EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 28.11.2016 COM(2016) 856 final 2016/0365(COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o okviru za sanacijo in reševanje centralnih nasprotnih strank ter spremembi uredb (EU) št. 1095/2010, (EU) št. 648/2012 in (EU) 2015/2365 (Besedilo velja za EGP) {SWD(2016) 368 final}

{SWD(2016) 369 final}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.OZADJE PREDLOGA 1.1.Razlogi za predlog in njegovi cilji Centralna nasprotna stranka (v nadaljnjem besedilu: CNS) posreduje med udeleženci na finančnih trgih, tako da za določen sklop pogodb deluje kot kupec za vsakega prodajalca in prodajalec za vsakega kupca. CNS se ukvarjajo s finančnimi posli z različnimi razredi finančnih instrumentov, kot so lastniški vrednostni papirji, izvedeni finančni instrumenti in repo posli. Svoje storitve po navadi zagotavljajo svojim klirinškim članom (običajno bankam), ki jih s CNS veže neposredno pogodbeno razmerje, in strankam klirinških članov (npr. pokojninskim skladom). Koncentracija poslov in pozicij, ki izhajajo iz tega, v CNS omogoča, da se te pozicije pobotajo, s čimer se znatno zmanjšajo skupne izpostavljenosti CNS ter njenih klirinških članov in njihovih strank. CNS od klirinških članov in njihovih strank v zameno za prevzem in pobot njihovih pozicij pobere zavarovanje (v obliki „kritja“ in prispevkov v jamstvene sklade) za kritje svojih obveznosti, če eden od udeležencev ne izpolni svojih obveznosti do CNS. Tako obvladujejo tveganja, povezana s finančnimi trgi (npr. tveganje nasprotne stranke, likvidnostno tveganje in tržno tveganje), ter s tem izboljšujejo splošno stabilnost in odpornost finančnih trgov. Pri tem postajajo kritična vozlišča v finančnem sistemu, saj povezujejo različne finančne akterje in združujejo precejšnje zneske njihove izpostavljenosti različnim tveganjem. Za zagotovitev ustreznega kritja takih izpostavljenosti sta torej ključna učinkovito upravljanje tveganj CNS in zanesljiv nadzor. CNS naj bi v Evropi in širše postale še večje in pomembnejše z izvajanjem zaveze G20, ki določa, naj centralne nasprotne stranke opravljajo kliring standardiziranih izvedenih finančnih instrumentov, s katerimi se trguje na prostem trgu (OTC). Ta obveza se v EU izpolnjuje z uredbo o izvedenih finančnih instrumentih OTC, centralnih nasprotnih strankah in repozitorijih sklenjenih poslov (v nadaljnjem besedilu: uredba EMIR). Navedena uredba določa tudi izčrpne bonitetne zahteve za CNS ter zahteve v zvezi z njihovimi dejavnostmi in nadzorom. Čeprav za CNS v EU tako glede na njihovo osrednjo vlogo v gospodarstvu in povezana tveganja, ki jih prevzemajo, veljajo visoki standardi, pa EU nima usklajenih pravil za malo verjetne primere, v katerih ti standardi ne bi bili zadostni in bi se CNS znašle v resnih težavah – večjih, kot so predvidene z uredbo EMIR – ali pred popolnim propadom. Načeloma bi morali biti zoper propadajoče gospodarske družbe uvedeni insolvenčni postopki. Vendar je pretekla kriza jasno pokazala, da lahko propad pomembne finančne institucije, ki je tesno povezana z drugimi udeleženci na finančnih trgih, povzroči resne težave preostalemu delu finančnega sistema in negativno vpliva na obete za rast v širšem gospodarstvu. Zaradi njihove insolventnosti lahko institucija namreč nenadoma zelo omeji zagotavljanje kritičnih funkcij gospodarstvu, kar povzroči paniko na trgu in širjenje negativnih učinkov, ker so nasprotne stranke in vlagatelji v negotovosti glede svojih sredstev in obveznosti v dolgotrajnih pravnih postopkih. Zaradi te grožnje finančni stabilnosti, ki jo povzroča na primer pomanjkanje zaupanja na trgu, in splošnega javnega interesa so vlade, da bi se temu izognile, pogosto prisiljene reševati finančne institucije z javnim denarjem. Sanacija in reševanje sta ukrepa, namenjena zaščiti finančne stabilnosti, zagotovitvi kontinuitete kritičnih funkcij in zaščiti davkoplačevalcev v primeru težav ali propada institucije, ki je v finančnih težavah, kadar insolvenčni postopki ne bi zadostovali za dosego tega. Z ukrepoma kot takima naj bi se tako zaščitile ključne kritične funkcije, ne da bi bili davkoplačevalci izpostavljeni izgubam, da bi lahko finančni sistem še naprej financiral gospodarsko rast in da bi se izognili socialno-ekonomskim stroškom finančnega zloma. Sanacijski ukrepi in ukrepi za reševanje so najpomembnejši pri „sistemski“ finančni instituciji, ker bi bilo na primer zaradi njene velikosti, tržnega pomena in medsebojne povezanosti v primeru težav ali neurejenega propada ogroženo normalno delovanje finančnega sistema, kar bi posledično negativno vplivalo na realno gospodarstvo. Čeprav so CNS že ustrezno regulirane, imajo zanesljiva sredstva za reševanje finančnih težav na podlagi uredbe EMIR ter v preteklosti niso množično zahajale v težave ali propadale, pa vlade, organi in drugi udeleženci na trgu na splošno priznavajo, da njihov vse večji pomen pri obravnavanju vse večjega števila novih vrst tveganj predstavlja izziv. Vse CNS v EU se torej glede na osrednjo in vse pomembnejšo vlogo na finančnih trgih štejejo za sistemske. Sanacijski ukrepi so ukrepi, ki jih finančna institucija sprejme sama, da bi obnovila svojo sposobnost dolgoročnega uspešnega poslovanja. Zagotovitev pravih pogojev za uspešno izvedbo sanacijskih ukrepov je ključni cilj politike v zvezi s CNS, saj bi lahko njihov propad zelo razdiralno vplival na širši finančni sistem. Vendar bi morali imeti organi, ki delujejo v javnem interesu, tudi pooblastila za reševanje CNS, če ti ukrepi spodletijo ali če bi lahko škodovali finančni stabilnosti. Ukrepi za reševanje so izredni ukrepi, ki bi jih lahko organi sprejeli za hitro prestrukturiranje CNS in zagotovitev kontinuitete njihovih funkcij, ki so ključne za gospodarstvo, s čimer bi se ublažila škoda za finančni sistem in širše gospodarstvo, hkrati pa bi bila za preostale dele CNS razglašena insolvenčnost, s čimer bi se zagotovila tržna učinkovitost. Pri tem se stroški in izgube čim bolj prenesejo na lastnike in upnike CNS in ne na davkoplačevalce, v skladu z načinom njihove obravnave, če bi CNS razglasila insolventnost, ter ob popolnem spoštovanju Listine o temeljnih pravicah, zadevne sodne prakse Sodišča Evropske unije in Evropske konvencije o človekovih pravicah. Namen reševanja ni preprečiti propada neučinkovitih institucij, temveč ohraniti kritične funkcije institucije in hkrati omogočiti urejeno prenehanje preostalih delov. Analiza potrebe po odzivanju na morebitno sanacijo in reševanje drugih finančnih družb, ki niso banke in CNS, ne napreduje enako hitro. Glavni razlog za to je, da spoznanja, pridobljena med finančno krizo, niso pokazala tako nujne potrebe po takih ukrepih. Vendar bodo taki ukrepi glede na razvoj ekonomskega in finančnega tveganja v zadevnih sektorjih morda potrebni v prihodnje. Poleg tega je tudi posebno in širše mednarodno delo v zvezi z zavarovalnicami na ravni G20 še v razmeroma zgodnjih fazah priporočil in le malo jurisdikcij je v praksi že uvedlo regulativno reformo na tem področju. V EU so do zdaj tri države članice uvedle zakonodajo o sanaciji in reševanju zavarovalnic ali jo trenutno uvajajo. Evropski organ za zavarovanja in poklicne pokojnine (EIOPA) je začel temeljit, primerjalni in obsežen pregled nacionalnih praks pri sanaciji in reševanju ter razvoja na tem področju ter naj bi poročilo o tej temi predložil v prvi polovici leta 2017. Komisija bo na podlagi navedenega poročila v tesnem sodelovanju z Evropskim parlamentom, Svetom in vsemi zadevnimi deležniki razmislila o primernih nadaljnjih korakih. 1.2.Skladnost z veljavnimi predpisi s področja zadevne politike Za banke in investicijska podjetja je bil že sprejet celovit okvir EU za sanacijo in reševanje. S predlaganim okvirom za CNS se ta ureditev in zahteve iz uredbe EMIR ne podvajajo, temveč dopolnjujejo. Vsebuje določbe, primerljive s tistimi iz okvira za banke in investicijska podjetja, da se olajšata urejena sanacija in reševanje, vendar jih prilagaja posebnim značilnostim poslovnih modelov CNS in njihovim tveganjem, pri čemer med drugim določa tudi porazdelitev izgub v scenarijih, ko so izčrpana obstoječa predhodno financirana sredstva CNS, zahtevana na podlagi uredbe EMIR. Širše, na mednarodni ravni so voditelji skupine G20 potrdili pristop, ki ga je razvil Odbor za finančno stabilnost (FSB), da bi se tveganja, ki bi jih lahko propad katere od finančnih institucij (banke, infrastrukture finančnih trgov, zavarovalnice itd.), ki je sistemsko pomembna na svetovni ravni, povzročil za finančni sistem, obravnavala s celovitimi in ustreznimi instrumenti za sanacijo in reševanje. Poleg tega sta Odbor za plačila in tržno infrastrukturo (CPMI) in Mednarodno združenje nadzornikov trga vrednostnih papirjev (IOSCO) razvila smernice o načrtih sanacije za infrastrukture finančnih trgov, vključno s CNS, odbor FSB pa je izdal nadaljnje smernice o uporabi njegovega dokumenta z naslovom Ključne lastnosti učinkovitih shem za reševanje (Key Attributes of Effective Resolution Regimes) za infrastrukture finančnih trgov, kot so CNS, in zavarovalnice. V sredini leta 2016 so se te organizacije nadalje posvetovale o ključnih delih teh smernic, med drugim tudi o tem, kdaj bi morali organi za reševanje začeti postopek reševanja CNS, ker sta ogroženi njena sposobnost uspešnega poslovanja in finančna stabilnost, ter katera pooblastila in instrumente bi moral organ pri tem uporabiti, da bi najbolje zagotovil kontinuiteto kritičnih funkcij, čim bolj zmanjšal širjenje negativnih učinkov ter najučinkoviteje porazdelil stroške in izgube. Evropski parlament je decembra 2013 sprejel poročilo na lastno pobudo, v katerem je Komisijo pozval, naj predlaga ustrezne ukrepe EU, s katerimi bi bilo mogoče ublažiti posledice morebitnega propada ključnih finančnih institucij, še zlasti CNS. 1.3.Skladnost z drugimi politikami Unije Na predlog za vzpostavitev evropskega okvira za sanacijo in reševanje CNS je bilo opozorjeno v delovnem programu Komisije za leto 2015, časovni načrt v zvezi s pobudo pa je bil objavljen aprila 2015. Da bi se upoštevala nadaljnja izpopolnitev zadevnih mednarodnih smernic, navedenih v prejšnjem oddelku, je bila pobuda prenesena v delovni program za leto 2016. Pobuda spada med prizadevanja Komisije za zagotovitev, da se grožnje za nemoteno delovanje finančnega sistema in davkoplačevalce odpravljajo ter da lahko finančni trgi še naprej prispevajo k trajnostni in dolgoročni rasti, da bi se notranji trg v interesu potrošnikov in podjetij še bolj poglobil. 2.PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST 2.1.Pravna podlaga

