne podatke pa lahko razkrijejo prostovoljno. Podjetja morajo imeti politiko glede javnega razkritja, upravni ali upravljalni organ pa mora še pred objavo odobriti poročilo o solventnosti in finančnem stanju. In nenazadnje, če je to primerno, predlog omogoča sprejetje izvedbenih ukrepov z namenom zagotavljanja konvergence.

c) Spodbujanje nadzorne konvergence – člen 69

Odbor za finančne storitve je opredelil spodbujanje konvergence pri nadzoru nadzornih praks kot enega izmed velikih izzivov v prihodnjih letih. Čeprav je podlaga skupni regulativni okvir, je resnično enake konkurenčne pogoje mogoče doseči samo z bolj usklajenimi in skupnimi praksami sprejemanja odločitev in izvrševanja med nadzorniki. Konvergenca pri nadzoru vključuje zlasti skupno in vsakodnevno uporabo zakonodaje Skupnosti ter krepitev vsakodnevnega usklajenega nadzora in izvajanja enotnega trga. Medsebojni pregledi in mehanizmi mediacije imajo lahko pomembno vlogo pri spodbujanju nadzorne konvergence.

CEIOPS ima posebno vlogo pri prispevanju k usklajenem izvajanju te direktive in zbliževanju nadzornih praks po vsej Skupnosti. Ta člen zato določa, da morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev, da se nadzorni organi aktivno vključijo v dejavnosti CEIOPS-a.

d) Količinske zahteve

Količinske zahteve, ki veljajo za (po)zavarovalnice („1. steber“ okvira Solventnost II), so določene v šestih oddelkih: vrednotenje sredstev in obveznosti, zavarovalno-tehnične rezervacije, lastna sredstva, zahtevani solventnostni kapital, zahtevani minimalni kapital in naložbe. Zahteve 1. stebra temeljijo na ekonomskem pristopu bilančne vsote. Ta pristop temelji na oceni celotne bilance stanja zavarovalnic in pozavarovalnic, na celostni osnovi, kjer se sredstva in obveznosti vrednotijo usklajeno. Takšen pristop pomeni, da mora znesek razpoložljivih finančnih sredstev zavarovalnic in pozavarovalnic kriti vse finančne zahteve, tj. vsoto nepodrejenih obveznosti in kapitalskih zahtev. Zaradi tega pristopa morajo biti primerna lastna sredstva (glej spodaj) večja od zahtevanega solventnostnega kapitala.

Vrednotenje sredstev in obveznosti – člen 73

Člen 73 uvaja standarde vrednotenja za vsa sredstva in obveznosti na podlagi obstoječe opredelitve poštene vrednosti MSRP. Razviti bodo izvedbeni ukrepi, ki bodo določili, kako je treba izračunati pošteno vrednost posameznih bilančnih postavk, da bi zagotovili, da se te postavke vrednotijo usklajeno v vseh državah članicah. V zvezi z obveznostmi standardi vrednotenja ne upoštevajo lastne kreditne sposobnosti, v zvezi s sredstvi pa ti standardi upoštevajo trenutne kreditne in likvidnostne značilnosti.

Zavarovalno-tehnične rezervacije – členi 74 do 84

Zavarovalno-tehnične rezervacije je treba vzpostaviti, da lahko podjetje izpolni svoje (po)zavarovalne obveznosti do zavarovalcev in upravičencev. Njihov izračun temelji na splošnih določbah iz člena 74:

- Izračun zavarovalno-tehničnih rezervacij temelji zlasti na njihovi trenutni izstopni vrednosti. Trenutna izstopna vrednost odraža znesek, ki bi ga zavarovalnica ali pozavarovalnica morala plačati danes, če bi svoje pogodbene pravice in obveznosti nemudoma prenesla na drugo podjetje. Uporaba trenutne izstopne vrednosti ne pomeni, da (po)zavarovalnica lahko prenese, bi ali naj bi prenesla svoje obveznosti.

- Izračun zavarovalno-tehničnih rezervacij mora biti skladen s trgom, informacije o podjetju pa se uporabijo v izračunu zavarovalno-tehničnih rezervacij samo, če te informacije omogočajo, da (po)zavarovalnice bolje odražajo značilnosti osnovnega zavarovalnega portfelja.

Členi 75 do 78 in 80 do 84 opisujejo izračun zavarovalno-tehničnih rezervacij. Izračunajo se kot seštevek najboljše ocene in meje tveganja, razen v primeru zavarovalnih tveganj, ki izhajajo iz (po)zavarovalnih obveznosti (glej spodaj):

- Najboljša ocena ustreza pričakovani trenutni vrednosti prihodnjih denarnih tokov, ob upoštevanju vseh denarnih prilivov in odlivov (prilagojenih inflaciji), potrebnih za izpolnitev (po)zavarovalnih obveznosti v času njihove življenjske dobe, vključno z vsemi stroški, prihodnjimi diskrecijskimi bonusi, vključenimi finančnimi garancijami in pogodbenimi možnostmi. Izračun najboljše ocene mora temeljiti na zanesljivih aktuarskih tehnikah in kakovostnih podatkih, redno pa ga je treba primerjati z dejanskimi izkušnjami.

- Meja tveganja zagotavlja, da je skupna vrednost zavarovalno-tehničnih rezervacij enaka znesku, ki bi ga (po)zavarovalnica morala plačati danes, če bi svoje pogodbene pravice in obveznosti nemudoma prenesla na drugo podjetje, oziroma dodatnemu strošku, ki presega najboljšo oceno, zagotavljanja kapitala za podporo (po)zavarovalnim obveznostim v času življenjske dobe portfelja.

V zvezi z zavarovanimi tveganji – tj. tveganji, ki jih je mogoče učinkovito nevtralizirati z nakupom ali prodajo finančnih instrumentov – se vrednost zavarovalno-tehničnih rezervacij izračuna neposredno, kot celota, in izpelje z uporabo vrednosti teh finančnih instrumentov (glej člen 75(4)).

V zvezi z nezavarovalnimi tveganji se meja tveganja izračuna z uporabo tako imenovane metode stroškov kapitala (glej člen 75(5)). V tem primeru je uporabljena mera stroškov kapitala enaka za vsa podjetja (npr. fiksni odstotek) in ustreza razliki nad netvegano obrestno mero, ki bi se (po)zavarovalnicam z oceno BBB zaračunala za zvišanje primernih lastnih sredstev.

Lastna sredstva – členi 85 do 98

Lastna sredstva ustrezajo razpoložljivim finančnim sredstvom (po)zavarovalnic, ki lahko služijo kot blažilec tveganj in pokrijejo finančne izgube, kjer je to potrebno. Določitev zneskov lastnih sredstev, primernih za kritje obeh kapitalskih zahtev, temelji na tristopenjskem postopku. Vsaka stopnja ustreza določenemu pododdelku: določitvi lastnih sredstev, razvrstitvi lastnih sredstev, primernosti lastnih sredstev.

Na prvi stopnji je treba določiti razpoložljiva lastna sredstva. Lastna sredstva so seštevek:

- postavk bilance stanja ali „postavk osnovnih lastnih sredstev“ (glej člen 86);

- postavk, ki niso zajete v bilanci stanja ali „postavk dodatnih lastnih sredstev“ (glej člen 87).

Osnovna lastna sredstva zajemajo ekonomski kapital (tj. sredstva, ki presegajo obveznosti, ovrednotene v skladu z razdelkoma 1 in 2) in podrejene obveznosti (saj lahko te obveznosti služijo kot kapital, na primer v primeru prenehanja delovanja).

Dodatna lastna sredstva zajemajo obveznosti, ki jih podjetja lahko uporabijo, da povečajo finančna sredstva, kot so vplačila delniškega kapitala in akreditivi. Ker za ta dodatna lastna sredstva ne veljajo standardi vrednotenja iz oddelkov 1 in 2, je za določitev njihovih zneskov potrebna predhodna odobritev nadzornikov.

Na drugi stopnji , ker imajo postavke lastnih sredstev drugačne značilnosti in zagotavljajo drugačne ravni kritja izgub, se te postavke lastnih sredstev razvrstijo v tri stopnje, odvisno od njihove narave in obsega, v katerem izpolnjujejo pet ključnih meril (tj. podrejenost, nadomestitev izgub, stalnost, trajnost in odsotnost stroškov servisiranja), kot je določeno v členu 92.

- Razvrstitev lastnih sredstev v stopnje temelji na merilih kakovosti, ki jih je treba nadalje opredeliti z izvedbenimi ukrepi (glej člen 96); vendar pa je treba za lažjo razvrstitev v teh izvedbenih ukrepih določiti seznam predrazvrščenih postavk.

Narava Kakovost | Bilančna (osnovna lastna sredstva) | Zunajbilančna (dodatna lastna sredstva) |

Visoka | stopnja 1 | stopnja 2 |

Srednja | stopnja 2 | stopnja 3 |

Nizka | stopnja 3 | − |

Na tretji stopnji , ker postavke stopenj 2 in 3 ne zagotavljajo popolnega nadomestila vseh izgub v vseh okoliščinah, se zdi nujno omejiti njihovo prepoznavanje za namene nadzora. Kot je določeno v členu 97, za razpoložljiva lastna sredstva veljajo dvojne omejitve, in sicer za določitev zneskov, primernih za namene nadzora:

- v zvezi z zahtevanim solventnostnim kapitalom bi moral delež stopnje 1 v upravičenih lastnih sredstvih doseči vsaj tretjino, delež stopnje 3 pa ne bi smel preseči tretjine;

- v zvezi z zahtevanim minimalnim kapitalom postavke dodatnih lastnih sredstev niso primerne, delež upravičenih postavk stopnje 2 pa mora biti omejen na polovico.

Zahtevani solventnostni kapital – členi 99 do 124

Oddelek 4 o zahtevanem solventnostnem kapitalu je razdeljen na tri dele: na splošno predstavitev te kapitalske zahteve, standardno formulo za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala in uporabo notranjih modelov za namene solventnosti.

Splošne določbe za zahtevani solventnostni kapital z uporabo standardne formule ali notranjega modela

Zahtevani solventnostni kapital ustreza ekonomskemu kapitalu, ki ga mora imeti (po)zavarovalnica, da verjetnost zloma zmanjša na 0,5 %, kar pomeni, da bi do zloma prišlo vsakih 200 let (glej člen 100). Zahtevani solventnostni kapital se izračuna z uporabo tehnik tvegane vrednosti, v skladu s standardno formulo ali z uporabo notranjega modela; treba je oceniti vse morebitne izgube za naslednjih 12 mesecev, vključno z nasprotnim prevrednotenjem sredstev in obveznosti. Zahtevani solventnostni kapital odraža dejanski profil tveganj podjetja ob upoštevanju vseh izmerljivih tveganj, in neto vpliv tehnik za zmanjševanje tveganja.

