15.

V teh smernicah se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov: (1) „pomoč“ pomeni vsak ukrep, ki izpolnjuje vsa merila iz člena 107(1) Pogodbe; (2) „obdobje odobritve pomoči“ pomeni eno ali več let v obdobju 2021–2030. Če želi država članica odobriti pomoč, ki ustreza krajšemu obdobju, bi morala kot referenčno obdobje upoštevati poslovno leto upravičencev in odobriti pomoč na letni osnovi; (3) „premestitev emisij CO2“ pomeni verjetnost povečanja globalnih emisij toplogrednih plinov, kadar podjetja preselijo proizvodnjo v države zunaj Unije, ker ne morejo prenesti večjih stroškov, ki izvirajo iz EU ETS, na svoje stranke brez znatne izgube tržnega deleža; (4) „največja intenzivnost pomoči“ pomeni skupni znesek pomoči, izražen kot odstotek upravičenih stroškov; (5) „samoproizvodnja“ pomeni proizvodnjo električne energije, ki jo proizvaja naprava, ki ni opredeljena kot „proizvajalec električne energije“ v smislu točke (u) člena 3 Direktive 2003/87/ES; (6) „upravičenec“ pomeni podjetje, ki prejme pomoč; (7) „evropska pravica do emisije (EUA)“ pomeni prenosljivo pravico do emisij ene tone ekvivalenta CO2 v določenem obdobju; (8) „bruto dodana vrednost“ pomeni bruto dodano vrednost v stroških faktorjev, tj. bruto dodana vrednost v tržnih cenah, zmanjšana za posredne davke in povečana za subvencije; (9) „cena nestandardizirane terminske pogodbe na EUA“, izražena v EUR, pomeni navadno povprečje dnevnih cen enoletnih nestandardiziranih terminskih pogodb na EUA (zaključni tečaj) za dobavo v decembru tistega leta, za katerega se odobri pomoč, opazovano na določeni borzi CO2 v EU od 1. januarja do 31. decembra leta, ki je pred letom, za katerega je bila odobrena pomoč (10); (10) „faktor emisij CO2“, izražen v tCO2/MWh, pomeni tehtano povprečje intenzivnosti CO2 za električno energijo, proizvedeno iz fosilnih goriv na različnih geografskih območjih. Utež odraža mešanico proizvodnje iz fosilnih goriv na posameznem geografskem območju. Faktor CO2 dobimo tako, da podatke o emisijah v ekvivalentu CO2 za energetski sektor delimo z bruto proizvodnjo električne energije na podlagi fosilnih goriv v TWh. V teh smernicah (11) so območja opredeljena kot geografska območja, a) ki jih sestavljajo delni trgi, povezani prek borz električne energije, ali b) v katerih ni ugotovljene prezasedenosti, ter, v obeh primerih, v katerih urne cene na borzah električne energije na zadevnih območjih en dan vnaprej izkazujejo največ 1-odstotno odstopanje cen v eurih (na podlagi deviznih tečajev ECB) v znatnem številu vseh ur v danem letu. Regionalno razlikovanje odraža pomen obratov na fosilna goriva za končno ceno, ki se določi na veleprodajnem trgu, in njihovo marginalno vlogo v razvrstitvi obratov. Samo dejstvo, da se z električno energijo trguje med dvema državama članicama, še ne pomeni, da ti dve državi sestavljata nadnacionalno regijo. Zaradi pomanjkanja ustreznih podatkov na podnacionalni ravni geografska območja zajemajo celotno ozemlje ene ali več držav članic. Na tej osnovi lahko opredelimo naslednja geografska območja: jadransko območje (Hrvaška in Slovenija), nordijsko območje (Švedska in Finska), baltsko območje (Litva, Latvija in Estonija), območje osrednjezahodne Evrope (Avstrija, Nemčija, Luksemburg), ibersko območje (Portugalska in Španija), območje Češke in Slovaške (Češka in Slovaška) ter vse druge države članice posebej. Ustrezni najvišji regionalni faktorji CO2, ki se uporabijo kot najvišje