Pravna podlaga tega predloga je člen 114 Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: PDEU), ki dovoljuje sprejetje ukrepov za približevanje nacionalnih določb, katerih cilj je vzpostavitev in delovanje notranjega trga. Predlog toliko usklajuje nacionalne zakone o sanaciji in reševanju CNS, kot je to potrebno za zagotovitev, da se za CNS uporabljajo podobni instrumenti in postopki pri obravnavanju njihovih morebitnih težav ali propada. Čeprav CNS z dovoljenjem lahko delujejo in zagotavljajo storitve v vsej EU, je regulativno okolje za obvladovanje morebitnih kriz, ki presega zahteve iz uredbe EMIR, trenutno razdrobljeno. Nekatere države so uzakonile zahteve, da morajo CNS pripraviti krizne načrte za reševanje težav, ali pa so CNS zajete s širšimi shemami za reševanje v finančnem sektorju, ki so bile prvotno namenjene bankam. Še nobena država članica ni razvila popolnoma nacionalne sheme za sanacijo in reševanje CNS, ki bi v celoti ustrezala načelom FSB, ki jih je potrdila skupina G20, med drugim tudi kar zadeva potrebo po učinkovitem usklajevanju in nadzoru za preprečitev čezmejnih učinkov prelivanja. Brez okvira na ravni EU države članice verjetno ne bodo mogle razviti celovitih in skladnih shem. Različni pristopi, s katerimi bi CNS in organi blažili ali reševali težave ali propad CNS, ne bi bili v celoti skladno načrtovani in bi se lahko uporabljali nedosledno. To bi lahko povzročilo čezmejne motnje pri zagotavljanju kritičnih funkcij klirinškim članom in strankam ter širšo finančno nestabilnost. Ukrepanje na ravni EU je zato nujno, da se organom držav članic zagotovijo ustrezni instrumenti in pooblastila, ki bi se izvrševali hitro, skladno in enako v vsej Uniji. Ukrepanje na ravni EU je upravičeno tudi za CNS, ki imajo manj neposrednih čezmejnih povezav, vendar bi se z uskladitvijo omilili morebitni pomisleki glede enakih pogojev in konkurence, ki jih povzroča morebitno in dejansko nacionalno upravljanje propada CNS. Tako bi nacionalne sheme z različnimi stopnjami morebitnega posredovanja države z javnimi sredstvi povzročile neenake konkurenčne pogoje v korist CNS s sedežem v državah članicah, kjer je podpora verjetnejša. Izkušnje s propadom bank v različnih državah članicah opozarjajo, kako se lahko zaradi težav v sistemskih finančnih institucijah enotni trg razdrobi na nacionalne ekonomske cone. Tržno dojemanje in pristranskosti v korist subjektov s sedežem v jurisdikcijah z razmeroma močnejšo implicitno podporo države lahko povzročijo izkrivljanje konkurence in samovoljno vplivajo na stroške podjetij glede na njihovo geografsko lokacijo in domnevno željo ali potrebo države članice, da sredstva, likvidnost ali kapital vnaprej nameni zmanjšanju čezmejnih izpostavljenosti. Čeprav je tveganje za tovrstno razdrobljenost enotnega trga v primeru CNS manj neposredno, bi se lahko zaradi različnega dojemanja in negotovosti glede zmožnosti držav članic, da prevzamejo nadzor nad propadlo CNS in jo uspešno rešijo, pri udeležencih na trgu krhalo zaupanje v delovanje enotnega trga in s tem v njegovo celovitost. Dejansko se negotovost glede tega, kako bi bilo mogoče propad ključnih tržnih infrastruktur upravljati brez skupnih pravil EU, navaja kot eden od razlogov za počasno povezovanje na kapitalskih trgih Evrope. Z uskladitvijo zahtev za CNS bi se izboljšali enaki konkurenčni pogoji za gospodarske subjekte in pomagalo spodbuditi povezovanje notranjega trga. Ker bi se vsem zadevnim organom držav članic zagotovili isti minimalni instrumenti za zagotovitev urejene sanacije in reševanja CNS ter olajšalo sodelovanje med organi, da bi se ublažili morebitni čezmejni učinki prelivanja pri obravnavanju njihovih težav ali propada, bi se z usklajenim okvirom okrepila tudi finančna stabilnost na notranjem trgu in preprečilo, da bi bile države članice prisiljene same in neusklajeno ukrepati v zvezi s subjekti, ki imajo sedež v njihovi jurisdikciji. Zato je člen 114 PDEU ustrezna pravna podlaga. 2.2.Subsidiarnost V skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5(3) Pogodbe o Evropski uniji (v nadaljnjem besedilu: PEU) Unija deluje na področjih, ki niso v njeni izključni pristojnosti, le če in kolikor države članice ciljev predlaganih ukrepov ne morejo zadovoljivo doseči na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni, temveč se zaradi obsega ali učinkov predlaganih ukrepov lažje dosežejo na ravni Unije. Finančni trgi EU so odprti in povezani. CNS lahko delujejo čezmejno na trgih in področjih, na katerih opravljajo storitve. Pri tem čezmejno povezujejo različne finančne akterje, nasprotne stranke in stranke na celotnem enotnem trgu. Zaradi tega naprednega in večplastnega čezmejnega povezovanja finančnega sektorja je potreben okvir EU za sanacijo in reševanje, pri katerem se upošteva stopnja povezanosti podjetij. Sedanji instrumenti za obravnavanje CNS, ki se srečujejo s krizo, so omejeni na notranje dogovore CNS, če pa so že razviti, so nacionalni. To pomeni, da verjetno obstajajo različni pristopi, s katerimi CNS in organi blažijo ali rešujejo težave v CNS, ki se srečuje s finančnimi težavami ali je na robu propada, kar bi lahko nazadnje povzročilo motnje kritičnih funkcij za gospodarstvo, razdrobljenost notranjega trga in širšo finančno nestabilnost. Propad CNS, ki deluje tudi zunaj nacionalnih meja, kar velja v večini primerov, najverjetneje, in to različno močno, vpliva na stabilnost finančnih trgov v državah članicah, kjer posluje. Samo ukrepanje EU lahko zagotovi, da bo CNS in njihovim klirinškim članom (ki niso nujno v isti državi članici kot CNS) zagotovljeno ustrezno in učinkovito posredovanje za usklajeno in dosledno ublažitev ali rešitev kriznih razmer. Zato je za uresničitev teh ciljev na ravni Unije in na ravni držav članic primerno, da Unija razvije potreben zakonodajni okvir. 2.3.Sorazmernost V skladu z načelom sorazmernosti ukrepi Unije vsebinsko in formalno ne bi smeli presegati tistega, kar je potrebno za doseganje ciljev Pogodb. Načeloma bi morali biti za propadlo CNS uvedeni enaki insolvenčni postopki kot za katero koli drugo podjetje. Vendar so CNS osrednje finančne infrastrukture, ki so tesno povezane z nešteto finančnimi akterji in v njihovem imenu osredinjajo tveganje. Če bi bili ti akterji prikrajšani za kritične storitve, ki jih zagotavlja CNS, bi torej to lahko imelo resne posledice za finančno stabilnost in širše gospodarstvo. Za ublažitev tega je upravičeno zahtevati ustrezne krizne načrte za urejeno sanacijo in reševanje ter organom dodeliti pooblastila za reševanje, da lahko po potrebi hitro prestrukturirajo njihove dejavnosti. Ker sistemskega pomena propada CNS ni mogoče vnaprej določiti s popolno gotovostjo, mora predlagani okvir načeloma veljati za vse CNS, ne glede na njihovo velikost in kompleksnost. Večina CNS s sedežem v EU zagotavlja storitve klirinškim članom in strankam v EU, nekatere pa tudi širše, zato bi lahko imele njihove težave ali propad posledice na svetovni ravni. Načrti sanacije in reševanja bi zato morali biti prilagojeni posebnemu profilu tveganja posamezne CNS. Poleg tega bi morali biti morebitni izredni ukrepi, ki bi jih organ izvedel za ohranitev finančne stabilnosti in zaščito davkoplačevalcev, vedno v celoti upravičeni in sorazmerni, ne bi smeli presegati tistega, kar je potrebno za dosego ciljev, morebitne omejitve lastniške pravice, ki jih lahko povzroči izvajanje predlaganih pooblastil, pa bi morale biti v skladu z Listino o temeljnih pravicah, kot jo razlaga Sodišče Evropske unije. Nazadnje, izvedeni bi bili tako, da prizadeti deležniki ne bi bili obravnavani slabše, kot če CNS ne bi bila rešena, ampak bi bili v zvezi z njo sprejeti nadaljnji mogoči ukrepi na podlagi njenih pravil delovanja za porazdelitev izgub ali pa bi bila razglašena za insolventno. 2.4.Izbira instrumenta Člen 114 PDEU omogoča sprejetje aktov v obliki uredb ali direktiv. V tem dokumentu je predvideno sprejetje Uredbe, in sicer iz naslednjih razlogov. Prvič, z Uredbo bi se najbolje dopolnil in nadgradil pristop, vzpostavljen z uredbo EMIR, ki določa zahteve za CNS na področju bonitetne ureditve. Nove zahteve za CNS, da določijo celovito ureditev za sanacijo, temeljijo na ciljih in določbah uredbe EMIR za zagotovitev, da so CNS odporne. Njihova določitev v drugi pravni obliki (in sicer z direktivo) ne bi bila skladna in bi od držav članic zahtevala, da sprejmejo zakone za točno določen del področja, ki ga sicer ureja pravo EU, ki se uporablja neposredno. Določbe o tem, da imajo organi ciljno usmerjena pooblastila in instrumente, da lahko po potrebi izvedejo učinkovito in urejeno reševanje za ohranitev finančne stabilnosti, če zahteve na podlagi uredbe EMIR in ureditve za reševanje niso uspešne, niso več namenjene spodbujanju odpornosti CNS v okviru rednega poslovanja, temveč vključujejo zagotavljanje uspešnega delovanja njihovih kritičnih funkcij, tako da se pri delovanju teh funkcij (v istem pravnem subjektu ali v drugi obliki) še naprej izpolnjujejo zahteve in cilji iz uredbe EMIR. V skladu s tem bi morale imeti določbe o tem, kako to doseči, enako pravno obliko kot uredba EMIR. Drugič, z Uredbo bi se najbolje zagotovil skupni pristop in enotni pravilnik za organe ter preprečile razlike med nacionalnimi pravili in morebitne pravne negotovosti, ki jih to lahko povzroči zlasti v čezmejnih okoliščinah, kot so opisane zgoraj. Po potrebi bi se olajšala tudi mednarodno sodelovanje in poslovanje z EU in v njej, saj bi bil sistem v EU enoten. Ker bi lahko imel propad CNS v EU posledice za finančni sistem vseh držav članic EU, bi se poleg tega s takim enotnim okvirom zmanjšale morebitne škodljive negotovosti glede pogojev, v katerih bi tak propad obravnavali zadevni organi CNS v različnih državah članicah, in pomagale sprostiti napetosti na trgih. Tretjič, zaradi poslovnih modelov CNS na splošno velja, da je verjetnost njihovega propada precej manjša kot pri bankah. V nasprotju z bankami, ki imajo različne velikosti in profile tveganja in katerih propad lahko privede do različnih scenarijev, dobi različne razsežnosti in posledično zahteva širši nabor instrumentov za reševanje (in odstopanj), CNS pogosteje propadejo iz vnaprej znanih razlogov (neizpolnitev obveznosti klirinških članov ali hude nepravilnosti v delovanju), ki jih je mogoče obvladati z jasnejšim naborom instrumentov. Zato ta bolj omejena uporaba in potreba po upoštevanju najrazličnejših možnosti pomeni, da so cilji bolje uresničljivi z Uredbo, čeprav je potrebna določena prilagodljivost, da se lahko organi odzovejo okoliščinam v posameznem primeru. Nazadnje, v primerjavi z evropskimi bankami je CNS po številu subjektov v EU precej manj, poleg tega pa so korporacijske strukture CNS in način, kako zagotavljajo čezmejne storitve, drugačni kot pri čezmejnih bančnih skupinah. V primeru slednjih se v različnih jurisdikcijah pogosto ustanovijo podrejene družbe in podružnice, ki opravljajo storitve za stranke, pridobivajo sredstva in zagotavljajo financiranje itd., kar upravičuje večjo občutljivost za lokalne zakone pri izvajanju odločitev o reševanju. V primeru CNS se storitve zagotavljajo manj razpršeno, centralno iz ene jurisdikcije v druge in ne prek podrejenih družb ali podružnic. To govori v prid sprejetju Uredbe, da se zagotovi enotno izvajanje odločitev v vseh jurisdikcijah. 3.REZULTATI POSVETOVANJ Z ZAINTERESIRANIMI STRANMI IN OCEN UČINKA 3.1.Posvetovanje z zainteresiranimi stranmi Javno posvetovanje o morebitnem okviru za sanacijo in reševanje nebančnih institucij je potekalo med 5. oktobrom in 28. decembrom 2012. V okviru posvetovanja so bila postavljena vprašanja glede potrebe po ureditvi sanacije in reševanja predvsem v zvezi s CNS, centralnimi depotnimi družbami in zavarovalnicami. Prispelo je 67 odgovorov.