Zahtevani solventnostni kapital je treba izračunati najmanj enkrat letno, ga stalno spremljati in preračunati takoj, ko profil tveganj podjetja znatno odstopa; zahtevani solventnostni kapital je treba kriti z enakovrednim zneskom primernih lastnih sredstev (glej člen 99).

Standardna formula za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala

Členi 102 do 108 opisujejo cilje, strukturo in celotno oblikovanje standardne formule za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala. „Modularna“ struktura, ki temelji na tehnikah linearnega seštevanja, je nadalje opredeljena v Prilogi IV Direktive. Tveganja, zajeta v različnih modulih in podmodulih standardne formule, so opredeljena v členih 13, 103 in 104. Podrobne specifikacije teh modulov in podmodulov bodo sprejete z izvedbenimi ukrepi, saj se bodo verjetno še razvijali.

Standardna formula za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala je namenjena doseganju pravega ravnovesja med občutljivostjo na tveganja in praktičnostjo. Omogoča uporabo parametrov, specifičnih za posamezno podjetje, kjer je to primerno (glej člen 103(7)), in standardiziranih poenostavitev za zahtevani minimalni kapital (glej člen 107).

Ker novi standardi vrednotenja upoštevajo kreditne in likvidnostne značilnosti sredstev, ker zahtevani solventnostni kapital zajema vsa izmerljiva tveganja in ker za vse naložbe velja načelo „preudarne osebe“, količinske naložbene omejitve in merila o izpolnjevanju pogojev za sredstva ne bodo ohranjeni. Vendar pa, ob upoštevanju razvoja trga, če se pojavijo nova tveganja, ki jih standardna formula za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala ne vključuje, člen 108(2) Komisiji omogoča, da sprejme začasne izvedbene ukrepe, ki določajo naložbene omejitve in merila o izpolnjevanju pogojev za sredstva, medtem ko se formula posodablja.

Notranji modeli

Členi 109 do 124 opisujejo zahteve, ki veljajo na (po)zavarovalnice, ki pri izračunu zahtevanega solventnostnega kapitala uporabljajo ali želijo uporabljati popolni ali delni notranji model. Preden nadzorni organi odobrijo uporabo notranjega modela, morajo (po)zavarovalnice predložiti vlogo (glej člen 109), ki jo je odobril upravni ali upravljalni organ podjetja (glej člen 113) in ki dokazuje, da je model opravil preskus uporabe ter da izpolnjuje statistične standardne kakovosti, standarde kalibracije, standarde validiranja in dokumentacijske standarde (glej člene 117 do 122). Nadzorni organi se morajo odločiti, ali se vloga odobri ali zavrne, in sicer v roku šestih mesecev od prejema popolne vloge s strani (po)zavarovalnice.

V zvezi z uporabo delnih notranjih modelov so predstavljene dodatne zahteve, ki so namenjene preprečevanju izbiranja najboljšega s strani (po)zavarovalnic (glej člen 110). Poleg tega člen 111 Komisiji omogoča, da sprejme izvedbene ukrepe, ki prilagajajo standarde, določene v členih 117 do 122, v zvezi z delnimi notranjimi modeli, da se upošteva omejeni obsega teh modelov.

Člen 116 nadzornim organom daje pravico, da od (po)zavarovalnice zahtevajo izračun zahtevanega solventnostnega kapitala z uporabo standardne formule, da razvijejo delni ali popolni notranji model v primeru, da standardna formula za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala ne zajame natančno profila tveganja tega podjetja.

Zahtevani minimalni kapital – členi 125 do 128

Zahtevani minimalni kapital predstavlja raven kapitala, pod katero bi bili interesi zavarovalcev resno ogroženi, če bi podjetje lahko še naprej poslovalo. Če je meja zahtevanega minimalnega kapitala presežena, se sproži končni nadzorni ukrep, kar pomeni, da se odvzame dovoljenje (glej člene 126 do 136). Podjetja morajo zato imeti primerna osnovna lastna sredstva za kritje zahtevanega minimalnega kapitala (glej člen 125). Končni nadzorni ukrep lahko zahteva dovoljenje nacionalnih sodišč, zahtevani minimalni kapital pa je treba izračunati vsako četrtletje po enostavni in trdni formuli in na podlagi preverljivih podatkov.

Člen 126 o posebni obliki in kalibraciji zahtevanega minimalnega kapitala vključuje kratek seznam splošnih načel. Do rezultatov QIS3 je bil sprejet odprt pristop, saj v zvezi z zahtevanega minimalnega kapitala ni bila sprejeta nobena dokončna odločitev.

Besedilo omogoča zlasti preskus naslednjih dveh pristopov:

- zahtevani minimalni kapital, izračunan z uporabo poenostavljene različice standardne formule (modularni pristop), ob upoštevanju tveganja iz življenjskih zavarovalnih pogodb, tveganja iz neživljenjskih zavarovalnih pogodb in tržnega tveganja, in kalibriran na enoletno 90-odstotni tvegani vrednosti;

- zahtevani minimalni kapital, izračunan kot odstotek zahtevanega solventnostnega kapitala (zgoščen pristop) in kalibriran na tretjino zahtevanega solventnostnega kapitala.

Člen 126(1)(c) na primer omogoča, da se zahtevani minimalni kapital kalibrira na stopnjo zaupanja med 80 % (tretjina zahtevanega solventnostnega kapitala, kalibriranega na 99,5 % tvegano vrednost, je enakovredna 80 % tvegane vrednosti pri normalni razporeditvi) in 90 % (raven, uporabljena pri modularnem pristopu, ki se preskuša).

Za nemoten prehod na novi režim (glej člen 128) imajo (po)zavarovalnice, ki na datum začetka veljavnosti te direktive izpolnjujejo določbe Solventnosti I, ne izpolnjujejo pa zahtev glede zahtevanega minimalnega kapitala, eno leto časa, da se uskladijo z novim režimom.

Naložbe – členi 129 do 132

Vse naložbe (po)zavarovalnic (tj. sredstva, ki krijejo zavarovalno-tehnične rezervacije, plus sredstva, ki krijejo zahtevani solventnostni kapital, in prosta sredstva) je treba naložiti, upravljati in spremljati v skladu z načelom „preudarne osebe“, določenim v členu 129. Načelo preudarne osebe od (po)zavarovalnic zahteva, da sredstva vlagajo v interesu zavarovalcev, da ustrezno usklajujejo naložbe in obveznosti ter da namenijo ustrezno pozornost finančnim tveganjem, kot sta likvidnostno tveganje in tveganje koncentracije.

e) Nadzor skupin – členi 219 do 277

Uvod

Način nadzora (po)zavarovalniških skupin je odločilen dejavnik za uspeh enotnega trga in režima Solventnost II. Predlog si zato prizadeva poiskati ustrezne načine racionalizacije nadzora (po)zavarovalniških skupin v EU.

Glavne izboljšave, ki veljajo za vse (po)zavarovalniške skupine

- Nadzornik skupin – opredelitev in imenovanje: predlog uvaja koncept „nadzornika skupine“. Za vsako skupino bo imenovan en sam organ s konkretnimi pooblastili za usklajevanje in sprejemanje odločitev. Ohranjena merila sledijo Direktivi o finančnih konglomeratih, vendar pa predlog uvaja večjo prilagodljivost, kjer je to primerno.

- Nadzornik skupin – pravice in dolžnosti: nadzornik skupine ima glavno odgovornost za vse ključne vidike nadzora skupine (solventnost skupine, transakcije znotraj skupine, koncentracija tveganja, obvladovanje tveganja in notranji nadzor). Takšno odgovornost je treba izvajati v sodelovanju in ob posvetovanju z lokalnimi nadzorniki. Poleg tega je treba za vsako skupino vzpostaviti ureditve usklajevanja med vsemi udeleženimi nadzorniki.

- Drugi ključni ukrepi za zagotovitev učinkovitega nadzora skupin: predlog v skladu z Direktivo o finančnih konglomeratih uveljavlja popoln nabor določb, ki vse udeležene nadzornike obvezujejo, da si podatke izmenjujejo samodejno (bistveni podatki) ali na zahtevo (zadevni podatki), da se posvetujejo pred pomembnimi odločitvami in da pravilno obravnavajo zahteve za preverjanje podatkov.

- Solventnost skupine – izbira metode: da se v največji možni meri zagotovi, da bodo imele skupine koristi od učinka razpršenosti, daje predlog prednost metodi konsolidacije.

- Solventnost skupine – notranji model skupine: predlog skupini omogoča, da vloži zahtevek za uporabo notranjega modela za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala skupine in zahtevanega solventnostnega kapitala posameznih povezanih subjektov. Postopek v veliki meri temelji na Direktivi o kapitalskih zahtevah ((2006/48/ES, člen 129). Na zahtevo matičnega podjetja se je mogoče posvetovati s CEIOPS-om ali katerim koli udeleženim nadzornikom.

- Nadzor podskupin: za omejitev bremena za skupine predlog navaja, a) da je treba nadzor skupine običajno izvesti samo na najvišji ravni v EU in b) da lahko države članice svojim nadzornim organom dovolijo, da nadzor skupine izvajajo na najvišji ravni v državi članici. V praksi naj bi to zmanjšalo število ravni nadzora na največ tri (skupina EU, nacionalne podskupine, posamezni subjekti), kar je v skladu s Direktivo o kapitalskih zahtevah.

- Izvedbeni ukrepi: da se v največji možni meri zagotovi konvergenca odločitev in praks nadzornikov skupin, predlog za nekaj ključnih določb vsebuje sklice na nadaljnje izvedbene ukrepe.

Dodatne izboljšave, ki veljajo za skupine, ki uporabljajo pomoč skupine

Predlog predstavlja inovativen režim, ki si prizadeva pospešiti upravljanje kapitala s strani skupin, predvsem tako, da a) pod določenimi pogoji dovoljuje, da matična podjetja uporabijo izjave o pomoči skupine in izpolnijo del zahtev glede solventnostnega kapitala svojih podružnic, ter b) uvaja odstopanja od nekaterih členov o nadzoru posameznih subjektov, kjer je to primerno. Predlog omogoča sprejetje izvedbenih ukrepov in predvideva revizijo celotnega sistema pet let po prenosu Direktive.