vrednosti, kadar država članica priglasiteljica ni izvedla ocenjevanja tržnih faktorjev CO2 v skladu s točko (11) spodaj, so navedeni v Prilogi III. Za zagotovitev enake obravnave virov električne energije in preprečitev možnih zlorab se za vse vire oskrbe z električno energijo (samoproizvodnja, pogodbe o dobavi električne energije ali oskrba z omrežja) in vse upravičence do pomoči v zadevni državi članici uporablja isti faktor emisij CO2; (11) „tržni faktor emisij CO2“, izražen v tCO2/MWh. Države članice, ki nameravajo dodeliti nadomestilo za posredne stroške, lahko v okviru priglasitve zadevne sheme zahtevajo, da se faktor emisij CO2, ki se uporabi, določi na podlagi študije vsebnosti CO2 v dejanski tehnologiji za določanje mejnih cen na trgu električne energije. Takšna priglasitev tržnega faktorja emisij CO2 mora pokazati ustreznost ohranjenega tržnega faktorja emisij CO2 na podlagi modela električnega sistema, ki simulira oblikovanje cen, in opaženih podatkov za tehnologijo določanja mejnih cen v celotnem letu t-1 (vključno z urami, ko se je določanje izvajalo na podlagi uvozov). To poročilo je treba predložiti nacionalnemu regulativnemu organu v odobritev in ga posredovati Komisiji, ko se ukrep priglasi Komisiji v skladu s členom 108(3) Pogodbe. Komisija oceni ustreznost študije in iz nje izhajajočega tržnega faktorja emisij CO2 v okviru analize združljivosti, ki jo opravi na podlagi člena 107(3) Pogodbe in teh smernic; (12) „dejanska proizvodnja“, izražena v tonah na leto, pomeni dejansko proizvodnjo naprave v letu t, ki se določi naknadno v letu t +1; (13) „dejanska poraba električne energije“, izražena v MWh, pomeni dejansko porabo električne energije v napravi (vključno s porabo električne energije za proizvodnjo proizvodov, ki se proizvajajo z zunanjimi zmogljivostmi in so upravičeni do pomoči) v letu t, ki se določi naknadno v letu t +1; (14) „referenčni koeficient učinkovitosti porabe električne energije“, izražen v MWh na tono proizvoda in opredeljen na ravni Prodcom 8 (12), pomeni za proizvod specifično porabo električne energije na tono proizvoda, doseženo z energijsko najučinkovitejšo metodo proizvodnje za zadevni proizvod. Posodobitev referenčnega koeficienta učinkovitosti porabe električne energije mora biti skladna s členom 10a(2) Direktive 2003/87/ES. Za proizvode v upravičenih sektorjih, za katere je bila v oddelku 2 Priloge I k Delegirani uredbi Komisije (EU) 2019/331 (13) ugotovljena izmenljivost goriva in električne energije, se referenčni koeficienti učinkovitosti porabe električne energije določijo v okviru istih meja sistema, pri čemer se za določitev zneska pomoči upošteva samo delež električne energije. Ustrezni referenčni koeficienti porabe električne energije za proizvode, ki spadajo v upravičene sektorje, so navedeni v Prilogi II k tem smernicam; (15) „referenčni koeficient učinkovitosti porabe nadomestne električne energije“ pomeni […] odstotek dejanske porabe električne energije, ki ga skupaj z referenčnimi koeficienti učinkovitosti porabe električne energije določi Komisija s sklepom. Ustreza povprečnemu zmanjšanju porabe, ki ga nalaga uporaba referenčnih koeficientov učinkovitosti porabe električne energije (referenčni koeficient porabe električne energije / predhodna poraba električne energije). Uporablja se za vse proizvode, ki spadajo v upravičene sektorje, vendar zanje ni določen referenčni koeficient učinkovitosti porabe električne energije.