Na splošno je posvetovanje pokazalo, da bi morala biti prednostna naloga razvoj vseevropskega okvira za sanacijo in reševanje CNS. Izvajanje zahteve skupine G20, da se za vse standardizirane izvedene finančne instrumente OTC opravlja centralni kliring, se je štelo za prepričljivo trditev v korist ukrepanju. Sodelujoči so se na splošno strinjali, da bi tako kot DSRB za banke tudi okvir za CNS moral zagotoviti kontinuiteto njihovih kritičnih funkcij, zmanjšati izpostavljenost davkoplačevalcev izgubam zaradi njihovega propada ter izboljšati pravno varnost za njihove klirinške člane in stranke. Skoraj vsi deležniki so se strinjali, da bi morala biti kontinuiteta ključnih dejavnosti CNS prednostna naloga za zaščito finančne stabilnosti. Številni so menili, da je sicer ključno zagotoviti verodostojno in zanesljivo ureditev za sanacijo in reševanje CNS, vendar to ne bi smelo preveč obremeniti članov ali udeležencev, da krijejo morebitne velike obveznosti, ki bi nastale zaradi neizpolnitve obveznosti pomembnega klirinškega člana ali še toliko manj zaradi napak CNS pri notranjem upravljanju tveganj. Deležniki so na splošno opozorili, da je zato treba instrumente DSRB prilagoditi posebnostim poslovnih modelov CNS. 3.2.Zbiranje in uporaba strokovnih mnenj Komisija se je poleg posvetovanja z deležniki udeležila tudi razprav in izmenjav mnenj za pripravo poročila CPMI/IOSCO, ki je zagotovilo smernice za sanacijo infrastruktur finančnih trgov. Komisija je sodelovala tudi pri delu v zvezi z reševanjem drugih nebančnih finančnih institucij, ki ga je opravil odbor FSB, med drugim pri najnovejših razpravah o izpopolnitvi delov teh smernic, da bi organom pomagali pri načrtovanju učinkovitih strategij reševanja. CPMI/IOSCO in FSB so med pripravo poročil, v katerih so predlagali smernice za sanacijo oziroma reševanje, zainteresirane strani pozvali k predložitvi pripomb glede osnutkov svojih dokumentov s smernicami in objavili prejete odgovore. Na splošno ta posvetovanja na mednarodni ravni o infrastrukturah finančnih trgov potrjujejo mnenja, izražena med posvetovanjem, ki ga je izvedla Komisija, ter zagotavljajo koristne dodatne povratne informacije o primerljivih prednostih nekaterih predlaganih možnosti politike in instrumentov za reševanje. Službe Komisije so organizirale tudi štiri srečanja s strokovnjaki držav članic, da bi razpravljali o mednarodnem delu, opravljenem v okviru FSB in CPMI-IOSCO, najspornejših izbirah politike ter obsegu in naravi predloga. Strokovnjaki držav članic so se na splošno strinjali z usmeritvijo politike, ki jo je predlagala Komisija, na podlagi mednarodnih smernic ter uredbe EMIR oziroma DSRB. 3.3.Ocena učinka Komisija je izvedla oceno učinka ustreznih nadomestnih možnosti politike. Možnosti politike so bile ocenjene glede na ključne cilje zaščite finančne stabilnosti in zaupanja v CNS, zmanjšanja izgub za družbo kot celoto in zlasti davkoplačevalce ter krepitve enotnega trga storitev, ki jih zagotavljajo CNS, ob ohranjanju enakih konkurenčnih pogojev. Odbor za ocene učinka je oceno učinka odobril 6. maja 2015. Navedel je več priporočil za izboljšave. Ob upoštevanju teh priporočil je bila ocena učinka dodatno izpopolnjena. Zlasti sta bila podrobneje obrazloženi utemeljitev potrebe po ukrepanju na ravni EU ter opredelitev in ocena možnosti. Ocenjene možnosti in sprejete ugotovitve so se primerjale tudi z najnovejšimi smernicami v okviru tekočega mednarodnega dela, ki ga je Komisija pazljivo spremljala. Zakonodajni predlog je v celoti skladen z zadnjimi razpravami in usmeritvami odbora FSB in skupine G20 glede politike. Kar zadeva potrebo po ukrepanju na ravni EU, je bilo v oceni učinka ugotovljeno, da je ukrepanje EU nujno glede na čezmejno poslovanje CNS, ki povezujejo različne finančne akterje, nasprotne stranke in stranke na celotnem enotnem trgu. Instrumenti, ki so trenutno na voljo organom držav članic, niso primerni za obravnavanje CNS, ki doživljajo velike pretrese, ki bi lahko ogrozili njihovo sposobnost uspešnega poslovanja. Različni pristopi, s katerimi v državah članicah blažijo ali odpravljajo morebitne resne težave CNS, bi lahko nazadnje povzročili motnje kritičnih funkcij za gospodarstvo in širšo finančno nestabilnost. Ukrepanje na ravni EU je nujno, da se organom držav članic ustrezno zagotovijo instrumenti in pooblastila, ki bi bili izvršljivi v vsej Uniji, za obravnavanje propada CNS s sedežem v njihovih jurisdikcijah in zagotovitev učinkovite komunikacije med vsemi zadevnimi organi v isti državi članici ali v različnih državah članicah. Ustrezno načrtovanje sanacije in reševanja bi moralo pomagati zagotoviti, da stroškov ne krijejo davkoplačevalci, ampak udeleženci na trgu, ki so povezani s CNS (upniki, klirinški člani, njihove stranke), in to sorazmerno in brez diskriminacije. V zvezi z vprašanjem, kako se lahko zagotovi pravočasno in zanesljivo reševanje CNS, so bile v oceni učinka proučene možnosti v zvezi z možnimi sprožilci za začetek reševanja in možnosti v zvezi s tem, katere instrumente in pooblastila za reševanje bi morali imeti organi. V oceni učinka je bilo ugotovljeno, da bi normativni sprožilci reševanja, kot je kršitev posebnih zahtev, okviru reševanja zagotovili preglednost, saj bi bilo vsem deležnikom vnaprej jasno, kdaj se lahko sproži morebitno javno posredovanje. Vendar normativni sprožilci ne bi bili primerni, saj bi bilo težko opredeliti posamezne ali sestavljene kazalnike, s katerimi je mogoče jasno napovedati prihodnje dogodke, ki ogrožajo finančno stabilnost. Normativni sprožilci bi lahko subjektom neupravičeno dopuščali tudi „izigravanje sistema“, tj. sprejemanje ukrepov v zvezi s sprožilci, ki bi ogrozili veljavnost sprožilca, poleg tega pa bi lahko CNS propadle na način, ki morda ne bi izpolnjeval posebnih normativnih pogojev, zato reševanje ne bi bilo na voljo kot ena od možnosti za dosego urejenega prestrukturiranja ali prenehanja. Prilagodljivejši sprožilci, pri katerih je odločitev o začetku reševanja prepuščena organom, preprečujejo te težave in organom zagotavljajo pristojnost za hitro in odločno ukrepanje za rešitev vsake sistemsko pomembne CNS, ki propada ali bo verjetno propadla, še preden postane insolventna. V oceni učinka je bilo ugotovljeno, da so prilagodljivejši sprožilci prednostna možnost, vendar je bilo poudarjeno, da je treba nujno zagotoviti, da bodo organi instrumente za reševanje uporabili samo, če bo CNS blizu propada ter z drugimi ukrepi ne bo mogoče obnoviti njene sposobnosti uspešnega poslovanja in zagotoviti splošne finančne stabilnosti, in kar je najpomembneje, da bi bil začetek reševanja CNS bolj v javnem interesu kot pa uvedba običajnih postopkov prenehanja ali insolvenčnih postopkov zoper njo. V zvezi z instrumenti in pooblastili za reševanje je bilo v oceni učinka ugotovljeno, da bi morali organi za reševanje imeti na voljo usklajen, vendar ne izčrpen in normativen nabor instrumentov, ki jim zagotavlja potrebno diskrecijsko pravico za upoštevanje okoliščin morebitne krize. Mogoči načini za reševanje subjekta v različnih scenarijih bi bili določeni v nezavezujočih načrtih reševanja. Druga možnost, da bi organom zagotovili obsežen in izčrpen nabor instrumentov ter določili, v kakšnem vrstnem redu jih morajo uporabiti, je bila zavrnjena, saj bi lahko ogrozila uspešnost reševanja, ker bi organom omejila možnost prožnega odzivanja na posamezne okoliščine spreminjajočih se kriznih razmer. Ni se zdelo verjetno, da bi bilo mogoče za obravnavo vseh mogočih kriznih scenarijev razviti popolnoma usklajene instrumente za reševanje in hierarhijo njihove uporabe, saj bi se lahko zgodilo, da predvideni ukrepi za reševanje ne bi bili ustrezni za obravnavo konkretnih težav. Kar zadeva posamezne instrumente, je bilo v oceni učinka ugotovljeno, da bi se s tem, ko bi bili instrumenti, določeni na podlagi mednarodnih smernic, v celoti na voljo za sanacijo in reševanje, znižali stroški za davkoplačevalce in najbolje dosegla predhodna tržna disciplina. To bi tudi omogočilo tako porazdelitev izgub med vse deležnike CNS, ki udeležencem na trgu vnaprej daje gotovost in je čim bolj pravična. Različne možnosti bi lahko različno vplivale na udeležence na trgu, vendar je ključni namen reševanja, da niso v slabšem položaju, kot če CNS ne bi bila rešena, ampak bi bili v zvezi z njimi izvedeni nadaljnji mogoči ukrepi na podlagi pravil delovanja CNS za porazdelitev izgub, ali če bi CNS razglasila insolventnost. Za nekatere druge instrumente, kot je zahteva, da CNS in klirinški člani pridobijo dodatna predhodno financirana sredstva za kritje izgub in obnovitev sredstev, se ni štelo, da dejansko izboljšujejo tržno disciplino, ali pa se je štelo, da so nesorazmerno dragi glede na majhno verjetnost, da bodo sploh uporabljeni. Na splošno se je torej štelo, da prednostne možnosti pozitivno prispevajo k ohranjanju finančne stabilnosti in zaupanja v širši finančni sistem, ne da bi povzročale neupravičene ali previsoke stroške, ki bi lahko zelo bremenili širšo gospodarsko rast. 3.4.Temeljne pravice Okvir za CNS je tako kot DSRB pred njim v celoti združljiv z Listino o temeljnih pravicah. Čeprav se lahko zaradi ukrepa za reševanje spremenijo sredstva in pravice lastnikov CNS in klirinških udeležencev, so omejitve nekaterih pravic in svoboščin dovoljene v skladu s členom 52 Listine. Kot se zahteva z Listino, so take omejitve izvajanja teh pravic in svoboščin določene z Uredbo, spoštujejo bistveno vsebino teh pravic in svoboščin in se uporabljajo samo, kadar so dejansko potrebne za izpolnitev ciljev splošnega interesa, ki jih priznava Unija. Zaščito finančne stabilnosti je Sodišče priznalo kot splošni interes, ki upravičuje omejitve temeljnih pravic in svoboščin na podlagi Pogodbe, če so sorazmerne in primerne za dosego zastavljenih ciljev. Prizadeti deležniki se lahko zoper posamezne elemente odločitev o reševanju, ki vplivajo nanje, tudi pritožijo in so upravičeni do nadomestila, če so v slabšem položaju, kot bi bili, če CNS ne bi bila rešena, ampak bi bili v zvezi z njimi izvedeni nadaljnji mogoči ukrepi na podlagi pravil delovanja CNS za porazdelitev izgub, ali če bi CNS razglasila insolventnost. 3.5.PRORAČUNSKE POSLEDICE Zgoraj navedene možnosti politike ne bodo imele posledic za proračun Unije. Trenutni predlog bi od organa ESMA zahteval, naj (i) razvije pet tehničnih standardov in dve smernici ter (ii) sodeluje v kolegijih za reševanje (skupaj z EBA), odloča v primeru nesporazumov in opravlja zavezujoče posredovanje. Tehnični standardi bi morali biti pripravljeni v 12 mesecih po začetku veljavnosti Uredbe. Za predlagane naloge organa ESMA ne bo treba uvesti dodatnih delovnih mest in se lahko izvedejo z obstoječimi sredstvi, večinoma na podlagi dela, ki ga je organ EBA že opravil v okviru izvajanja DSRB. Naloge organa ESMA bi prav tako pripravil novoustanovljeni odbor ESMA za reševanje, kamor bodo zadevni pristojni organi EBA povabljeni k sodelovanju kot opazovalci, s čimer se bodo čim bolj izkoristila obstoječa sredstva.