Splošna opomba: nadzor skupine ni samo dopolnilen

Trenutno veljavni pravni red EU šteje nadzor skupine za zgolj dopolnilnega k nadzoru posameznih subjektov (nadzor posameznih subjektov se izvaja na enak način pri vseh subjektih, ne glede na to, ali so del skupine, nadzor skupine pa se zgolj doda nadzoru posameznih subjektov). Predlog to filozofijo znatno spreminja: besedilo, ki se nanaša na skupine, vsebuje veliko določb, ki bodo neposredno vplivale na način, na katerega se izvaja nadzor posameznih subjektov, ki so del skupine. Da bi jasno poudarili ta temeljni razvoj je beseda „dopolnilni“ izbrisana na vseh mestih (vključno z naslovom).

Izvedbeni ukrepi

Direktiva Komisiji dodeljuje izvedbena pooblastila. Primeri, v katerih so bila izvedbena pooblastila dodeljena, so izrecno navedeni v vsakem zadevnem členu. Pri izvajanju teh izvedbenih pooblastil Komisiji pomaga Evropski odbor za zavarovanja in poklicne pokojnine, ustanovljen s Sklepom Komisije 2004/9/ES. Za ukrepe, ki jih mora sprejeti Komisija, bo veljal svetovalni postopek ali regulativni postopek z nadzorom, določen v členih 3 in 5a(1) do (4), ter 7 Sklepa Sveta 1999/468/ES.

Izvedbeni ukrepi bodo uporabljeni za nadaljnjo opredelitev načel, določenih v tej direktivi, da bi povečali usklajenost in nadzorno konvergenco. Načela bodo razvita na podlagi mandatov, ki jih Komisija podeli CEIOPS-u, ter bodo predmet posvetovanj z interesnimi skupinami in ocene učinka.

2002/83/ES (prilagojeno)

2007/0143 (COD)

Predlog

DIREKTIVA .../…/ES EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA

z dne […]

o življenjskem zavarovanju √ o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja

(Besedilo velja za EGP)

EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA –

ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in zlasti členov 47(2) in 55 Pogodbe,

ob upoštevanju predloga Komisije[15],

ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora[16],

po posvetovanju z Odborom regij[17],

v skladu s postopkom, določenim v členu 251 Pogodbe[18],

ob upoštevanju naslednjega:

ònovo

1. Potrebne so številne bistvene spremembe Prve direktive Sveta 73/239/EGS z dne 24. julija 1973 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja[19], Direktive Sveta 78/473/EGS z dne 30. maja 1978 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o sozavarovanju na ravni Skupnosti[20], Direktive Sveta 87/344/EGS dne 22. junija 1987 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zavarovanju stroškov postopka[21], Druge direktive Sveta 88/357/EGS z dne 22. junija 1988 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja, ki opredeljuje določbe za učinkovito uresničevanje svobode opravljanja storitev, in o spremembah Direktive 73/239/EGS[22], Direktive Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah Direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (Tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju)[23], Direktive 98/78/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 1998 o dopolnilnem nadzoru nad zavarovalnicami v zavarovalniški skupini[24], Direktive 2001/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. marca 2001 o reorganizaciji in prenehanju zavarovalnic[25], Direktive 2002/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. novembra 2002 o življenjskem zavarovanju[26] in Direktive 2005/68/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2005 o pozavarovanju in o spremembi direktiv Sveta 73/239/EGS, 92/49/EGS ter direktiv 98/78/ES in 2002/83/ES[27]. Zaradi jasnosti je treba navedene direktive prenoviti.

2. Da bi poenostavili začetek opravljanja in opravljanje dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja, je treba odpraviti največje razlike med zakoni držav članic glede pravil, ki veljajo za zavarovalnice in pozavarovalnice. Zato je treba zagotoviti pravni okvir, da bodo zavarovalnice in pozavarovalnice opravljale zavarovalne dejavnosti po vsem notranjem trgu, s tem pa bodo zavarovalnice in pozavarovalnice s sedežem v Skupnosti lažje pokrivale povezane obveznosti in tveganja.

3. V interesu pravilnega delovanja notranjega trga je, da se vzpostavijo usklajena pravila v zvezi z nadzorom zavarovalniških skupin in, za zaščito upnikov, v zvezi z reorganizacijo in postopki prenehanja zavarovalnic.

4. Primerno je, da določene zavarovalnice, ki nudijo zavarovalne storitve, niso vključene v sistem, ki ga vzpostavlja ta direktiva, in sicer zaradi svoje velikosti, pravnega statusa, narave – ker so tesno povezane z javnim sistemi zavarovanja – ali zaradi posebnih storitev, ki jih nudijo. Poleg tega je zaželeno, da se izključijo določene institucije v več državah članicah, katerih dejavnost pokriva samo zelo ozek sektor in je z zakonom omejena na določeno ozemlje ali na določene osebe.

5. Direktiva Sveta 72/166/EGS z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti[28], Sedma direktiva Sveta 83/349/EGS z dne 13. junija 1983 o konsolidiranih računovodskih izkazih, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe[29], Druga direktiva Sveta 84/5/EGS z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil[30], Direktiva 2004/39/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in o spremembah Direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi Direktive Sveta 93/22/EGS[31] ter Direktiva 2006/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij[32] določajo splošna pravila na področjih računovodstva, zavarovanja avtomobilske odgovornosti, finančnih instrumentov in kreditnih institucij in dajejo opredelitve pojmov na teh področjih. Primerno je, da se nekatere izmed teh opredelitev pojmov uporabljajo za namene te direktive.

6. Za začetek opravljanja zavarovalniških dejavnosti ali dejavnosti pozavarovanja mora biti potrebno predhodno dovoljenje. Zato je treba določiti pogoje in postopek za izdajo tega dovoljenja ter za zavrnitev.

7. Ker ta direktiva predstavlja bistven instrument za doseganje notranjega trga, se mora zavarovalnicam in pozavarovalnicam, ki so pridobile dovoljenje v matični državi članici, dovoliti opravljanje katere koli ali vseh dejavnosti v vsej Skupnosti, in sicer z ustanovitvijo podružnic ali zagotavljanjem storitev. Zato je primerno, da se doseže taka uskladitev, ki je potrebna in zadostna za dosego medsebojnega priznavanja dovoljenj in nadzornih sistemov, s tem pa enotnega dovoljenja, ki je veljavno po vsej Skupnosti in ki omogoča, da nadzor nad podjetjem izvaja matična država članica.

8. Direktiva 2000/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. maja 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju avtomobilske odgovornosti, ki spreminja Direktivi Sveta 73/239/EGS in 88/357/EGS (Četrta direktiva o zavarovanju avtomobilske odgovornosti)[33], določa pravila za imenovanje pooblaščencev za obravnavo odškodninskih zahtevkov. Ta pravila se morajo uporabljati za namene te direktive.

9. Pozavarovalnice morajo svoje cilje omejiti na dejavnosti pozavarovanja in s tem povezane dejavnosti. Ta zahteva pozavarovalnici ne sme preprečiti, da nadaljuje z dejavnostmi, kot so svetovanje na področju statistike ali aktuarstva, analize tveganj ali raziskovalne dejavnosti za stranke. Vključuje lahko tudi funkcijo holdinga in dejavnosti v zvezi z dejavnostjo finančnega sektorja v smislu člena 2(8) Direktive 2002/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2002 o dopolnilnem nadzoru kreditnih institucij, zavarovalnic in investicijskih družb v finančnem konglomeratu, ki spreminja Direktive Sveta 73/239/EGS, 79/267/EGS, 92/49/EGS, 92/96/EGS, 93/6/EGS in 93/22/EGS ter Direktivi 98/78/ES in 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta[34]. Ta zahteva v nobenem primeru ne omogoča izvajanja nepovezanih bančnih in finančnih dejavnosti.

10. Zaščita zavarovalcev predpostavlja, da za zavarovalnice in pozavarovalnice veljajo učinkovite zahteve glede solventnosti. Glede na razvoj trga sedanji sistem ni več primeren. Zato je treba uvesti nov regulativni okvir.

11. V skladu z najnovejšimi spremembami na področju obvladovanja tveganj in v okviru Mednarodnega združenja zavarovalniških nadzornikov, Mednarodnega odbora za računovodske standarde in Mednarodnega aktuarskega združenja ter spričo najnovejšega razvoja v drugih finančnih sektorjih je treba sprejeti ekonomski pristop na osnovi tveganja, ki bo spodbujal zavarovalnice in pozavarovalnice, da pravilno merijo in obvladujejo svoja tveganja. Usklajevanje je treba izboljšati z zagotavljanjem posebnih pravil za vrednotenje sredstev in obveznosti, vključno z zavarovalno-tehničnimi rezervacijami.

12. Novi režim solventnosti ne sme biti preobremenjujoč za majhne in srednje velike zavarovalnice.

13. Glavni cilj ureditve in nadzora zavarovalnic in pozavarovalnic je primerna zaščita zavarovalcev. Finančna stabilnost ter pravični in stabilni trgi so drugi cilji, ki ga je prav tako treba upoštevati, vendar pa ne sme ogroziti glavnega cilja.

14. Nadzorni organi držav članic morajo zato razpolagati z vsemi sredstvi, ki so potrebna za zagotovitev pravilnega poslovanja zavarovalnic in pozavarovalnic na celotnem ozemlju Skupnosti iz naslova pravice do ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev. Da se zagotovi učinkovitost nadzora, morajo biti vsi ukrepi, ki jih sprejmejo nadzorni organi, sorazmerni z naravo in zahtevnostjo tveganj, povezanih s poslovanjem zavarovalnice ali pozavarovalnice, ne glede na pomen zadevnega podjetja za splošno finančno stabilnost za trg.

15. Nadzorni organi lahko od zavarovalnic in pozavarovalnic pridobijo informacije, ki jih potrebujejo za nadzor.

16. Nadzorni organi matične države članice morajo biti odgovorni za spremljanje finančne trdnosti zavarovalnic in pozavarovalnic. V ta namen morajo izvajati redne preglede in ocene.

17. Izhodišče za primernost količinskih zahtev v zavarovalniškem sektorju je zahtevani solventnostni kapital. Nadzorni organi morajo zato zahtevanemu solventnostnemu kapitalu naložiti kapitalski dodatek samo v strogo opredeljenih izjemnih okoliščinah po postopku nadzornega pregleda. Standardna formula za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala naj bi odražala profil tveganj večine zavarovalnic in pozavarovalnic. Vendar pa v nekaterih primerih standardizirani pristop ne odraža ustrezno zelo specifičnega profila tveganj podjetja. Če je takšen odklon profila tveganj podjetja bistven in je razvoj delnega ali popolnega notranjega modela neučinkovit, ima lahko kapitalski dodatek trajni značaj. V primeru bistvenih pomanjkljivosti v popolnem ali delnem notranjem modelu ali v primeru nepravilnega upravljanja nadzorni organi zagotovijo, da zadevno podjetje stori vse, da odpravi pomanjkljivosti, ki so privedle do naložitve kapitalskega dodatka.

18. Nekatera tveganja je mogoče ustrezno obravnavati samo z zahtevami glede upravljanja in ne s količinskimi zahtevami, razvidnimi iz zahtevanega solventnostnega kapitala. Za ustrezno upravljanje zavarovalnice in za regulativni sistem je torej potreben učinkovit sistem upravljanja.

19. Vse zavarovalnice in pozavarovalnice morajo zaradi svojega specifičnega profila tveganj kot sestavni del poslovne strategije izvajati redno ocenjevanje svojih solventnostnih potreb. Rezultate vsake ocene morajo sporočiti nadzornemu organu, in sicer kot del informacij, ki jih je treba zagotoviti za namene nadzora.

20. Da se zagotovi učinkovit nadzor nad dejavnostmi, ki jih opravljajo zunanji izvajalci, je zelo pomembno, da imajo nadzorni organi zavarovalnice ali pozavarovalnice, ki najema zunanje izvajalce, dostop do vseh zadevnih podatkov, ki jih ima ponudnik storitve, dane v zunanje izvajanje, ne glede na to, ali je ta reguliran ali nereguliran subjekt, ter pravico do izvajanja pregledov na mestu samem. Da se upošteva razvoj trga in zagotovi, da so pogoji za zunanje izvajanje še naprej izpolnjeni, morajo biti nadzorni organi obveščeni še pred dajanjem pomembnih dejavnosti v zunanje izvajanje. Te zahteve upoštevajo delo skupnega foruma in so skladne z veljavnimi pravili in praksami v bančnem sektorju ter z Direktivo o trgih finančnih instrumentov in njeno uporabo za kreditne institucije.

21. Da bi zagotovile preglednost, morajo zavarovalnice in pozavarovalnice najmanj enkrat letno razkriti bistvene informacije o svoji solventnosti in finančnem stanju. Podjetja lahko dodatne informacije razkrijejo prostovoljno.

22. Treba je omogočiti izmenjavo podatkov med nadzornimi organi ter organi ali telesi, ki na podlagi svoje funkcije pomagajo krepiti stabilnost finančnega sistema. Zato je treba opredeliti pogoje, pod katerimi so te izmenjave informacij mogoče. Kjer je informacije dovoljeno razkriti samo z izrecnim soglasjem nadzornih organov, je treba tem organom omogočiti, da po potrebi svoje soglasje pogojujejo z izpolnjevanjem strožjih pogojev.

23. Treba je spodbujati konvergentnost nadzora, ne samo v zvezi z nadzornimi orodji, temveč tudi v zvezi z nadzornimi praksami. Odbor evropskih nadzornikov za zavarovanja in poklicne pokojnine, ustanovljen s Sklepom Komisije 2004/6/ES[35], mora igrati v zvezi s tem pomembno vlogo in redno poročati o doseženem napredku.

24. Da omejijo upravno breme in se izognejo podvajanju nalog, morajo nadzorni organi in nacionalni statistični uradi sodelovati in si izmenjevati informacije.

25. Za okrepitev nadzora zavarovalnic in pozavarovalnic ter zaščite zavarovalcev morajo zakoniti revizorji v smislu Direktive 2006/43/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. maja 2006 o obveznih revizijah za letne in konsolidirane računovodske izkaze, spremembi direktiv Sveta 78/660/EGS in 83/349/EGS ter razveljavitvi Direktive Sveta 84/253/EGS[36], nemudoma sporočiti vsako dejstvo, ki bi lahko resno vplivalo na finančno stanje ali upravno organizacijo zavarovalnice ali pozavarovalnice.

26. Zavarovalnice, ki opravljajo dejavnosti življenjskega in neživljenjskega zavarovanja, morajo te dejavnosti upravljati ločeno, da bi zavarovale interese imetnikov življenjskih zavarovalnih polic. Zlasti morajo za te zavarovalnice veljati enake kapitalske zahteve, kot veljajo za ustrezno zavarovalniško skupino, ki jo sestavljata zavarovalnica za življenjsko zavarovanje in zavarovalnica za neživljenjsko zavarovanje, ob upoštevanju povečane prenosljivosti kapitala v primeru sestavljenih zavarovalnic.

27. Ocena finančnega položaja zavarovalnic in pozavarovalnic mora temeljiti na trdnih ekonomskih načelih in optimalno uporabiti informacije, ki jih zagotovijo finančni trgi, ter splošno razpoložljive podatke o zavarovalniških tehničnih tveganjih.

28. Standardi vrednotenja za namene nadzora morajo biti skladni z razvojem na področju mednarodnega računovodstva, kolikor je to mogoče, da se omeji upravno breme za zavarovalnice in pozavarovalnice.

29. V skladu s tem pristopom se morajo kapitalske zahteve kriti z lastnimi sredstvi, z bilančnimi ali zunajbilančnimi postavkami. Ker vsi finančni viri ne zagotavljajo pokritja izgube v primeru prenehanja poslovanja in pri običajnem poslovanju, je treba lastna sredstva razvrstiti v skladu z merili kakovosti, znesek lastnih sredstev, ki izpolnjujejo pogoje za kritje kapitalskih zahtev pa je treba temu primerno omejiti. Omejitve, ki veljajo za postavke lastnih sredstev, se uporabljajo samo za določitev solventnega stanja zavarovalnic in pozavarovalnic, ne smejo pa nadalje omejevati svobode teh podjetij v zvezi z notranjim upravljanjem kapitala.

30. Da bi zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogočile izpolnjevanje obveznosti do zavarovalcev in upravičencev, morajo države članice od njih zahtevati, da oblikujejo ustrezne zavarovalno-tehnične rezervacije. Da bi dosegli boljšo primerljivost in preglednost, mora biti izračun teh zavarovalno-tehničnih rezervacij usklajen po vsej Skupnosti.

31. Izračun zavarovalno-tehničnih rezervacij mora biti skladen z vrednotenjem sredstev in drugih obveznosti, s trgom in v skladu z mednarodnim razvojem na področju računovodstva in nadzora.

32. Znesek zavarovalno-tehničnih rezervacij mora odražati značilnosti osnovnega zavarovalnega portfelja. Informacije o podjetju se zato lahko uporabijo za njihov izračun samo, če zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogočajo, da bolje odražajo značilnosti osnovnega zavarovalnega portfelja.

33. Pričakovana trenutna vrednost zavarovanja odgovornosti se izračuna na podlagi najnovejših in verodostojnih informacij ter realnih predvidevanj, ob upoštevanju finančnih garancij in opcij v zavarovalnih ali pozavarovalnih pogodbah, in sicer za pridobitev ekonomske ocene obveznosti zavarovanja ali pozavarovanja. Zahtevati se mora uporaba učinkovitih in usklajenih aktuarskih tehnik.

34. Za odražanje posebnega položaja malih in srednje velikih podjetij je treba zagotoviti poenostavljene pristope k izračunu zavarovalno-tehničnih rezervacij.

35. Nadzorni režim mora zagotoviti na tveganje občutljivo zahtevo, ki temelji na izračunu pričakovanj za zagotovitev pravilnega in pravočasnega posredovanja nadzornega organa (zahtevani solventnostni kapital), ter najnižjo stopnjo varnosti, pod katero znesek finančnih virov ne sme pasti (zahtevani minimalni kapital). Obe kapitalski zahtevi je treba uskladiti po vsej Skupnosti, da bi dosegli enotno raven zaščite zavarovalcev.

36. Zahtevani solventnostni kapital mora odražati raven primernih lastnih sredstev, ki zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogoča pokritje znatnih izgub ter zavarovalcem in upravičencem daje razumno zagotovilo, da bodo izplačila izvršena, ko zapadejo.

37. Za spodbujanje dobrega obvladovanja tveganja in uskladitev predpisanih kapitalskih zahtev z industrijskimi praksami je treba zahtevani solventnostni kapital določiti kot ekonomski kapital, ki ga morajo imeti zavarovalnice in pozavarovalnice za zagotovitev, da pride do zloma samo enkrat na vsakih 200 let. Ta ekonomski kapital je treba izračunati na podlagi resničnega profila tveganj teh podjetij, ob upoštevanju vpliva tehnik za zmanjševanje morebitnega tveganja, in učinkov razpršenosti.

38. Treba je zagotoviti določitev standardne formule za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala, ki bo zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogočala oceno njihovega ekonomskega kapitala. Za strukturo standardne formule je treba sprejeti modularni pristop, kar pomeni, da se posamezna izpostavljenost vsaki kategoriji tveganja v prvem koraku oceni, v drugem koraku pa sešteje. Če uporaba parametrov podjetja omogoča, da se resnični profil tveganj iz zavarovalne pogodbe bolje odraža, je treba to omogočiti, pod pogojem, da so takšni parametri izpeljani z uporabo standardizirane metodologije.

39. Za odražanje posebnega položaja malih in srednje velikih podjetij je treba zagotoviti poenostavljene pristope k izračunu zahtevanega solventnostnega kapitala v skladu s standardno formulo.

40. V skladu s pristopom k zahtevanemu solventnostnemu kapitalu, ki je usmerjen k tveganju, bi bilo treba v posebnih okoliščinah omogočiti, da se namesto standardne formule uporabijo delni ali popolni notranji modeli za izračun te zahteve. Da bi zavarovalcem in upravičencem zagotovili ustrezno raven zaščite, mora za te notranje modele veljati predhodno nadzorno dovoljenje na podlagi usklajenih postopkov in standardov.

41. Novi pristop, ki temelji na tveganju, načeloma ne vključuje koncepta količinskih naložbenih omejitev in meril o izpolnjevanju pogojev za sredstva. Vendar pa je treba omogočiti uvedbo naložbenih omejitev in meril o izpolnjevanju pogojev za sredstva za obravnavanje tveganj, ki jih podmodul standardne formule ne krije v zadostni meri.

42. Če je znesek upravičenih osnovnih lastnih sredstev pod zahtevanim minimalnim kapitalom, je treba dovoljenje zavarovalnicam in pozavarovalnicam odvzeti, če v kratkem času niso zmožne ponovno zagotoviti zneska upravičenih osnovnih lastnih sredstev na ravni zahtevanega minimalnega kapitala.