4.DRUGI ELEMENTI 4.1.Načrti za izvedbo ter ureditev spremljanja, ocenjevanja in poročanja Po začetku veljavnosti so priprava in razvoj sorazmernih načrtov sanacije in reševanja ter ukrepi, ki jih CNS in organi izvajajo na podlagi teh načrtov, trden srednjeročni kazalnik za nadaljnje spremljanje. Če bi se CNS znašla v težavah, bi bilo treba spremljati še druge kazalnike, in sicer ali, kdaj in kako CNS aktivirajo svoje načrte sanacije ter ali, kdaj in kako nadzorni organi ukrepajo v skladu s pooblastili za zgodnje posredovanje, ki jih zagotavlja okvir. Nazadnje, če bi CNS propadla in bi bili izpolnjeni pogoji za reševanje, bi bilo treba spremljati kazalnike o tem, kdaj organi za reševanje posredujejo, katere instrumente uporabljajo in kako se morebitne izgube porazdelijo med zasebne deležnike. Po treh letih bi se lahko proučilo delovanje posameznih določb in opravil splošnejši pregled. V okviru tega bi se lahko okvir spremljanja in ocenjevanja po potrebi izpopolnil na podlagi konkretnih izkušenj s shemo. 4.2.Natančnejša pojasnitev posameznih določb predloga 4.2.1.Področje uporabe in cilji Področje uporabe zajema vse CNS s sedežem v EU glede na njihovo funkcijo in osrednjo vlogo na finančnih trgih. Zadevna pooblastila in instrumenti, dodeljeni z Uredbo, bi se torej lahko uporabili v zvezi z vsemi CNS ne glede na njihovo velikost, medsebojno povezanost ali druge značilnosti. Sorazmernost bi bila kljub temu zagotovljena, saj morajo biti načrti sanacije in reševanja specifični za vsako CNS ter ustrezno upoštevati njeno sistemsko pomembnost. Tudi pooblastila za zgodnje posredovanje in reševanje bi morali organi v vseh primerih izvajati sorazmerno in upravičeno. Cilji so, prvič, prizadevati si za urejeno sanacijo CNS v različnih scenarijih finančnih težav, in sicer z izvajanjem zanesljivih in izčrpnih načrtov sanacije, dogovorjenih med CNS in njenimi klirinškimi člani. Drugič, če to ne bi zadostovalo in bi bili izpolnjeni pogoji za reševanje, bi morali organi s hitrim ukrepanjem zaščititi finančno stabilnost, zagotoviti kontinuiteto kritičnih funkcij CNS in čim bolj zaščititi davkoplačevalce. V primeru reševanja bi moralo ukrepanje organa temeljiti na tem, da lastniki, upniki in nasprotne stranke CNS krijejo izgube v skladu s hierarhijo terjatev v primeru insolventnosti ter da se zamenja poslovodstvo, ki je odgovorno za morebitne kršitve na podlagi nacionalnega prava. Zaradi pravne in korporacijske strukture CNS ni nujno, da so v njihovo uspešno sanacijo in reševanje vključene širše skupine, katerih del je morda CNS. Kadar pa je to primerno za dosego zgoraj navedenih ciljev, se lahko za nadrejene družbe CNS uporabijo določena pooblastila. Taka je na primer možnost, da organi za vsak primer posebej odločijo, da morajo načrti sanacije vključevati nadrejene družbe. 4.2.2.Ustanovitev organov in kolegijev za reševanje Ustanovijo se organi za reševanje, ki imajo na voljo usklajen sklop pooblastil za sprejemanje vseh ustreznih pripravljalnih in reševalnih ukrepov, navedenih v nadaljevanju. Organi so lahko centralne banke, pristojna ministrstva, pristojni organi (tj. nadzorniki) CNS ali drugi javni upravni organi. Če se pooblastila dodelijo obstoječemu organu, je treba uvesti ustrezno operativno neodvisnost funkcij reševanja. Če ima več organov ta pooblastila, morajo biti naloge jasno dodeljene. Imenovani organi morajo imeti zakonsko predpisane naloge, da zagotovijo urejeno reševanje CNS, kadar so izpolnjeni pogoji za reševanje, tako da se zaščitijo finančna stabilnost in davkoplačevalci. Ni izključeno, da lahko ima organ podobne dolžnosti v zvezi z drugimi finančnimi institucijami. Kadar se to zahteva na podlagi nacionalnega prava države članice, lahko odločitev o reševanju CNS odobrijo sodišča, vendar morajo odločati po hitrem postopku. Ob upoštevanju vloge in precedensa, ki ju uredba EMIR določa za kolegije in njihove naloge, ter morebitnih posledic, ki jih lahko imajo ukrepi za reševanje za klirinške člane in druge deležnike, morajo organi za reševanje CNS za vsako CNS ustanoviti kolegije za reševanje in jim predsedovati. V njih se večinoma kaže sestava kolegijev iz uredbe EMIR. Poleg organa za reševanje CNS bi morali torej biti med člani kolegija tudi pristojni organi klirinških članov, CNS, centralnih depotnih družb in mest trgovanja, ki so zastopani v kolegiju na podlagi uredbe EMIR, ter zadevne centralne banke in organ ESMA. Poleg tega bi morali biti med preostalimi člani tudi organi za reševanje klirinških članov, katerih pristojni organi so člani, če niso isti, zadevni pristojni organ nadrejene družbe, za katero naj bi se uporabili načrti sanacije, ter vsa pristojna ministrstva, ki jim je dodeljena posebna vloga pri reševanju CNS, in organ EBA. Obstoječi kolegiji na podlagi uredbe EMIR in novoustanovljeni kolegiji za reševanje bi morali skupaj izvajati posamezne naloge, ki so jim dodeljene na podlagi te uredbe, kot je opisano v nadaljevanju. 4.2.3.Priprava – načrti sanacije CNS morajo pripraviti načrte sanacije za odpravo kakršnih koli finančnih težav, ki bi presegale njihova upravljavska sredstva v primeru plačilne nesposobnosti in druge zahteve na podlagi uredbe EMIR. To bi moralo vključevati scenarije, ki vključujejo neizpolnitev obveznosti klirinških članov (tj. neplačila) ter uresničitev drugih tveganj in izgub (tj. drugih dogodkov (ki niso povezani z neizpolnitvijo obveznosti)). Natančne okoliščine, v katerih bi bilo treba sprožiti načrte, ne bi bile določene v zakonodaji, temveč morajo CNS razviti primerne kazalnike, da bi bili klirinški udeleženci in organi obveščeni, kdaj bi se to zgodilo. Načrti se ne bi smeli opirati na izredno javnofinančno pomoč, temveč bi moralo biti v njih opisano, kako bi bilo mogoče potencialno dostopati do posojil centralne banke pod standardnimi pogoji. V skladu s smernicami CPMI-IOSCO bi morali biti načrti izčrpni, učinkoviti, pregledni in izmerljivi za tiste, na katere bi lahko vplivali, določati bi morali ustrezne spodbude ter imeti čim manj negativnih učinkov na vse deležnike in širše na finančni sistem. V skladu s temi načeli lahko CNS določijo ustrezen nabor možnosti in instrumentov za reševanje. Med njimi so instrumenti za ponovno uskladitev poslovnih knjig CNS z razdrtjem pogodb, tako da se pogodbe prekinejo ter se jasno pokažejo izgube in dobički, vzpostavitvijo prostovoljnih dogovorov, kot so dražbe, s preostalimi klirinškimi člani, tako da prostovoljno prevzamejo pozicije, ali za zagotovitev dodatnih sredstev, tako da se od klirinških članov zahteva, naj zagotovijo dodatna sredstva do zgornje meje („pozivi k denarnemu plačilu“), in tako da se uporabijo odbitki pri plačilih klirinškim udeležencem zaradi gospodarske koristi v pogodbi o izvedenih finančnih instrumentih („odbitek gibljivega kritja“). V Uredbi ni niti določeno, katere posamezne možnosti bi morali vsebovati načrti sanacije, niti niso izključene druge možnosti. Zahteva pa se, da načrti pomenijo dogovor med CNS in njihovimi klirinškimi člani, da se okrepi njihova učinkovitost v vseh primerih, s katerim se klirinški člani zavežejo ali obvežejo, da bodo delovali v skladu s predhodno dogovorjenimi pravili delovanja, če bodo načrti aktivirani, ne glede na jurisdikcijo, v kateri imajo sedež. Klirinški člani morajo svoje stranke v celoti seznaniti s tem, kako se bodo nanje prenesli morebitne izgube ali stroški, ki bi nastali, ker bi CNS izvajala instrumente za sanacijo. Načrte sanacije mora pregledati pristojni organ CNS. Ob upoštevanju posledic, ki jih lahko ima načrt za klirinške člane in druge deležnike, bi moral biti v to vključen kolegij, ustanovljen na podlagi uredbe EMIR. Tako bi morala biti na primer ocena ustreznosti načrta odvisna od skupne odločitve kolegija. Če skupne odločitve ni mogoče doseči, bi lahko zavezujoče posredovanje v skladu s svojim pooblastilom izvedel Evropski organ za vrednostne papirje in trge (ESMA) (člen 19(3) Uredbe (EU) št. 1095/2010). 4.2.4.Priprava – načrti reševanja in ocene rešljivosti Organi za reševanje morajo pripraviti načrte reševanja o tem, kako bi se CNS v primeru njihovega propada prestrukturirale in njihove kritične funkcije ohranile pri življenju. Tako kot v primeru načrtov sanacije bi morali zajemati scenarije v primeru neizpolnitve obveznosti in v drugih primerih (ki niso povezani z neizpolnitvijo obveznosti) ter ne bi smeli predpostavljati druge izredne javnofinančne pomoči, razen dostopa do posojil centralne banke pod standardnimi pogoji. V načrtih bi morali biti predstavljeni pooblastila in instrumenti za reševanje, ki bi jih organi uporabili, če bi CNS izpolnjevala pogoje za reševanje, pri čemer se sorazmerno in v celoti upoštevajo poslovni model, tržni delež in sistemska pomembnost CNS v jurisdikciji, kjer ima sedež, ter v drugih državah članicah in tretjih državah. Načrt ni zavezujoč, vendar bi moral organ kakršno koli oddaljitev od njega v fazi reševanja ustrezno utemeljiti. V okviru načrtovanja reševanja bi morali organi za reševanje oceniti tudi splošno rešljivost CNS in obravnavati morebitne ovire zanjo. Zato bi morali imeti pooblastila, da bi lahko od CNS na primer zahtevali, naj spremeni posamezne poslovne prakse oziroma svojo operativno ali pravno strukturo, spremeni sporazume znotraj skupine, ki bi lahko ovirali reševanje, ali za vsak primer posebej poveča svoja predhodno financirana sredstva za kritje izgub. Kot v primeru načrtov sanacije morebitne posledice ukrepov za klirinške člane in deležnike pomenijo, da bi morali biti kolegiji za reševanje vključeni v pripravo načrta reševanja in soglašati z morebitnimi ukrepi za obravnavo rešljivosti. Tako bi se moralo od kolegija za reševanje zahtevati, naj v obeh primerih sprejme skupno odločitev, v nasprotnem primeru pa bi lahko organ ESMA izvedel zavezujoče posredovanje. 4.2.5.Zgodnje posredovanje

Pristojnim organom se dodelijo posebna pooblastila za posredovanje v dejavnostih CNS, kadar je ogrožena njihova sposobnost uspešnega poslovanja, vendar še preden se znajdejo pred propadom, ali kadar bi lahko njihovi ukrepi škodovali splošni finančni stabilnosti. Pooblastila bi dopolnjevala tista iz uredbe EMIR, tako da bi v teh okoliščinah pomenila posamezne nadzorne možnosti. Zlasti bi lahko pristojni organi od CNS zahtevali, naj sprejme posamezne ukrepe iz svojega načrta sanacije ali se takih ukrepov vzdrži. 4.2.6.Sprožilci reševanja Postopek reševanja CNS bi bilo treba uvesti, kadar ta propada ali bo verjetno propadla, kadar z nobeno drugo možnostjo iz zasebnega sektorja ni mogoče preprečiti propada ter kadar bi njen propad ogrozil javni interes in finančno stabilnost. Poleg tega bi bilo mogoče za CNS začeti postopek reševanja v skladu s smernicami Odbora za finančno stabilnost o ključnih lastnostih učinkovitih shem za reševanje, tudi če niso izpolnjeni vsi ti pogoji, kadar bi lahko CNS z nadaljnjimi sanacijskimi ukrepi preprečila svoj propad, vendar bi lahko pri tem ogrozila finančno stabilnost. Razen v zelo izjemnih okoliščinah bi se za CNS moralo tudi šteti, da propada ali bo verjetno propadla, če zaprosi za izredno javnofinančno pomoč. Organ za reševanje bi ocenil, ali so izpolnjeni vsi pogoji. Vendar bi morala biti ocena prvega pogoja (ali CNS propada oziroma bo verjetno propadla) glavna odgovornost pristojnega organa. Na splošno velja, da so pristojni organi pogosteje podrobno seznanjeni s finančnim stanjem CNS pred propadom. Vendar lahko navedeno oceno izvede tudi organ za reševanje, če ima vse potrebne podatke in informacije za to. 4.2.7.Instrumenti in pooblastila za reševanje Ker bi bil ukrep za reševanje vnaprej določen v načrtu reševanja, bi se moral izvesti tako, da ne bi oslabil delovanja preostanka širše skupine, katere del je morda CNS. Vendar bi moral imeti organ za reševanje pravico uveljavljati morebitne neporavnane pogodbene obveznosti finančne pomoči za CNS, kot so jamstva nadrejene družbe, in sicer v skladu z njihovo izterjavo v običajnih insolvenčnih postopkih. Reševanje bi se moralo izvajati z več instrumenti, ki bi se lahko uporabili ločeno ali skupaj, in sicer s: (i) prodajo vseh ali kritičnih funkcij CNS uspešnemu konkurentu, (ii) ustanovitvijo premostitvene CNS pod državnim nadzorom ter (iii) porazdelitvijo izgub in pozicij med klirinške člane. Uredba ne določa, katere instrumente in pooblastila je treba uporabiti v različnih scenarijih, temveč izbiro prepušča organu, pri čemer je ta odvisna od okoliščin, vendar mora biti izvedljiva v skladu načrtom reševanja, ki ga je odobril kolegij za reševanje. Različne možnosti porazdelitve izgub in pozicij bi organu za reševanje zagotovile sredstva za ponovno uskladitev poslovnih knjig CNS, zaustavitev nadaljnjih izgub in pridobitev dodatnih sredstev za dokapitalizacijo CNS. Pojavi se lahko prekrivanje med instrumenti za porazdelitev pozicij in izgub, ki jih ima CNS na voljo v okviru načrta sanacije, in tistimi, ki jih ima organ za reševanje na voljo med reševanjem, kar je odvisno od tega, katere možnosti v okviru načrtov sanacije izbere CNS in odobri kolegij iz uredbe EMIR. Tako bi lahko reševanje potekalo v obliki nadaljnjih dražb neplačnikovih pozicij med preostalimi klirinškimi člani, delnega ali popolnega razdrtja pogodb, nadaljnjih odbitkov pri izplačilih gibljivega kritja, uveljavljanja morebitnih neizpolnjenih pozivov k denarnemu plačilu iz načrtov sanacije ali poziva k denarnemu plačilu, ki je organu za reševanje izrecno pridržan v notranjih pravilih (delovanja) CNS, ter odpisa kapitalskih in dolžniških instrumentov, ki jih je izdala CNS, ali drugih nezavarovanih obveznosti in konverzije morebitnih dolžniških instrumentov ali drugih nezavarovanih obveznosti v delnice. Nazadnje, z Uredbo ni izključena možnost, da organi za reševanje uporabijo druge možnosti v skladu z načeli reševanja, vključno s polnim upoštevanjem hierarhije terjatev, da se izognejo reševanju z javnimi sredstvi in moralnemu tveganju itd., ne glede na zaščitni ukrep, da noben upnik ne bi smel biti v slabšem položaju kot v primeru insolventnosti. Tako lahko vpokličejo dodatna zasebna sredstva, in sicer znotraj CNS (npr. z uporabo jamstvenih skladov za neprizadeta produktna področja) ali od zunanjih strank (npr. s pozivom klirinškim članom, naj prostovoljno sprejmejo nadaljnje dodelitve pozicij). Če te možnosti ne bi bile na voljo ali dokazano ne bi zadostovale za zaščito finančne stabilnosti, bi lahko bila zadnja možnost udeležba države v obliki podpore za lastniški kapital ali začasnega javnega lastništva. Vendar bi morali biti taki ukrepi države v skladu z veljavnimi pravili o državni pomoči, vključno s prestrukturiranjem dejavnosti CNS, in omogočati, da se uporabljena sredstva od CNS sčasoma povrnejo. Ločeno od tega bi lahko začasna likvidnostna podpora centralne banke, čeprav ni instrument za reševanje, olajšala postopek reševanja. Za tako podporo bi se uporabili scenariji iz načrtov reševanja, v katerih bi se lahko predvidelo, da imajo CNS v postopku reševanja dostop do likvidnostnih sredstev centralnih bank, odvisno od dokončne presoje samih centralnih bank. 4.2.8.Dodatne določbe v zvezi z reševanjem Za zagotovitev, da se odločitve o reševanju sprejemajo v skladu s ključnimi načeli glede lastninskih pravic, skladnosti z zadevnim pravom vrednostnih papirjev in pravom družb ter nacionalno ustavno ureditvijo, Uredba vsebuje potrebne določbe in korake, ki bi jih morali organi za reševanje upoštevati, preden in ko sprejmejo odločitve o reševanju. To na primer vključuje zagotavljanje točnega vrednotenja bilance stanja CNS, zaščitne ukrepe, ki prizadetim deležnikom zagotavljajo nadomestilo, če se znajdejo v slabšem položaju, kot če CNS ne bi bila rešena, ampak bi bili v zvezi z njimi izvedeni nadaljnji mogoči ukrepi na podlagi notranjih pravil CNS za porazdelitev izgub ali v primeru insolventnosti, ter postopkovna dejanja, s katerimi bi morali organi CNS in druge zadevne organe obvestiti o odločitvah o reševanju. Za lažje reševanje in izpolnitev cilja zaščite finančne stabilnosti okvir vključuje tudi začasni odlog nekaterih obveznosti CNS in zadržanja običajnih pravic nasprotnih strank do odpovedi in predčasnega prenehanja s pobotom zoper CNS, ki izhajajo izključno iz izvajanja pooblastil za reševanje v zvezi s CNS. Te korake spremljajo ustrezni zaščitni ukrepi za plačila, dolgovana drugim infrastrukturam finančnih trgov, ter dogovore o zavarovanju in pobotu v skladu s tistimi iz DSRB. 4.2.9.Tretje države Težave ali propad CNS lahko imajo mednarodne učinke prelivanja, zlasti kadar imajo njeni klirinški člani sedež v drugih jurisdikcijah kot CNS. V dokumentu Odbora za finančno stabilnost o ključnih lastnostih je navedeno, da bi morali organi v različnih jurisdikcijah sodelovati v zadevah v zvezi z reševanjem ter tako priznavati in izvrševati ukrepe drug drugega za reševanje v zvezi z zadevnimi akterji, sredstvi ali obveznostmi na njihovem ozemlju. Da bi se izboljšala izvršljivost ukrepa organa EU v zvezi s klirinškimi člani v tretjih državah, bi morale CNS zagotoviti, da so ukrepi iz njihovih načrtov sanacije zavezujoči v vseh jurisdikcijah. To pomeni zagotovitev, da se možni načini sanacije štejejo za pogodbene obveznosti po pravu države, v kateri ima CNS sedež, ali da se pristojnim organom in organom za reševanje kako drugače zadovoljivo dokaže, da so določbe načrta izvršljive, na primer po pravu tretje države. To bi organom za reševanje pomagalo pri zagotovitvi izpolnitve morebitnih neporavnanih obveznosti iz teh načrtov v primeru reševanja. Poleg tega bi morali organi sodelovati z organom tretje države, da bi lahko priznali in izvršili njegovo odločitev v zvezi z zadevnimi sredstvi ali pogodbami, ki jih ureja pravo navedene države. Organi za reševanje bi morali z organi v tretjih državah skleniti sporazume o sodelovanju, ki bi določali podrobnosti sodelovanja. Za določeno CNS je lahko več držav članic ali tretjih držav, v katerih bi lahko bili klirinški člani ali katerih pravo bi lahko urejalo zadevna sredstva ali pogodbe. Organ ESMA bi zato moral izdati smernice o ustrezni vsebini navedenih sporazumov z zadevnimi tretjimi državami, da bi se v takih primerih določila skupna uporaba pogojev. Da bi se organu za reševanje iz tretje države olajšalo izvrševanje ukrepov v zvezi z zadevnimi klirinškimi člani, pogodbami oziroma drugimi sredstvi ali obveznostmi v EU, bi morali biti zadevni nacionalni organi pristojni za priznanje in uveljavitev teh ukrepov ali njuno zavrnitev v določenih okoliščinah. Ukrepi bi se morali priznati, če nimajo negativnega učinka na finančno stabilnost države članice, če so upniki CNS obravnavani enako kot drugi upniki ne glede na lokacijo in če ne bi bilo bistvenih fiskalnih posledic za državo članico. 4.2.10.Spremembe direktiv o pravu družb, DSRB, uredb EMIR in ESMA ter ustanovitev odbora ESMA za reševanje Direktive Unije na področju prava družb vsebujejo pravila za zaščito delničarjev in upnikov. Nekatera od teh pravil lahko ovirajo hitro ukrepanje organov za reševanje. Ta pravila so bila v zvezi z bankami spremenjena že z Direktivo 2014/59/EU, v predlogu Komisije za spremembo Direktive 2014/59/EU (COM(2016) 852) pa je predlagano, naj se uporaba navedenih sprememb v nacionalnem pravu razširi tudi na CNS.

V skladu s predlogom Komisije za spremembo Direktive 2014/59/EU (COM(2016) 852) bodo CNS z dovoljenjem za opravljanje bančnih storitev, za katere se uporablja DSRB, z začetkom veljavnosti te uredbe izvzete s področja uporabe navedene direktive ter bodo zanje veljale izključno ureditve in zahteve iz te uredbe. Za zagotovitev, da lahko organi naložijo sankcije, če se določbe predlagane uredbe ne upoštevajo, predlog Komisije za spremembo Direktive 2014/59/EU (COM(2016) 852) poleg tega določa, da se področje uporabe naslova VIII Direktive razširi tudi na CNS. Ta razširitev zagotavlja, da so pooblastila za naložitev sankcij v zvezi s sanacijo in reševanjem finančnih institucij skladna. Uredba EMIR se spremeni zaradi uvedbe možnosti, da se obveznost kliringa v okviru reševanja CNS začasno odloži, če je to potrebno za ohranitev finančne stabilnosti in zaupanja v trg, zlasti za izognitev širjenju negativnih učinkov ter preprečitev visokih in negotovih izpostavljenosti nasprotnih strank in vlagateljev tveganjem do CNS. Vloga odbora za tveganja CNS je prav tako okrepljena, da se CNS spodbudi k skrbnemu upravljanju tveganj. Organi, pristojni za reševanje, bi morali imeti možnost spremljati pristojni organ na sestanke odbora nadzornikov organa ESMA, ki nima glasovalne pravice, s čimer se jim zagotovi, da lahko prispevajo k delu organa ESMA na podlagi te uredbe. Da bi organ ESMA pripravil odločitve na podlagi te uredbe in zagotovil, da mu člani organa EBA pri tem zagotavljajo vso pomoč, mora v ta namen ustanoviti odbor, kamor bodo nekateri pristojni organi na podlagi Uredbe št. 1093/2010 povabljeni k sodelovanju kot opazovalci. 2016/0365 (COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o okviru za sanacijo in reševanje centralnih nasprotnih strank ter spremembi uredb (EU) št. 1095/2010, (EU) št. 648/2012 in (EU) 2015/2365 (Besedilo velja za EGP) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 114 Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, ob upoštevanju mnenja Evropske centralne banke, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Finančni trgi so ključni za delovanje sodobnih gospodarstev. Bolj kot so povezani, učinkovitejša je razporeditev gospodarskih virov, kar koristi gospodarski uspešnosti. Vendar je za izboljšanje delovanja enotnega trga finančnih storitev pomembno, da so vzpostavljeni postopki, ki zagotavljajo, da če se finančna institucija ali infrastruktura finančnega trga, ki deluje na tem trgu, srečuje s finančnimi težavami ali je pred propadom, tak dogodek ne destabilizira celotnega finančnega trga in ne škoduje rasti v širšem gospodarstvu. (2)Centralne nasprotne stranke (v nadaljnjem besedilu: CNS) so ključne komponente finančnih trgov, ki posredujejo med udeleženci, tako da delujejo kot kupec za vsakega prodajalca in prodajalec za vsakega kupca, ter imajo osrednjo vlogo pri obdelavi finančnih transakcij in upravljanju izpostavljenosti različnim tveganjem, povezanim z navedenimi transakcijami. CNS z enega mesta vodijo obdelavo transakcij in pozicij nasprotnih strank ter poravnavajo obveznosti, ustvarjene s transakcijami, od članov pa prejemajo ustrezno zavarovanje v obliki kritja in prispevkov v jamstvene sklade. (3)Povezovanje finančnih trgov Unije je pomenilo, da so se CNS, ki so sprva služile domačim potrebam in trgom, razvile v širša ključna vozlišča na finančnih trgih Unije. CNS z dovoljenjem v Uniji danes opravljajo kliring različnih razredov produktov, od izvedenih finančnih instrumentov in izvedenih finančnih instrumentov na blago, ki kotirajo na borzi ali na prostem trgu (OTC), do delnic, obveznic in drugih produktov, kot so repo posli. Svoje storitve prek nacionalnih meja zagotavljajo različnim finančnim in drugim institucijam v Uniji. Čeprav nekatere CNS z dovoljenjem v Uniji ostajajo osredotočene na domače trge, so vse sistemsko pomembne vsaj na domačih trgih.