43. Zahtevani minimalni kapital je treba izračunati v skladu z enostavno formulo, na podlagi podatkov, ki jih je mogoče revidirati.

44. Zavarovalnice in pozavarovalnice morajo imeti dovolj kakovostna sredstva, ki zadostujejo za pokritje vseh finančnih potreb. Vse naložbe zavarovalnic in pozavarovalnic je treba upravljati v skladu z načelom „preudarne osebe“.

45. Države članice od zavarovalnic in pozavarovalnic ne smejo zahtevati, da svoja sredstva naložijo v določene kategorije sredstev, ker bi bila taka zahteva nezdružljiva z liberalizacijo pretoka kapitala po členu 56 Pogodbe.

46. Treba je odpraviti določbe, ki državam članicam omogočajo, da zahtevajo zastavo sredstev, ki pokrivajo zavarovalno-tehnične rezervacije zavarovalnice ali pozavarovalnice, in sicer ne glede na obliko tovrstne zahteve, ko je zavarovatelj pozavarovan pri zavarovalnici ali pozavarovalnici, pooblaščeni v skladu s to direktivo, ali pri zavarovalnici iz tretje države, če se nadzorni režim te tretje države šteje za enakovrednega.

47. Zaradi povečane mobilnosti evropskih državljanov se zavarovanje avtomobilske odgovornosti vedno pogosteje ponuja tudi prek meja. Za zagotovitev trajnega pravilnega delovanja sistema zelene karte in sporazumov med nacionalnimi biroji za avtomobilsko zavarovanje je primerno, da lahko države članice od zavarovalnic, ki na svojem ozemlju zagotavljajo avtomobilsko zavarovanje z opravljanjem storitev, zahtevajo, da se združijo in sodelujejo pri financiranju nacionalnega biroja ter pri ustanovitvi jamstvenega sklada v tej državi članici. Država članica, v kateri se opravljajo storitve, mora od podjetij, ki ponujajo zavarovanje avtomobilske odgovornosti, zahtevati, da imenujejo zastopnika na njenem ozemlju, ki zbira vse potrebne informacije v zvezi z odškodninskimi zahtevki in ki zastopa zadevno podjetje.

48. V okviru notranjega trga je v interesu zavarovalca, da ima dostop do čim širšega izbora zavarovalnih proizvodov, ki so na voljo v Skupnosti. Država članica obveznosti ali država članica, v kateri je prisotno tveganje, mora zato zagotoviti, da zavarovalnicam nič ne preprečuje, da bi na njenem ozemlju tržile vse zavarovalne produkte, ki se prodajajo v Skupnosti, če niso v nasprotju s predpisi, ki varujejo javno dobro, ki veljajo v tej državi članici, in če javno dobro ni zavarovano s pravili matične države članice.

49. Treba je določiti sistem kazni, ki se naložijo, če v državi članici obveznosti ali državi članici, v kateri je prisotno tveganje, zavarovalnica ne upošteva določb, ki varujejo javno dobro.

50. Na notranjem trgu zavarovalniških poslov imajo potrošniki večjo in pestrejšo izbiro pogodb. Če naj imajo popolne koristi od te raznolikosti in večje konkurence, jim je treba zagotoviti vse potrebne informacije, preden sklenejo pogodbo, v času veljavnosti pogodbe pa jim je treba omogočiti, da izberejo pogodbo, ki najbolje zadovoljuje njihove potrebe.

51. Zavarovalnica, ki ponuja pogodbe o zavarovanju pomoči, mora razpolagati s sredstvi, ki omogočajo, da v primernem roku zagotovi povračila v naravi, ki jih ponuja. Treba je sprejeti posebne določbe za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala in najnižjega zneska zahtevanega minimalnega kapitala, ki ga mora takšno podjetje imeti.

52. Učinkovito opravljanje sozavarovanja na ravni Skupnosti za dejavnosti, za katere je verjetno, da jih zaradi njihove narave ali velikosti krije mednarodno sozavarovanje, je treba pospešiti z zadostnim usklajevanjem za preprečitev izkrivljanja konkurence in razlik pri obravnavanju. V zvezi s tem mora vodilna zavarovalnica oceniti škodne zahtevke in določiti znesek zavarovalno-tehničnih rezervacij. Poleg tega je treba zagotoviti posebno sodelovanje na področju sozavarovanj na ravni Skupnosti med nadzornimi organi držav članic ter med temi organi in Komisijo.

53. Za zaščito zavarovancev je treba uskladiti nacionalno zakonodajo v zvezi z zavarovanjem stroškov postopka. Vsa navzkrižja interesov, ki izhajajo zlasti iz dejstva, da zavarovalnica krije drugo osebo ali krije osebo v zvezi s stroški postopka in drugo vrsto zavarovanja, je treba preprečiti v največji možni meri oziroma jih je treba razrešiti. V ta namen je na različne načine mogoče doseči ustrezno raven zaščite zavarovalcev. Ne glede na sprejeto rešitev je treba interes oseb, ki imajo kritje stroškov postopka, zaščititi z ustreznimi zaščitnimi ukrepi.

54. Nasprotja med zavarovalnicami, ki krijejo stroške postopka, in zavarovanci je treba rešiti na najpravičnejši in najhitrejši način. Zato je primerno, da države članice zagotovijo postopek arbitraže ali postopek, ki ponuja primerljiva zagotovila.

55. V nekaterih državah članicah je zasebno ali prostovoljno zdravstveno zavarovanje delna ali popolna alternativa zdravstvenemu kritju, ki ga zagotavljajo sistemi socialne varnosti. Posebna narava takšnega zdravstvenega zavarovanja ga razlikuje od drugih vrst škodnega zavarovanja in življenjskega zavarovanja, če je treba zagotoviti, da imajo zavarovalci učinkovit dostop do zasebnega zavarovanja ali prostovoljno sklenjenega zdravstvenega zavarovanja ne glede na svojo starost ali profil tveganj. Zaradi narave in družbenih posledic pogodb o zdravstvenem zavarovanju morajo imeti nadzorni organi države članice, v kateri je prisotno tveganje, možnost, da zahtevajo sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih v primeru zasebnega ali prostovoljnega zdravstvenega zavarovanja, da bi preverili, ali so take pogodbe delna ali popolna alternativa zdravstvenemu kritju, ki ga zagotavlja sistem socialne varnosti. Tako preverjanje ne sme biti predpogoj za trženje proizvodov.

56. V ta namen so nekatere države članice sprejele posebne določbe. Za zaščito javnega dobra mora obstajati možnost sprejetja ali ohranitve takih zakonskih določb, če ne gre za neupravičeno omejevanje pravice do ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev in se pri tem razume, da je potrebno take določbe uporabljati na enak način. Te zakonske določbe se lahko po naravi razlikujejo glede na pogoje v vsaki državi članici. Cilj varovanja javnega dobra se lahko doseže tudi tako, da se od podjetij, ki ponujajo zasebno zdravstveno zavarovanje ali sklenitev prostovoljnega zdravstvenega zavarovanja, zahteva, da ponujajo standardne police v skladu s kritjem, predvidenim v programih obvezne socialne varnosti s premijsko stopnjo do predpisanega maksimuma in da sodelujejo v programih odškodnin za izgube. Nadalje je mogoče zahtevati, da je tehnična podlaga zasebnega zdravstvenega zavarovanja ali prostovoljno sklenjenega zdravstvenega zavarovanja podobna kot podlaga za življenjsko zavarovanje.

57. Države članice gostiteljice morajo imeti možnost, da od vsake zavarovalnice, ki na njihovem ozemlju na lastno odgovornost ponuja obvezno zavarovanje za nesreče pri delu, zahtevajo izpolnjevanje posebnih določb njihove nacionalne zakonodaje o takem zavarovanju. Vendar pa se ta zahteva ne more uporabljati za določbe v zvezi s finančnim nadzorom, ki je v izključni odgovornosti matične države članice.

58. Treba je zagotoviti ustrezna pravila za namenske družbe, ki prevzamejo tveganja zavarovalnic in pozavarovalnic, čeprav same niso zavarovalnice ali pozavarovalnice. Izterljivi zneski namenskih družb se štejejo kot odbitne količine na podlagi pozavarovanja ali pogodb o retrocesiji.

59. Zaradi posebne narave končnih pozavarovalnih dejavnosti morajo države članice zagotoviti, da lahko zavarovalnice in pozavarovalnice, ki sklepajo pogodbe končnega pozavarovanja ali izvajajo dejavnosti končnega pozavarovanja, ustrezno opredelijo, izmerijo in nadzorujejo nevarnosti, ki izhajajo iz teh pogodb ali poslov.

60. Za upoštevanje mednarodnih vidikov pozavarovanja bi bilo treba določiti možnost sklenitve mednarodnih sporazumov s tretjo državo, katerih namen je opredelitev sredstev nadzora nad subjekti pozavarovanja, ki opravljajo dejavnost na ozemlju vsake pogodbenice. Poleg tega bi bilo treba določiti prilagodljiv postopek za omogočanje presoje enakovrednosti pravil skrbnega in varnega poslovanja s tretjimi državami na ravni Skupnosti, da se izboljša liberalizacija storitev pozavarovanja v tretjih državah z ustanavljanjem ali čezmejnim zagotavljanjem storitev.

61. Ukrepi v zvezi z nadzorom zavarovalnic in pozavarovalnic v zavarovalniški skupini morajo organom, ki nadzirajo zavarovalnico ali pozavarovalnico, omogočiti, da oblikujejo boljšo presojo njenega finančnega stanja.

62. Takšen nadzor skupine bi moral v potrebnem obsegu upoštevati zavarovalne holdinge in mešane zavarovalne holdinge. Vendar pa ta direktiva nikakor ne pomeni, da morajo države članice izvajati nadzor teh zavarovalnic, ki se obravnavajo posamezno.

63. Medtem ko nadzor posameznih zavarovalnic in pozavarovalnic ostaja bistveno načelo zavarovalniškega nadzora, je treba določiti, katera podjetja zajema nadzor na ravni skupin.

64. Nadzor skupine mora v vsakem primeru veljati na ravni končnega udeleženega podjetja, ki ima svoj sedež v Skupnosti. Vendar morajo države članice svojim nadzornim organom dovoliti, da nadzor skupine izvajajo v omejenem številu nižjih ravni, kjer se to zdi potrebno.