(4)Ker je precej finančnega tveganja finančnega sistema Unije obravnavanega in skoncentriranega v CNS v imenu klirinških članov in njihovih strank, sta nujna učinkovitejša pravna ureditev in zanesljiv nadzor CNS. V skladu z Uredbo (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta, ki je začela veljati avgusta 2012, morajo CNS upoštevati visoke bonitetne, organizacijske in poslovodske standarde. Naloga pristojnih organov je, da izvajajo popoln nadzor nad njihovimi dejavnostmi, pri čemer sodelujejo s kolegiji, v katerih so zadevni organi združeni za posebne naloge, ki so jim dodeljene. V skladu z zavezami, ki so jih voditelji G20 sprejeli od začetka finančne krize, se z Uredbo (EU) št. 648/2012 tudi zahteva, da mora centralni kliring za vse standardizirane izvedene finančne instrumente OTC opraviti CNS. Ko bo začela veljati obveznost centralnega kliringa izvedenih finančnih instrumentov OTC, se bosta obseg in razpon poslovanja CNS verjetno povečala, kar bi lahko prineslo dodatne izzive za strategije upravljanja tveganj CNS. (5)Uredba (EU) št. 648/2012 je prispevala k večji odpornosti CNS in širših finančnih trgov na zelo različna tveganja, ki so obravnavana in skoncentrirana v CNS. Vendar z nobenim sistemom pravil in praks ni mogoče preprečiti nezadostnosti obstoječih sredstev pri upravljanju tveganj CNS, vključno z eno ali več neizpolnitvami obveznosti klirinških članov. Za finančne institucije, ki jim grozijo resne težave ali skorajšnji propad, bi se načeloma morali še naprej uporabljati običajni insolvenčni postopki. Kot pa je pokazala finančna kriza, lahko taki postopki, zlasti v obdobju dolgotrajne gospodarske nestabilnosti in negotovosti, zmotijo funkcije, ki so ključne za gospodarstvo, in tako ogrozijo finančno stabilnost. Običajni insolvenčni postopki za podjetja morda ne zagotavljajo vedno dovolj hitrega posredovanja ali ne dajejo ustrezne prednosti kontinuiteti kritičnih funkcij finančnih institucij za ohranitev finančne stabilnosti. Da bi se preprečile te negativne posledice običajnih insolvenčnih postopkov, je treba vzpostaviti poseben okvir reševanja za CNS. (6)Kriza je poudarila tudi pomanjkanje ustreznih instrumentov za ohranitev kritičnih funkcij, ki jih zagotavljajo propadajoče finančne institucije. Poleg tega je pokazala pomanjkanje okvirov, ki bi omogočali sodelovanje in usklajevanje med organi, zlasti tistimi v različnih državah članicah ali jurisdikcijah, da se zagotovi hitro in odločno ukrepanje. Brez takih instrumentov ter ob pomanjkanju okvirov za sodelovanje in usklajevanje so bile države članice prisiljene finančne institucije reševati z denarjem davkoplačevalcev, da bi ustavile širjenje negativnih učinkov in zmanjšale paniko. Čeprav CNS niso bile neposredne prejemnice izredne javnofinančne pomoči med krizo, so bile posredne upravičenke ukrepov reševanja, sprejetih v zvezi z bankami, in zaščitene pred učinki, ki bi jih sicer nanje imele banke, ki niso izpolnjevale svojih obveznosti. Zato je potreben okvir za sanacijo in reševanje CNS, da se prepreči odvisnost od denarja davkoplačevalcev v primeru njihovega neurejenega propada. (7)Cilj zanesljivega okvira za sanacijo in reševanje je zagotoviti, kolikor je mogoče, da CNS določijo ukrepe za okrevanje po finančnih težavah, ohraniti kritične funkcije CNS, ki propada ali bo verjetno propadla, ob prenehanju preostalih dejavnosti z običajnimi insolvenčnimi postopki ter ohraniti finančno stabilnost in hkrati čim bolj znižati stroške propada CNS za davkoplačevalce. Z okvirom za sanacijo in reševanje se dodatno krepi pripravljenost CNS in organov za blažitev finančnih težav ter zagotovitev dodatnega vpogleda organov v priprave CNS na scenarije izjemnih situacij. Organom zagotavlja tudi pooblastila, da se usklajeno pripravijo na morebitno reševanje CNS in obravnavajo CNS v upadu, s čimer prispeva k nemotenemu delovanju finančnih trgov. (8)Trenutno ni usklajenih določb za sanacijo in reševanje CNS v Uniji. Nekatere države članice so že sprejele zakonodajne spremembe, s katerimi se od CNS zahteva, da pripravijo načrte sanacije, in s katerimi so uvedeni mehanizmi za reševanje propadajočih CNS. Poleg tega se zakoni in drugi predpisi, ki urejajo insolventnost CNS, med državami članicami vsebinsko in postopkovno zelo razlikujejo. Odsotnost skupnih pogojev, pooblastil in postopkov za sanacijo in reševanje CNS, verjetno predstavlja oviro za nemoteno delovanje notranjega trga in otežuje sodelovanje med nacionalnimi organi pri obravnavanju propada CNS in uporabi ustreznih mehanizmov za porazdelitev izgub med njene člane v Uniji in na svetovni ravni. To velja zlasti takrat, ko organi zaradi različnih pristopov nimajo enake stopnje obvladovanja ali enake zmožnosti za reševanje CNS. Navedene razlike med shemami za sanacijo in reševanje lahko različno vplivajo na CNS in njihove člane v državah članicah, s čimer lahko povzročajo izkrivljanje konkurence na notranjem trgu. Neobstoj skupnih pravil in instrumentov za obravnavo težav ali propada v CNS lahko pri udeležencih vpliva na njihovo izbiro za opravljanje kliringa, pri CNS pa na izbiro kraja njihovega sedeža, kar CNS preprečuje, da bi v celoti izkoristile svoje temeljne svoboščine na enotnem trgu. To pa bi lahko udeležence odvračalo od čezmejnega dostopa do CNS na notranjem trgu in oviralo nadaljnje povezovanje na kapitalskih trgih Evrope. Skupna pravila za sanacijo in reševanje v vseh državah članicah so zato nujna za zagotovitev, da CNS pri uveljavljanju svojih svoboščin na notranjem trgu niso omejene s finančno zmogljivostjo držav članic in njihovih organov za upravljanje njihovega propada. (9)Pregled regulativnega okvira za banke in druge finančne institucije, ki je potekal zaradi krize, in zlasti povečanje kapitalskih in likvidnostnih rezerv bank, boljši instrumenti za makrobonitetne politike ter izčrpna pravila o sanaciji in reševanju bank so zmanjšali verjetnost prihodnjih kriz ter povečali odpornost vseh finančnih institucij in tržnih infrastruktur, vključno s CNS, proti gospodarskim napetostim, ki so lahko posledica sistemskih motenj ali dogodkov, značilnih za posamezne institucije. Od 1. januarja 2015 se v vseh državah članicah uporablja shema za sanacijo in reševanje bank v skladu z Direktivo 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta. (10)Organi držav članic bi morali graditi na pristopu za sanacijo in reševanje bank ter biti pripravljeni in imeti na voljo ustrezne instrumente za sanacijo in reševanje v razmerah, ki vključujejo propad CNS. Vendar se tveganja, povezana z bankami in CNS, zaradi njihovih različnih funkcij in poslovnih modelov razlikujejo. Zato so potrebni posebni instrumenti in pooblastila za scenarije propada CNS, ki jih povzroči propad klirinških članov CNS ali dogodki, ki niso povezani z neizpolnitvijo obveznosti. (11)Uredbo je treba nujno uporabiti, da se dopolni in nadgradi pristop, uveden z Uredbo (EU) št. 648/2012, ki določa enotne bonitetne zahteve za CNS. Določitev zahtev za sanacijo in reševanje v Direktivi bi lahko povzročila nedoslednosti, saj bi se lahko na področju, ki je sicer urejeno s pravom Unije, ki se uporablja neposredno, in na katerem je vse bolj značilno čezmejno zagotavljanje storitev CNS, sprejeli različni nacionalni zakoni. Zato je primerno, da se sprejmejo tudi enotna pravila o sanaciji in reševanju CNS, ki se uporabljajo neposredno. (12)Za zagotovitev skladnosti z veljavno zakonodajo Unije na področju finančnih storitev in čimvečje finančne stabilnosti v Uniji bi se morala ureditev za sanacijo in reševanje uporabljati za vse CNS, za katere veljajo bonitetne zahteve iz Uredbe (EU) št. 648/2012, ne glede na to, ali imajo dovoljenje za opravljanje bančnih storitev. Insolventnost CNS v skupini bi lahko hitro vplivala na solventnost celotne skupine in povzročila nadaljnjo finančno nestabilnost. Čeprav ni nujno, da se za skupine, katerih del je morda CNS, uporablja celotna ureditev, bi se morale nekatere določbe uporabljati tudi za nadrejene družbe, kadar bi uporaba navedenih določb na taki ravni spodbudila učinkovitejšo sanacijo in reševanje. Zato bi morali imeti organi ciljno usmerjena sredstva za ukrepanje v zvezi z nadrejenimi družbami, da bi zagotovili učinkovito sanacijo in reševanje CNS ter zmanjšali možnost širjenja negativnih učinkov na druge subjekte v skupini. (13)Države članice bi morale za zagotovitev, da se ukrepi za reševanje sprejemajo učinkovito in uspešno ter v skladu s cilji reševanja, imenovati javne upravne organe ali organe s pooblastili na področju javnega upravljanja, ki opravljajo funkcije in naloge, povezane z reševanjem. Države članice bi morale tudi zagotoviti, da so navedenim organom za reševanje dodeljena ustrezna sredstva. Če država članica določi organ, odgovoren za bonitetni nadzor CNS, kot organ za reševanje, bi bilo treba za ločevanje nadzorne funkcije in funkcije reševanja vzpostaviti ustrezne strukturne ureditve, da bi se preprečila morebitna navzkrižja interesov in tveganje regulativnega popuščanja. (14)Glede na posledice, ki jih lahko imajo propad CNS in poznejši ukrepi za finančni sistem in gospodarstvo države članice, in glede na možno skrajno potrebo po uporabi javnih sredstev za reševanje krize bi morala finančna ministrstva ali druga ustrezna ministrstva v državah članicah dovolj zgodaj tesno sodelovati v postopku sanacije in reševanja. (15)Ker CNS pogosto zagotavljajo storitve v Uniji, je za učinkovito sanacijo in reševanje potrebno sodelovanje med pristojnimi organi in organi za reševanje znotraj kolegijev za nadzor in reševanje, zlasti v fazah priprave na sanacijo in reševanje. To vključuje oceno načrtov sanacije, ki jih razvije CNS, pripravo in posodabljanje načrtov reševanja ter odpravo morebitnih ovir za rešljivost. (16)Pri reševanju CNS bi bilo treba doseči ravnotežje med potrebo po postopkih, ki upoštevajo nujnost situacije in omogočajo učinkovite, poštene in pravočasne rešitve ter potrebo po zaščiti finančne stabilnosti v vseh državah članicah, kjer CNS zagotavlja storitve. Organi, na katerih področja pristojnosti bi vplival propad CNS, bi si morali za dosego teh ciljev izmenjevati mnenja v kolegiju za reševanje. Podobno bi morali biti za zagotovitev redne izmenjave mnenj in sodelovanja z zadevnimi organi tretjih držav ti povabljeni, da v kolegijih za reševanje po potrebi sodelujejo kot opazovalci. Organi bi morali vedno upoštevati vpliv svojih odločitev na finančno stabilnost v državah članicah, kjer so dejavnosti CNS ključne ali pomembne za lokalne finančne trge, med drugim tudi tam, kjer so klirinški člani ter kjer so vzpostavljeni povezana mesta trgovanja in infrastrukture finančnih trgov. (17)Organ ESMA bi moral za pripravo svojih odločitev v zvezi z nalogami, ki so mu dodeljene, ter zagotovitev celovite vključenosti organa EBA in njegovih članov v njihovo pripravo ustanoviti notranji odbor za reševanje ter zadevne pristojne organe EBA povabiti k sodelovanju v njem kot opazovalci. (18)Organi bi morali za učinkovito in sorazmerno obravnavo morebitnega propada CNS pri izvajanju svojih pooblastil za sanacijo in reševanje upoštevati več dejavnikov, kot so narava poslovanja CNS, delniška struktura, pravna oblika, profil tveganja, velikost, pravni status in medsebojna povezanost s finančnim sistemom. Organi bi morali tudi upoštevati, ali bi lahko njen propad in poznejše prenehanje v običajnem insolvenčnem postopku znatno negativno vplivala na finančne trge, druge finančne institucije ali širše gospodarstvo. (19)Za učinkovito obravnavo propadajočih CNS bi morali biti organi pooblaščeni za uvedbo pripravljalnih ukrepov v zvezi s CNS. Določiti bi bilo treba minimalni standard glede vsebine in informacij, ki jih je treba vključiti v načrte sanacije, za zagotovitev, da imajo vse CNS v Uniji dovolj podrobne načrte za sanacijo, če bi se znašle v finančnih težavah. Takšni načrti bi morali temeljiti na realnih predpostavkah, pri čemer bi jih moralo biti mogoče uporabiti pri različno trdnih in neugodnih scenarijih, vključno s poslabšanji, ki so posledica neizpolnitve obveznosti ali dogodka, ki ni povezan z neizpolnitvijo obveznosti. Načrt sanacije bi moral biti del pravil delovanja CNS, ki so pogodbeno dogovorjena s klirinškimi člani. Navedena pravila delovanja bi morala vsebovati tudi določbe za zagotovitev izvršljivosti sanacijskih ukrepov, predstavljenih v načrtu, v vseh scenarijih. Načrti sanacije ne bi smeli predvideti dostopa do izredne javnofinančne pomoči ali izpostaviti davkoplačevalcev tveganju izgube. (20)CNS bi morale pripraviti in redno posodabljati svoje načrte sanacije. Priprava načrta sanacije bi se morala zahtevati le, če je to sorazmerno s sistemsko pomembnostjo CNS in njeno medsebojno povezanostjo s finančnim sistemom. V tem primeru bi se morala faza sanacije začeti, ko se bistveno poslabša finančno stanje CNS ali ko se pojavi tveganje za kršitev njenih bonitetnih zahtev na podlagi Uredbe (EU) št. 648/2012. To bi moralo biti navedeno v zvezi z okvirom kvalitativnih ali kvantitativnih kazalnikov, vključenih v načrt sanacije. (21)CNS bi morala svoj načrt sanacije predložiti pristojnim organom in nadzornemu kolegiju, ustanovljenemu na podlagi Uredbe (EU) št. 648/2012, v celovito oceno, ki se sprejme s skupno odločitvijo kolegija. V oceni bi moralo biti navedeno, ali je načrt izčrpen in ali tudi v obdobjih resnih finančnih težav omogoča pravočasno obnovitev sposobnosti uspešnega poslovanja CNS. (22)Načrti sanacije bi morali izčrpno določati ukrepe, ki bi jih CNS sprejela za obravnavo morebitnih neizravnanih neporavnanih obveznosti, nepokritih izgub, likvidnostnega primanjkljaja ali kapitalske neustreznosti, ter ukrepe za obnovitev morebitnih izčrpanih predhodno namenjenih finančnih sredstev in ureditev v zvezi z likvidnostjo, da CNS obnovi sposobnost uspešnega poslovanja in še naprej izpolnjuje zahteve za pridobitev dovoljenja. (23)CNS bi morale zagotoviti, da so načrti nediskriminacijski in uravnoteženi v smislu učinkov in spodbud, ki jih ustvarjajo. Klirinških članov ali strank ne bi smeli nesorazmerno postavljati v slabši položaj. CNS bi morale v skladu z Uredbo (EU) št. 648/2012 zlasti zagotoviti, da imajo njihovi klirinški člani omejene izpostavljenosti do CNS. CNS bi morale zagotoviti, da se z vsemi zadevnimi deležniki izvede posvetovanje o načrtu sanacije z njihovo vključitvijo v odbor za tveganja CNS in sodelovanjem pri razvoju načrta sanacije.

(24)Za zagotovitev, da lahko CNS po potrebi uporabi možne načine sanacije za pogodbe ali sredstva, ki jih ureja pravo tretje države, ali subjekte s sedežem v tretjih državah, bi morala pravila delovanja CNS v ta namen vključevati pogodbene določbe. (25)Kadar CNS ne predstavi ustreznega načrta sanacije, bi morali imeti pristojni organi možnost od nje zahtevati, naj sprejme ukrepe, ki so potrebni za odpravo bistvenih pomanjkljivosti v načrtu, da se okrepi poslovanje CNS in da lahko ta obnovi svoj kapital ali uskladi svoje poslovne knjige v primeru propada. Navedeno pooblastilo bi moralo pristojnim organom omogočati sprejetje preventivnih ukrepov, kolikor je to nujno za odpravo morebitnih pomanjkljivosti in torej za izpolnitev ciljev finančne stabilnosti. (26)Načrtovanje reševanja je bistven del učinkovitega reševanja. Načrte bi moral pripraviti organ za reševanje CNS in bi jih morali skupaj odobriti ustrezni organi kolegija za reševanje. Organi bi morali imeti na voljo vse informacije, ki so potrebne za opredelitev kritičnih funkcij in zagotovitev njihovega nadaljnjega izvajanja. Vendar bi morala biti vsebina načrta reševanja sorazmerna glede na sistemski pomen CNS in med drugim temeljiti na informacijah, ki jih ta zagotovi. (27)Na podlagi ocene rešljivosti bi bilo treba organom za reševanje omogočiti, da neposredno ali posredno prek pristojnega organa zahtevajo spremembe strukture in organizacije CNS, sprejetje potrebnih in sorazmernih ukrepov, da se zmanjšajo ali odpravijo bistvene ovire za uporabo instrumentov za reševanje ter zagotovitev rešljivosti zadevnih subjektov. (28)Načrti reševanja in ocene rešljivosti so področja, na katerih nad vsakodnevno potrebno po nadzoru prevlada potreba po pospešitvi in zagotovitvi hitrih ukrepov prestrukturiranja za ohranitev kritičnih funkcij CNS in zaščito finančne stabilnosti. Če različni člani kolegija za reševanje niso soglasni glede odločitev, ki jih je treba sprejeti v zvezi z načrtom reševanja CNS, oceno rešljivosti CNS in odločitvijo za odstranitev morebitnih ovir zanjo, bi moral imeti organ ESMA posredniško vlogo v skladu s členom 19 Uredbe (EU) št. 1095/2010. Kljub temu bi morala obstajati možnost, da tako zavezujoče posredovanje organa ESMA prouči notranji odbor organa ESMA, saj so člani organa ESMA pristojni za zagotavljanje finančne stabilnosti in nadzor klirinških članov v več državah članicah. Nekateri pristojni organi na podlagi uredbe o EBA bi morali biti povabljeni k sodelovanju v navedenem notranjem odboru organa ESMA kot opazovalci, saj taki organi izvajajo podobne naloge na podlagi Direktive 2014/59/EU. Tako zavezujoče posredovanje ne bi smelo preprečevati nezavezujočega posredovanja v skladu s členom 31 Uredbe (EU) št. 1095/2010 v drugih primerih. (29)Kadar je to primerno za dosego cilja urejene sanacije in reševanja, bi morali pristojni organi in organi za reševanje opredeliti posebne ukrepe v zvezi z nadrejeno družbo. Glede na strukturo skupine, ki ji CNS pripada, je lahko nujno, da načrt sanacije CNS določa pogoje za začetek zagotavljanja mogoče finančne pomoči, jamstev ali drugih oblik operativne podpore nadrejene družbe ali drugega subjekta skupine za CNS znotraj iste skupine. Preglednost take ureditve bi zmanjšala tveganja za likvidnost in solventnost subjekta v skupini, ki zagotovi podporo CNS v finančnih težavah. Vsako spremembo take ureditve bi bilo treba šteti za bistveno spremembo zaradi pregleda načrta sanacije. (30)Glede na občutljivost informacij, ki jih vsebujejo načrti sanacije in reševanja, bi morale za navedene načrte veljati ustrezne določbe glede zaupnosti. (31)Pristojni organi bi morali načrte sanacije in vse njihove spremembe posredovati zadevnim organom za reševanje, slednji pa bi morali načrte reševanja in vse njihove spremembe posredovati pristojnim organom, tako da bi bil vsak zadevni organ v celoti seznanjen z vsem. (32)Za ohranitev finančne stabilnosti je nujno, da lahko pristojni organi ustavijo slabšanje finančnega in ekonomskega položaja CNS, preden ta doseže točko, na kateri organi nimajo na voljo druge možnosti, kot da jo rešijo ali ji ukažejo, naj spremeni poslovanje, če bi lahko s svojimi ukrepi škodovala splošni finančni stabilnosti. Zato bi bilo treba pristojnim organom dati pooblastila za zgodnje posredovanje, da se preprečijo ali čim bolj zmanjšajo negativni učinki na finančno stabilnost, ki bi jih lahko CNS povzročila z izvajanjem nekaterih ukrepov. Pristojni organi bi morali poleg pooblastil, ki jih nacionalno pravo držav članic ali Uredba (EU) št. 648/2012 določa za okoliščine, ki se ne štejejo za zgodnje posredovanje, imeti tudi pooblastila za zgodnje posredovanje. (33)V fazah sanacije in zgodnjega posredovanja bi morali delničarji v celoti ohraniti svoje pravice. Take pravice pa izgubijo, ko se za CNS začne izvajati reševanje. (34)Okvir za reševanje bi moral zagotoviti pravočasen začetek reševanja, preden CNS postane insolventna. Za CNS bi se moralo šteti, da propada ali bo verjetno propadla, kadar krši ali bo v bližnji prihodnosti verjetno kršila zahteve za nadaljnje dovoljenje, kadar njena sanacija ni uspešna pri obnovitvi njene sposobnosti uspešnega poslovanja, kadar so ali bodo verjetno v bližnji prihodnosti sredstva CNS postala nižja od njenih obveznosti, kadar CNS ni več ali verjetno v bližnji prihodnosti ne bo več sposobna plačevati svojih dolgov do roka zapadlosti ali kadar zaprosi za izredno javnofinančno pomoč. Vendar dejstvo, da CNS ne izpolnjuje vseh zahtev za dovoljenje, samo po sebi ne bi smelo upravičiti začetka reševanja. (35)Zagotovitev izredne likvidnostne pomoči centralne banke – če je taka pomoč na voljo – ne bi smela biti pogoj, ki dokazuje, da CNS je ali bo v bližnji prihodnosti postala nesposobna plačevati svoje zapadle obveznosti. Za ohranitev finančne stabilnosti, zlasti v primeru sistemskega pomanjkanja likvidnosti, državna jamstva za likvidnostna posojila, ki jih odobrijo centralne banke, ali državna jamstva za novoizdane obveznosti za odpravo resne motnje v gospodarstvu države članice ne bi smele sprožiti okvira za reševanje, če so izpolnjeni nekateri pogoji. (36)Kadar CNS izpolnjuje pogoje za reševanje, bi moral imeti njen organ za reševanje na voljo usklajen sklop instrumentov in pooblastil za reševanje. Za njihovo izvajanje bi morali veljati skupni pogoji, cilji in splošna načela. Vendar bi morala biti uporaba dodatnih instrumentov in pooblastil organov za reševanje skladna z načeli in cilji reševanja. Zlasti uporaba takšnih instrumentov ali pooblastil ne bi smela vplivati na učinkovito reševanje čezmejnih skupin. (37)Zato bi morali biti glavni cilji reševanja zagotovitev kontinuitete kritičnih funkcij, preprečevanje negativnih učinkov na finančno stabilnost in zaščita javnih sredstev s čimmanjšo odvisnostjo od izredne javnofinančne pomoči za propadajoče CNS. (38)Kritične funkcije propadajoče CNS bi bilo treba ohraniti, po potrebi z njenim prestrukturiranjem in zamenjavo poslovodstva, kot delujoče podjetje z uporabo instrumentov za reševanje, ki čim bolj uporabljajo zasebna sredstva. To bi bilo mogoče doseči s prodajo ali združitvijo s solventno tretjo osebo, po prestrukturiranju ali odpisu pogodb in obveznosti CNS s porazdelitvijo izgub in pozicij, po odpisu delnic ali po odpisu in konverziji njenega dolga v kapital, da se izvede dokapitalizacija. V skladu s tem ciljem bi moral organ za reševanje pred temi ukrepi razmisliti o zagotovitvi izpolnitve vseh obstoječih in neporavnanih pogodbenih obveznosti CNS v skladu z njihovo izterjavo v običajnih insolvenčnih postopkih. (39)Hitro in odločno ukrepanje je nujno, da se ohrani zaupanje v trg in čim bolj zmanjša širjenje negativnih učinkov. Ko so izpolnjeni pogoji za reševanje, bi moral organ za reševanje CNS takoj sprejeti ustrezen in usklajen ukrep za reševanje v javnem interesu. CNS lahko propade v okoliščinah, ki zahtevajo takojšen odziv ustreznega organa za reševanje. Navedeni organ bi torej moral imeti možnost sprejeti ukrep za reševanje, čeprav CNS izvaja sanacijske ukrepe oziroma ne da bi moral najprej uporabiti pooblastila za zgodnje posredovanje. (40)Pri sprejemanju ukrepov za reševanje bi moral organ za reševanje CNS upoštevati ukrepe iz načrtov reševanja, razvitih v kolegiju za reševanje, in jim slediti, razen če ob upoštevanju okoliščin primera meni, da bodo cilji reševanja učinkoviteje doseženi s sprejetjem ukrepov, ki niso določeni v načrtih reševanja. Organ za reševanje bi moral kolegij za reševanje nemudoma obvestiti o ukrepih za reševanje, ki jih namerava izvesti, zlasti če taki ukrepi odstopajo od načrta. (41)Poseganje v lastninske pravice bi moralo biti sorazmerno s tveganjem za finančno stabilnost. Instrumente za reševanje bi bilo zato treba uporabiti le za tiste CNS, ki izpolnjujejo pogoje za reševanje, zlasti kadar je treba uresničevati cilj finančne stabilnosti v javnem interesu. Ker lahko instrumenti in pooblastila za reševanje posegajo v pravice delničarjev, klirinških udeležencev in upnikov, bi se morali ukrepi za reševanje sprejeti le, če je to potrebno zaradi javnega interesa, pri čemer bi moralo biti vsako poseganje v navedene pravice skladno z Listino. Zlasti kadar se upniki istega razreda v okviru ukrepov za reševanje obravnavajo različno, bi morale biti takšne razlike utemeljene z javnim interesom in sorazmerne z obravnavanimi tveganji ter ne bi smele biti niti neposredno niti posredno diskriminacijske na podlagi državljanstva. (42)Prizadeti delničarji, klirinški udeleženci in upniki ne bi smeli utrpeti večjih izgub, kot bi jih, če organ za reševanje ne bi sprejel ukrepa za reševanje v zvezi z CNS, ampak bi