65. Za zavarovalnice in pozavarovalnice, ki tvorijo del skupine, je treba izračunati solventnost na ravni skupine.

66. Zavarovalnice in pozavarovalnice, ki pripadajo skupini, morajo imeti možnost zaprositi za odobritev notranjega modela, ki se uporablja za izračun solventnosti na ravni skupine in na posameznih ravneh.

67. Treba je zagotoviti, da se lastna sredstva znotraj skupine primerno razdelijo in da so na voljo za zaščito zavarovalcev in upravičencev, kjer je to potrebno. V ta namen morajo zavarovalnice in pozavarovalnice znotraj skupine imeti zadostna lastna sredstva za kritje svojega zahtevanega solventnostnega kapitala, razen če je zaščito zavarovalcev in upravičencev mogoče doseči kako drugače. Zato morajo zavarovalnice in pozavarovalnice znotraj skupine imeti dovoljenje, da v določenih okoliščinah krijejo svoj zahtevani solventnostni kapital s pomočjo skupine, ki jo določi matično podjetje. Da se oceni potreba po morebitni prihodnji reviziji podpornega programa skupine in da se ta revizija pripravi, mora Komisija poročati o pravilih držav članic in praksah nadzornih organov na tem področju.

68. Na solventnost hčerinske zavarovalnice ali pozavarovalnice zavarovalnega holdinga, zavarovalnice ali pozavarovalnice tretje države lahko vplivajo finančni viri skupine, katere del je, in porazdelitev finančnih virov znotraj te skupine. Zato bi morali imeti nadzorni organi sredstva za izvajanje nadzora skupine in sprejemanje ustreznih ukrepov na ravni zavarovalnice ali pozavarovalnice, če je njena solventnost ogrožena ali bi lahko bila ogrožena.

69. Koncentracije tveganja in transakcije znotraj skupine lahko vplivajo na finančni položaj zavarovalnic in pozavarovalnic. Zato morajo imeti nadzorni organi možnost, da izvajajo splošni nadzor nad nekaterimi vrstami takih koncentracij tveganj in transakcij znotraj skupine in da sprejmejo ustrezne ukrepe na ravni zavarovalnice ali pozavarovalnice, če je njena solventnost ogrožena ali bi lahko bila ogrožena.

70. Zavarovalnice in pozavarovalnice znotraj skupine bi morale imeti ustrezne sisteme upravljanja, ki bi morali biti predmet nadzornega pregleda.

71. Vse zavarovalne in pozavarovalne skupine, ki so predmet nadzornega pregleda, bi morale imeti nadzornika skupine, izbranega izmed sodelujočih nadzornih organov. Pravice in dolžnosti nadzornika skupine morajo vključevati ustrezno usklajevanje in pristojnosti odločanja. Organi, ki sodelujejo pri nadzoru zavarovalnic in pozavarovalnic, ki pripadajo isti skupini, morajo vzpostaviti načine usklajevanja.

72. Nadzorni organi morajo imeti dostop do vseh informacij, ki so pomembne za izvajanje nadzora skupine. Treba je vzpostaviti sodelovanje med organi, odgovornimi za nadzor zavarovalnic in pozavarovalnic, ter tudi med temi organi in organi, odgovornimi za nadzor podjetij, ki delujejo v drugih finančnih sektorjih.

73. Za zavarovalnice in pozavarovalnice, ki so del skupine, katere sedež je zunaj Skupnosti, morajo veljati enakovredne in ustrezne ureditve za nadzor skupine. Zato je treba zagotoviti preglednost pravil in izmenjavo informacij z organi tretjih držav za vse zadevne okoliščine.

74. Ker nacionalna zakonodaja v zvezi z reorganizacijskimi ukrepi in postopki prenehanja ni usklajena, je primerno, da se v okviru notranjega trga zagotovi vzajemno priznavanje reorganizacijskih ukrepov in predpisov držav članic, ki urejajo prenehanje zavarovalnic, v zvezi z zavarovalnicami in potrebnim sodelovanjem, ob upoštevanju potrebe po enotnosti, univerzalnosti, usklajevanju in javnosti za takšne ukrepe ter enakovrednega obravnavanja in zaščite zavarovalnih upnikov.

75. Treba je zagotoviti, da so reorganizacijski ukrepi, ki jih sprejme pristojni organ države članice za ohranitev ali obnovitev finančne trdnosti zavarovalnice in v največji možni meri preprečitev prenehanja zavarovalnice, popolnoma učinkoviti na celotnem območju Skupnosti. Vendar pa to ne sme vplivati na učinke reorganizacijskih ukrepov in postopkov prenehanja v razmerju do tretjih držav.

76. Razlikovati je treba med pristojnimi organi za namene reorganizacijskih ukrepov in postopkov prenehanja ter nadzornimi organi zavarovalnic.

77. Opredelitev „podružnice“ za namene insolventnosti mora, v skladu z obstoječimi načeli insolventnosti, upoštevati enojno pravno osebnost zavarovalnice. Vendar pa mora zakonodaja matične države članice določiti način obravnavanja sredstev in obveznosti neodvisnih oseb s stalnim pooblastilom, da delujejo kot zastopniki zavarovalnice, v postopku prenehanja zavarovalnice.

78. Treba je določiti pogoje, pod katerimi postopki prenehanja, ki, ne da bi temeljili na insolventnosti, vključujejo prednostni red za plačilo zavarovalnih zahtevkov, spadajo na področje uporabe te direktive. Zahtevki zaposlenih v zavarovalnici, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi in zaposlitvenih razmerij, morajo biti taki, da se lahko vnesejo v nacionalni jamstveni program za plače. Taki vnosni zahtevki bi morali imeti korist od obravnavanja, določenega s predpisi matične države članice ( lex concursus ).

79. Reorganizacijski ukrepi ne izključujejo začetka postopka prenehanja. Postopki prenehanja se lahko začnejo v odsotnosti ali po sprejetju reorganizacijskih ukrepov in se lahko zaključijo s poravnavo ali drugimi podobnimi ukrepi, vključno z reorganizacijskimi ukrepi.

80. Samo pristojni organi matične države članice imajo lahko pooblastilo, da sprejemajo sklepe o postopkih prenehanja zavarovalnic. Sklepi morajo imeti vpliv na celotnem območju Skupnosti in jih morajo priznavati vse države članice. Sklepe se objavi v skladu s postopki matične države in v Uradnem listu Evropske unije. Informacije morajo biti tudi na voljo znanim upnikom, ki so rezidenti Skupnosti in ki imajo pravico vložiti zahtevke in predložiti pripombe.

81. V postopkih prenehanja je treba upoštevati vsa sredstva in obveznosti zavarovalnice.

82. Vse pogoje za začetek, izvajanje in zaključek postopkov prenehanja morajo urejati predpisi matične države članice.

83. Da se zagotovi usklajeno delovanje med državami članicami, morajo biti nadzorni organi matične države članice in organi vseh drugih držav članic nujno obveščeni o začetku postopka prenehanja.

84. Izredno pomembno je, da so v postopku prenehanja zaščiteni zavarovanci, zavarovalci, upravičenci in morebitni oškodovanci, ki imajo pravico do neposredne tožbe proti zavarovalnici zaradi odškodninskega zahtevka, ki izhaja iz zavarovalnih poslov. Ob tem se razume, da taka zaščita ne vključuje zahtevkov, ki ne izhajajo iz obveznosti iz zavarovalnih pogodb ali zavarovalnih poslov, ampak iz civilnopravne odgovornosti, ki jo povzroči zastopnik v pogajanjih, za katera, v skladu s predpisi, ki veljajo za zavarovalno pogodbo ali posel, zastopnik sam ni odgovoren v skladu s tako zavarovalno pogodbo ali poslom. Za dosego tega cilja morajo države članice imeti možnost izbirati med enakovrednimi metodami za zagotovitev posebnega obravnavanja zavarovalnih upnikov, nobena izmed teh metod pa državi članici ne preprečuje vzpostavitve prednostne razvrstitve različnih kategorij zavarovalnih zahtevkov. Poleg tega je treba zagotoviti ustrezno ravnotežje med zaščito zavarovalnih upnikov in zaščito drugih privilegiranih upnikov, zaščitenih s predpisi zadevne države članice.

85. Začetek postopka prenehanja mora vključevati odvzem dovoljenja za opravljanje zavarovalnih poslov, izdanega zavarovalnici, razen če tako dovoljenje ni bilo že prej odvzeto.

86. Upniki morajo imeti pravico, da vložijo zahtevke ali predložijo pisne pripombe v postopku prenehanja. Zahtevke upnikov, ki so rezidenti države članice, ki ni matična država članica, je treba obravnavati na isti način kot enakovredne zahtevke v matični državi članici brez diskriminacije na podlagi državljanstva ali prebivališča.

87. Da se zaščitijo upravičena pričakovanja in varnost določenih transakcij v državah članicah, ki niso matična država članica, je treba določiti predpise, ki se uporabljajo za učinke reorganizacijskih ukrepov in postopkov prenehanja na pravdne postopke, ki so v teku, in na posamezne izvršilne ukrepe, ki izhajajo iz teh pravdnih postopkov.

88. Ukrepe, potrebne za izvajanje te direktive, je treba sprejeti v skladu s Sklepom Sveta 1999/468/ES z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil[37]. Zlasti je treba na Komisijo prenesti pooblastilo za sprejetje ukrepov z zvezi s prilagajanjem prilog in za sprejetje ukrepov, ki določajo zlasti nadzorna pooblastila in ukrepe, ki jih je treba sprejeti in ki določajo podrobnejše zahteve na področjih, kot so sistem upravljanja, javno razkritje, izračun zavarovalno-tehničnih rezervacij in kapitalskih zahtev, pravila o naložbah in nadzor skupine. Ker so to ukrepi splošnega obsega, namenjeni spreminjanju nebistvenih elementov te direktive ali dopolnitvi te direktive z novimi nebistvenimi elementi, je treba ukrepe sprejeti v skladu z regulativnim postopkom s preverjanjem, predvidenim v členu 5a Sklepa 1999/468/ES.

89. Ker ciljev predlaganih ukrepov države članice ne morejo doseči v zadostni meri in jih je zaradi obsežnosti in učinkov lažje doseči na ravni Skupnosti, lahko Skupnost sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta direktiva ne presega okvira, ki je potreben za dosego teh ciljev.

90. Določbe Direktive Sveta 64/225/EGS z dne 25. februarja 1964 o odpravi omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev na področjih pozavarovanja in retrocesije[38], Direktive Sveta 73/240/EGS z dne 24. julija 1973 o odpravi omejitve svobode ustanavljanja na področju dejavnosti neposrednega zavarovanja, razen življenjskega zavarovanja[39], Direktive Sveta 76/580/EGS z dne 29. junija 1976 o spremembi Direktive 73/239/EGS o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja[40] in Direktive Sveta 84/641/EGS z dne 10. decembra 1984 o spremembi Prve direktive (73/239/EGS) o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja, zlasti glede zavarovanja pomoči[41] so zastarele in jih je zato treba razveljaviti.

91. Obveznost prenosa te direktive v nacionalno pravo bi morala biti omejena na tiste določbe, ki pomenijo vsebinsko spremembo v primerjavi s predhodnimi direktivami. Obveznost prenosa določb, ki so nespremenjene, izhaja iz predhodnih direktiv.

92. Ta direktiva ne sme posegati v obveznosti držav članic glede rokov za prenos direktiv v nacionalno pravo, določenih v delu B Priloge VI –

2002/83/ES (prilagojeno)

SPREJELA NASLEDNJO DIREKTIVO:

NASLOV I

SPLOŠNA PRAVILA O ZAČETKU OPRAVLJANJA IN OPRAVLJANJU NEPOSREDNEGA ZAVAROVANJA IN POZAVAROVANJA

POGLAVJE I

VSEBINA, PODROČJE UPORABE IN OPREDELITVE POJMOV IN PODROČJE UPORABE

ODDELEK 1 - VSEBINA IN PODROčJE UPORABE

2002/83/ES člen 2 (prilagojeno)

Člen 1 √ Vsebina

Ta direktiva ureja √ določa pravila glede:

(1). začeteka opravljanja in opravljanjea samozaposlitvene dejavnosti √ samozaposlitvenih dejavnosti neposrednega zavarovanja s strani podjetij s sedežem v državi članici ali želijo tam ustanoviti sedež za dejavnosti, opredeljene spodaj: √ in pozavarovanja znotraj Skupnosti;

√ (2) dopolnilnega nadzora v primeru zavarovalniških ali pozavarovalniških skupin;

√ (3) reorganizacije in prenehanja zavarovalnic, ki opravljajo dejavnost neposrednega zavarovanja.

84/641/EGS člen 1 in 2002/83/ES člen 2 (prilagojeno)

Člen 2 √ Področje uporabe

1. Ta direktiva zadeva začetek opravljanja in opravljanje samostojne dejavnosti √ se uporablja za zavarovalnice za neposrednoega √ življenjsko in neživljenjsko zavarovanjea, vključno z dejavnostjo zavarovanja pomoči iz odstavka 2, ki jo opravljajo podjetja, ustanovljenea na ozemlju države članice, ali zavarovalnicepodjetja, ki želijo biti tam ustanovljenea.

2005/68/ES člen 1 (prilagojeno)

1. Ta direktiva določa pravila za začetek opravljanja in opravljanje samostojne dejavnosti √ Uporablja se tudi za pozavarovanja pozavarovalnice, ki izvajajo le dejavnosti pozavarovanja in so ustanovljene v √ na ozemlju državei članicei ali se tam želijo ustanoviti √ , z izjemo naslova IV .

84/641/EGS člen 1 (prilagojeno)

2. √Za namene prvega pododstavka odstavka 1 neživljenjsko zavarovanje vključuje dDejavnost zavarovanja pomoči √ , ki je pomoč, zagotovljena osebam, ki zaidejo v težave med potovanjem, ko so odsotne od doma ali stalnega √ običajnega prebivališča. Pomoč je v tem, da podjetje za vnaprejšnje plačilo premije daje pomoč upravičencu iz pogodbe o zavarovanju pomoči, ko je le-ta v težavah, ki so posledica naključnega dogodka, in sicer v primerih in pod pogoji, določenimi v pogodbi.

Pomoč je lahko zagotovljena v obliki povračila v denarju ali naravi. Povračila v naravi so lahko dana z osebjem in opremo osebe, ki jih zagotavlja.

Dejavnost zavarovanja pomoči ne obsega servisiranja, vzdrževanja, poprodajnih storitev ali preprostih nasvetov ali preproste pomoči v funkciji posrednika.

3. Razvrstitev dejavnosti iz tega člena po zavarovalnih vrstah je navedena v Prilogi.

2002/83/ES (prilagojeno)

ð novo

√ 3. Kar zadeva življenjsko zavarovanje, se ta direktiva nanaša na:

(a) 1. naslednje vrste zavarovanja √ dejavnosti življenjskega zavarovanja , če izhajajo iz pogodb:

(ai) življenjsko zavarovanje, to je zavarovalna vrsta, ki gajo sestavljajo zlasti zavarovanje za primer doživetja, zavarovanje za primer smrti, mešano zavarovanje, življenjsko zavarovanje z vračilom premij, zavarovanje za primer poroke, zavarovanje za primer rojstva;

(bii) rente;

(ciii) dodatna zavarovanja k √ , sklenjena poleg življenjskegamu zavarovanjau, ki jih izvajajo življenjske zavarovalnice, to so zlasti zavarovanje zoper telesno poškodbo, vključno z delovno nesposobnostjo, zavarovanje za primer smrti, ki je posledica nesreče, in zavarovanje za primer invalidnosti, ki je posledica nesreče ali bolezni, če se te zavarovalne vrste sklenejo poleg življenjskega zavarovanja;

(div) (ivd) vrsta √ trajno zdravstveno zavarovanjea, √ ki trenutno ni predmet odstopa in ki obstaja na Irskem in v Združenem kraljestvu, tako imenovano "permanent health insurance" (trajno dolgoročno zdravstveno zavarovanje);

(b) 2. naslednjei poslei, ki izhajajo iz pogodb, kolikor jih nadzirajo upravni organi, pristojni za nadzor zasebnega zavarovanja:

(ai) tontine √ posle , s katerimi so združenja naročnikov ustanovljena z namenom, da skupaj kapitalizirajo svoje prispevke in nato sredstva, ki se tako naberejo, porazdelijo med preživele ali med upravičence pokojnih √ (tontine) ;

(bii) zavarovanje s kapitalizacijo, ki temelji na zavarovalno-tehničnih izračunih, s katerim se, v zameno za eno plačilo ali periodna plačila, dogovorjena vnaprej, sprejmejo obveznosti z določenim trajanjem in zneskom;

(ciii) upravljanje skupinskih pokojninskih skladov, to so posli, ki so za zadevno podjetje sestavljeni iz upravljanja ð ki zajemajo ï √ upravljanje naložb, in zlasti sredstva, ki predstavljajo rezerve organov, ki izvršujejo plačila ob smrti ali doživetju ali v primeru prekinitve ali zmanjšanju dejavnosti;

(div) poslie iz točke (ciii), kadar jih spremlja zavarovanje, ki krije ohranjanje kapitala ali plačilo minimalnih obresti;

(ev) poslie, ki jih opravljajo √ življenjske zavarovalnice, kot so posli iz Poglavja 1, Naslov 4, Knjige IV francoskega „Code des assurances“,.

3. (c) pPoslie, ki se nanašajo na dolžino človeškega življenja in ki so predpisani ali opredeljeni v zakonodaji o socialnem zavarovanju, ko √ če jih opravljajo ali upravljajo √ življenjske zavarovalnice na njihovo lastno odgovornost v skladu s pravom države članice.

73/239/EGS člen 2(1)(d) in 2002/83/ES člen 3(4) (prilagojeno)

ð novo

√ODDELEK 2 – IZJEME IZ PODROčJA UPORABE

√PODODDELEK 1 - SPLOšNO

ČLEN 3 √ Obvezni sistemi

s pridržkom uporabe √ Brez poseganja v točko (c) člena 2(3), √ se ta direktiva ne uporablja za zavarovanje v okviru obveznega sistema socialnega varstva;

ò novo

Člen 4Izjeme iz področja uporabe zaradi velikosti

1. Brez poseganja v člene 5 do 10 se ta direktiva ne uporablja za zavarovalnice, katerih letni prihodek od premij ne presega 5 milijonov EUR.

2. Če se znesek iz odstavka 1 tri leta zapored preseže, se ta direktiva uporablja od četrtega leta.

73/239/EGS člen 2 (prilagojeno)

√ PODODDELEK 2 – NEžIVLJENJSKO ZAVAROVANJE

ČLEN 5 √ Posli

√Za zavarovalnice za neživljenjsko zavarovanje se tTa direktiva se ne uporablja za:

1. Naslednje vrste zavarovanj:

(a) življenjsko zavarovanje, to pomeni zlasti naslednja zavarovanja: zavarovanje za primer preživetja, zavarovanje za primer smrti, mešano zavarovanje, življenjsko zavarovanje z vračilom premij, tontine, zavarovanje za primer poroke, zavarovanje za primer rojstva;

(b) rentno zavarovanje;

(c) dodatna zavarovanja življenjskemu zavarovanju, ki jih izvajajo življenjske zavarovalnice, pomeni zavarovanje zoper telesno poškodbo, vključno z delovno nesposobnostjo, zavarovanje za primer smrti, ki je posledica nesreče, ter zavarovanje za primer invalidnosti, ki je posledica nesreče ali bolezni, če se te zavarovalne vrste sklenejo poleg življenjskega zavarovanja;

(e) vrsta zavarovanja, ki obstaja na Irskem in v Združenem kraljestvu, tako imenovano „permanent health insurance“ (nepreklicno dolgoročno zdravstveno zavarovanje).

2. Nnaslednje posle:

(a1) zavarovanje s kapitalizacijo, kot je opredeljeno v predpisih posameznih držav članic;

(b2) poslie institucij vzajemne pomoči in vzajemnih institucij, katerih izplačila se spreminjajo glede na razpoložljive vire in pri katerih se prispevki članov določajo na pavšalni osnovi;

(c3) poslei, ki jih opravljajo organizacije, ki niso pravne osebe, katerih namen je vzajemna zaščita njenih članov, ne da bi se pri tem plačevale premije ali da bi se oblikovale zavarovalno-tehnične rezervacije;

87/343/EGS člen 1(1) (prilagojeno)

(d4) do nadaljnje uskladitve posle izvoznega kreditnega zavarovanja za račun države ali z garancijo države, ali pri katerem je država zavarovatelj.

84/641/EGS člen 2 (prilagojeno)

ð novo

Člen 6 √ Pomoč

√ 1. Ta direktiva se ne uporablja za Ddejavnost zavarovanja pomoči, √ ki izpolnjuje vse naslednje pogoje:

(a) pri kateri je odgovornost omejena na naslednje posle, opravljene √ pomoč se zagotovi ob nesreči ali okvari, ki vključuje cestno vozilo in ki se običajno √, ko se nesreča ali okvara zgodi na ozemlju države članice podjetja, ki zagotavlja kritje;:

√ (b) odgovornost za pomoč je omejena na naslednje posle:

(i) pomoč na kraju okvare, za katero podjetje, ki daje kritje, v večini primerov uporablja svoje lastno osebje in opremo;

(ii) prevoz vozila na najbližje ali najprimernejše mesto, na katerem je mogoče opraviti popravilo, ter spremstvo voznika in potnikov z istimi sredstvi na najbližje mesto, od koder lahko nadaljujejo pot z drugimi sredstvi;

(iii) če to predvideva država članica podjetja, ki zagotavlja kritje, prevoz vozila, po možnosti pa tudi voznika in potnikov, domov, do izhodiščne točke ali do prvotnega cilja v isti državi;,

(c) razen če takšnih poslov √ pomoči ne opravlja podjetje, za katerega se uporablja ta direktiva.

2. V primeru iz prvih dveh alinei točk (i) in (ii) odstavka 1(b) se pogoj, da se mora nesreča ali okvara zgoditi na ozemlju države članice podjetja, ki zagotavlja kritje, a) ne uporablja, kadar je to ustanova, v katero je upravičenec včlanjen √ v ustanovo, ki zagotavlja kritje , in kadar storitev pomoči na cesti ali prevoza vozila opravi podobna ustanova v zadevni državi na osnovi vzajemnega sporazuma le ob predložitvi članske izkaznice, ne da bi bilo treba zanjo plačati dodatno premijo;, (b) ne izključuje zavarovanja takšne pomoči na √ ali v primeru Irskem in v Združenegam kraljestvau s strani √, kadar dejavnost zavarovanja pomoči opravi istae ustanovae, ki posluje v obeh državah.

√ 3. Ta direktiva se ne uporablja za dejavnosti V okoliščinah iz tretje alinee točke (iii) odstavka 1(b), kadar se je nesreča ali okvara zgodila na ozemlju Irske ali - v primeru Združenega kraljestva - na ozemlju Severne Irske, √ in je mogoče se vozilo, po možnosti tudi voznika in potnike, prepeljeati domov, do izhodiščne točke ali do prvotnega cilja v enem od obeh ozemelj.

4. Poleg tega √ Ta direktiva ne zadeva √ se ne uporablja za dejavnosti zavarovanja pomoči, ki se daje √ jo opravi Avtomobilski klub Velikega vojvodstva Luksemburg, kadar se je ob nesrečai ali okvarai cestnega vozila √ zgodila izven ozemlja Velikega vojvodstva Luksemburg in ki √ kadar pomoč obsega prevoz vozila, ki je bilo vpleteno v √ to nesrečo ali √ okvaro se je pokvarilo izven ozemlja Velikega vojvodstva Luksemburg, po možnosti skupaj z voznikom in potniki, domov, če takšne posle opravlja Avtomobilski klub Velikega vojvodstva Luksemburg.

Podjetja, za katera se uporablja ta direktiva, lahko opravljajo dejavnost iz te točke le tedaj, če so pridobila dovoljenje za zavarovalno vrsto 18 iz točke A Priloge ne glede na točko C omenjene priloge. V takšnem primeru se ta direktiva uporablja za zadevne posle.

2002/13/ES člen 1(1) (prilagojeno)

Ta direktiva se ne uporablja za družbe, ki izpolnjujejo vse naslednje pogoje:

družba ne opravlja nobene dejavnosti, ki sodijo v področje uporabe te direktive, razen tiste iz vrste 18 točke A Priloge I,

ta dejavnost se opravlja izključno lokalno in zajema le prejemke v naravi,

skupni znesek letnega prihodka, zbranega v zvezi z dejavnostjo zagotavljanja pomoči osebam, ki zaidejo v težave, ne presega 200 000 EUR.

Člen 7 √ Družbe za vzajemno zavarovanje

1. Ta direktiva se ne uporablja za družbe za vzajemno zavarovanje, ki izpolnjujejo vse naslednje pogoje:

(a) statut družbe mora vsebovati določbe, v skladu s katerimi je mogoče zvišati prispevke ali znižati ugodnosti;

(b) njihova dejavnost ne krije nevarnosti v zvezi z odgovornostjo, razen če ta predstavlja dodatno kritje v skladu s točko C Priloge I, ali nevarnosti v zvezi s krediti in kavcijami;

(c) letni prihodek od prispevkov za dejavnosti, zajete v tej direktivi, ne sme presegati 5 milijonov EUR; in

(d) najmanj ena polovica prihodka od prispevkov za dejavnosti, zajete v tej direktivi, mora izvirati od oseb, ki so člani družbe za vzajemno zavarovanje.

73/239/EGS člen 3 (prilagojeno)

2. Ta direktiva se ne uporablja za družbe za vzajemno zavarovanje, √ ki izvajajo dejavnosti neživljenjskega zavarovanja in ki so z drugimi družbami iste vrste √ družbami za vzajemno zavarovanje sklenile sporazum, ki zagotavlja polno pozavarovanje zavarovalnih polic, ki so jih izdale, ali skladno s katerimi prevzemno podjetje izpolni obveznosti iz zavarovalnih pogodb namesto cedenta. V takšnem primeru se za prevzemno podjetje uporabljajo določbe iz te direktive.

73/239/EGS člen 4 (prilagojeno)

Člen 8 √ Institucije

Razen če se njihova pristojnost ne spremeni z zakonom ali statutom, se ta direktiva ne uporablja za naslednje institucije √ , ki opravljajo dejavnosti neživljenjskega zavarovanja :

84/641/EGS člen 4 (prilagojeno)

(f1) na Danskem Falcks Redningskorps A/S, København √ Danska ;

73/239/EGS člen 4

(a2) v Nemčiji

Naslednje javnopravne institucije, ki uživajo monopol (Monopolanstalten):

1. Badische Gebäudeversicherungsanstalt, Karlsruhe,

2. Bayerische Landesbrandversicherungsanstalt, Munich,

3. Bayerische Landestierversicherungsanstalt, Schlachtviehversicherung, Munich,

4. Braunschweigische Landesbrandversicherungsanstalt, Brunswick,

5. Hamburger Feuerkasse, Hamburg,

6. Hessische Brandversicherungsanstalt (Hessische Brandversicherungskammer), Darmstadt,

7. Hessische Brandversicherungsanstalt, Kassel,

8. Hohenzollernsche Feuerversicherungsanstalt, Sigmaringen,

9. Lippische Landesbrandversicherungsanstalt, Detmold,

10. Nassauische Brandversicherungsanstalt, Wiesbaden,

11. Oldenburgische Landesbrandkasse, Oldenburg,

12. Ostfriesische Landschaftliche Brandkasse, Aurich,

13. Feuersozietät Berlin, Berlin,

14. Württembergische Gebäudebrandversicherungsanstalt, Stuttgart.

Vendar pa ozemeljska pristojnost ne velja za spremenjeno, če se takšne institucije združijo, pri čemer nova institucija ohrani ozemeljsko pristojnost institucij, ki so se združile; prav tako pristojnost glede zavarovalnih vrst ne velja za spremenjeno, če ena od teh institucij za isto območje prevzame eno ali več zavarovalnih vrst od druge tovrstne institucije.

Nnaslednje poldržavne institucije:

1.(a) Postbeamtenkrankenkasse,

2. (b) Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten;

(b)v Franciji

Naslednje institucije:

1. Caisse départementale des incendiés des Ardennes,

2. Caisse départementale des incendiés de la Côte-d'Or,

3. Caisse départementale des incendiés de la Marne,

4. Caisse départementale des incendiés de la Meuse,

5. Caisse départementale des incendiés de la Somme,

6. Caisse départementale grêle du Gers,

7. Caisse départementale grêle de l'Hérault;

(c3) na Irskem Voluntary Health Insurance Board;

Akt o pristopu Španije in Portugalske člen 26 in Priloga I, str. 156 (prilagojeno)

ð novo

(g4) v Španiji

Naslednje institucije:

1. Comisaría de Seguro Obligatorio de Viajeros,

2. Consorcio de Compensación de Seguros,

3. Fondo Nacional de Garantía de Riesgos de la Circulación.

73/239/EGS člen 4

(d5) v Italiji

Cassa di Previdenza per l'assicurazione degli sportivi (Sportass);

(e) v Združenem kraljestvu The Crown Agents.

2002/83/ES člen 3 (prilagojeno)

ð novo

√ PODODDELEK 3 - žIVLJENJSKO ZAVAROVANJE

Člen 9 √ Posli in Izločene dejavnosti in organi

√ Kar zadeva življenjske zavarovalnice, se tTa direktiva ne ureja √ uporablja za naslednje posle in dejavnosti :

1. s pridržkom uporabe člena 2(1)(c), vrst, določenih v Prilogi k Direktivi 73/239/EGS;

(1) 2. posleov podpornih in vzajemnih institucij, katerih izplačila se spreminjajo glede na razpoložljive vire in ki zahtevajo, da vsak njihov član prispeva po ustrezni pavšalni stopnji;

(2) 3. posleov, ki jih opravljajo organizacije, ki niso podjetja iz člena 2, katerih cilj je zagotavljanje prejemkov za zaposlene ali samozaposlene osebe, ki pripadajo podjetju ali skupini podjetij ali dejavnosti ali skupini dejavnosti, v primeru smrti ali doživetja ali v primeru prekinitve ali zmanjšanja dejavnosti, ne glede na to, ali so obveznosti, ki so posledica takih poslov, ves čas v celoti krite z matematičnimi rezervacijami;

(3) 8. pokojninskeih dejavnosti pokojninskih zavarovalnic po Zakonu o pokojninah zaposlenih (TEL) in drugi povezani finski zakonodaji, če:

(a) pokojninske zavarovalniške družbe, ki v skladu s finskim pravom že morajo imeti ločene sisteme računovodstva in upravljanja za svoje pokojninske dejavnosti, bodo od datuma pristopa √ 1. januarja 1995 ustanovijole ločene pravne subjekte za opravljanje teh dejavnosti;

(b) finski organi brez diskriminacije dovolijo vsem državljanom in družbam držav članic, da v skladu s finsko zakonodajo opravljajo dejavnosti iz člena 2, povezane s to izjemo, z: lastništvom ali udeležbo v obstoječi zavarovalniški družbi ali skupini, √ ali z ustanovitvijo ali udeležbo novih zavarovalniških družb ali skupin, vključno