bili namesto tega odvisni od morebitnih neporavnanih obveznosti v skladu z načrtom sanacije CNS ali drugimi ureditvami iz njenih pravil delovanja oziroma bi CNS prenehala v okviru običajnega insolvenčnega postopka. V primeru delnega prenosa sredstev CNS v postopku reševanja na zasebnega kupca ali premostitveno CNS bi moral preostali del CNS v postopku reševanja prenehati po običajnih insolvenčnih postopkih. (43)Za zaščito pravic delničarjev, nasprotnih strank in upnikov bi bilo treba določiti jasne obveznosti glede vrednotenja sredstev in obveznosti CNS ter vrednotenja obravnave delničarjev in upnikov, če organ za reševanje ne bi sprejel ukrepa za reševanje. Vrednotenje bi moralo biti mogoče začeti že v fazi sanacije. Preden se sprejme kakršen koli ukrep za reševanje, bi bilo treba opraviti pošteno in realno vrednotenje sredstev in obveznosti CNS. Pritožba zoper takšno vrednotenje bi morala biti dopustna le skupaj s pritožbo zoper odločitev o reševanju. Poleg tega bi bilo treba v nekaterih primerih po uporabi instrumentov za reševanje izvesti naknadno primerjavo med dejansko obravnavo delničarjev in upnikov ter njihovo obravnavo, če organ za reševanje ne bi sprejel ukrepa za reševanje v zvezi z CNS, ampak bi bili namesto tega odvisni od morebitnih neporavnanih obveznosti v skladu z načrtom sanacije CNS ali drugimi ureditvami v njenih pravilih delovanja oziroma v okviru običajnega insolvenčnega postopka. Kadar delničarji in upniki pri poplačilu ali nadomestilu svojih terjatev prejmejo manj, kot bi prejeli, če organ za reševanje ne bi sprejel ukrepa za reševanje v zvezi z CNS, ampak bi bili namesto tega odvisni od morebitnih neporavnanih obveznosti v skladu z načrtom sanacije CNS ali drugimi ureditvami v njenih pravilih delovanja oziroma v okviru običajnega insolvenčnega postopka, bi morali biti v nekaterih primerih upravičeni do izplačila razlike. V nasprotju z vrednotenjem pred ukrepi za reševanje bi bilo treba omogočiti ugovarjanje tej primerjavi ločeno od odločitve o reševanju. Odločitev o tem, kako bo delničarjem in upnikom izplačana ugotovljena razlika v obravnavi, bi morala biti prepuščena državam članicam.

(44)Za zagotovitev učinkovitega reševanja bi bilo treba v postopku vrednotenja čim natančneje določiti morebitne izgube, ki se porazdelijo, da lahko CNS ponovno uskladi poslovne knjige neporavnanih pozicij in poravna tekoče plačilne obveznosti. Vrednotenje sredstev in obveznosti propadajoče CNS bi moralo temeljiti na poštenih, preudarnih in realnih predpostavkah v trenutku uporabe instrumentov za reševanje. Pri vrednotenju pa finančno stanje CNS ne bi smelo vplivati na vrednost obveznosti. Če je nujno, bi bilo treba organom za reševanje omogočiti hitro vrednotenje sredstev ali obveznosti propadajoče CNS. To vrednotenje bi moralo biti začasno in bi se moralo uporabljati do izvedbe neodvisnega vrednotenja. (45)Ob začetku reševanja bi morale biti vse neporavnane pogodbene obveznosti, določene v pravilih delovanja CNS, vključno z neizvedenimi sanacijskimi ukrepi, izpolnjene, razen če je izvajanje drugega pooblastila ali instrumenta za reševanje ustreznejše za pravočasno izognitev negativnim učinkom na finančno stabilnost ali ohranitev kritičnih funkcij CNS. Izgube bi se morale nato pokriti z instrumenti regulatornega kapitala in bi jih bilo treba razdeliti med delničarje do njihove zmogljivosti, in sicer z razveljavitvijo, prenosom lastniških instrumentov ali veliko razvodenitvijo. Če navedeni mehanizmi ne zadostujejo, bi morali biti organi za reševanje pooblaščeni za odpis podrejenega nezavarovanega dolga in nadrejenih nezavarovanih obveznosti, kolikor je to potrebno, ne da bi bila ogrožena širša finančna stabilnost, v skladu z njihovo razvrstitvijo na podlagi veljavnega nacionalnega insolvenčnega prava. (46)Če CNS z izvajanjem sanacijskih ukrepov ne uspe pokriti izgub, znova vzpostaviti ravnotežja, tako da ima usklajene poslovne knjige neporavnanih pozicij ali da celovito obnovi predhodno financirana sredstva, ali če organ za reševanje ugotovi, da bi CNS z izvajanjem teh ukrepov škodovala finančni stabilnosti, bi moral organ z izvajanjem pooblastil za porazdelitev izgub in pozicij porazdeliti nepokrite izgube, zagotoviti ponovno vzpostavitev ravnotežja CNS in obnoviti potrebna predhodno financirana sredstva, in sicer z neprekinjenim izvajanjem instrumentov iz pravil delovanja CNS ali z drugimi ukrepi. (47)Organi za reševanje bi morali tudi zagotoviti, da so stroški reševanja CNS čimnižji in da se upniki istega razreda obravnavajo enakovredno. Kadar se upniki istega razreda v zvezi z ukrepi za reševanje obravnavajo različno, bi morale biti takšne razlike upravičene na podlagi javnega interesa in ne bi smele biti niti neposredno niti posredno diskriminacijske na podlagi državljanstva ali kateri koli drugi podlagi. (48)Pred kakršno koli kapitalsko injekcijo javnega sektorja ali enakovredno izredno javnofinančno pomočjo CNS bi bilo treba čim bolj izkoristiti instrumente za reševanje. Pri uporabi javnofinančne pomoči za pomoč pri reševanju propadajočih institucij bi bilo treba upoštevati ustrezne določbe o državni pomoči. (49)Z učinkovito ureditvijo reševanja bi bilo treba čim bolj znižati stroške reševanja propadajoče CNS, ki jih krijejo davkoplačevalci. Prav tako bi morala zagotoviti, da je mogoče rešiti CNS, ne da bi bila pri tem ogrožena finančna stabilnost. To se doseže z instrumenti za porazdelitev izgub in pozicij, ki zagotavljajo, da delničarji in nasprotne stranke, ki so med upniki propadajoče CNS, prevzamejo ustrezen del izgube in zadevnih stroškov, ki nastanejo zaradi propada CNS. Instrumenti za porazdelitev izgub in pozicij tako delničarje in nasprotne stranke CNS bolj spodbudijo k spremljanju zdravja CNS v običajnih razmerah v skladu s priporočili Odbora za finančno stabilnost. (50)Organom za reševanje bi bilo treba za potrebno prilagodljivost pri porazdelitvi izgub in pozicij med nasprotne stranke v različnih okoliščinah omogočiti, da uporabijo instrumente za porazdelitev izgub in pozicij, kadar je cilj ohraniti dejavnosti propadajoče CNS ter kadar se kritične storitve prenesejo na premostitveno CNS ali tretjo osebo, preostali del CNS pa neha poslovati in preneha. (51)Kadar se instrumenti za porazdelitev izgub in pozicij uporabijo za obnovitev sposobnosti uspešnega poslovanja propadajoče CNS, da se omogoči nadaljevanje njenega poslovanja, bi morala reševanje spremljati menjava poslovodstva, razen kadar je njegova ohranitev ustrezna in potrebna za uresničitev ciljev reševanja, ter poznejše prestrukturiranje CNS in njenih dejavnosti, tako da se odpravijo razlogi za njen propad. To prestrukturiranje bi bilo treba doseči z izvedbo načrta reorganizacije poslovanja, ki bi moral biti v skladu z načrtom prestrukturiranja, katerega predložitev se od CNS morda zahteva v skladu z okvirom za državne pomoči. (52)Instrumente za porazdelitev izgub in pozicij bi bilo treba izvajati s ciljem ponovne uskladitve poslovnih knjig CNS, zaustavitve nadaljnjih izgub ter pridobitve dodatnih sredstev za lažjo dokapitalizacijo CNS in obnovitev njenih predhodno financiranih sredstev. Za zagotovitev, da so učinkoviti in dosegajo želeni cilj, bi jih moralo biti mogoče uporabiti za čim različnejše pogodbe, iz katerih izhajajo nezavarovane obveznosti ali ki povzročajo neusklajenost poslovnih knjig propadajoče CNS. Omogočati bi morali dražbo neplačnikovih pozicij med preostalimi klirinškimi člani, njihovo prisilno porazdelitev, kolikor prostovoljni dogovori, vzpostavljeni v okviru načrta sanacije, ob začetku reševanja niso izčrpani, delno ali popolno razdrtje pogodb klirinških članov, ki ne izpolnijo obveznosti, produktnih področij in CNS, nadaljnji odbitek pri izplačilih gibljivega kritja, uveljavljanje morebitnih neizpolnjenih pozivov k denarnemu plačilu iz načrtov sanacije, uveljavljanje dodatnih pozivov k denarnemu plačilu, ki so izrecno namenjeni organu za reševanje, ter odpis kapitalskih in dolžniških instrumentov, ki jih je izdala CNS, ali drugih nezavarovanih obveznosti in konverzijo morebitnih dolžniških instrumentov v delnice. (53)Organi za reševanje bi morali imeti v več primerih možnost, da nekatere pogodbe izključijo ali delno izključijo iz porazdelitve izgub in pozicij. Kadar se uporabijo navedene izključitve, se lahko zaradi njihovega upoštevanja poveča raven izgub ali izpostavljenosti za druge pogodbe, pri čemer je treba upoštevati načelo, da „noben upnik ni na slabšem“. (54)Kadar se instrumenti za reševanje uporabijo za prenos kritičnih funkcij ali uspešnih poslovnih dejavnosti CNS na stabilen subjekt, kot je zasebni kupec ali premostitvena CNS, bi bilo treba preostali del CNS likvidirati v ustreznem časovnem okviru ter pri tem upoštevati, ali mora propadajoča CNS zagotavljati storitve ali podporo kupcu ali premostitveni CNS za nadaljnje izvajanje dejavnosti ali opravljanje storitev, pridobljenih z navedenim prenosom. (55)Instrument prodaje poslovanja bi moral organom omogočati prodajo CNS ali dela njenega poslovanja enemu ali več kupcem brez soglasja delničarjev. Pri uporabi instrumenta prodaje poslovanja bi se morali organi dogovoriti za odprto, pregledno in nediskriminacijsko trženje te CNS ali dela njenega poslovanja, pri čemer bi si morali prizadevati za čimvišjo prodajno ceno. (56)Vse neto prihodke iz prenosa sredstev ali obveznosti CNS v postopku reševanja pri uporabi instrumenta prodaje poslovanja bi moral dobiti preostali del subjekta v postopku prenehanja. Vse neto prihodke iz prenosa lastniških instrumentov, ki jih izda CNS v postopku reševanja pri uporabi instrumenta prodaje poslovanja, bi morali dobiti delničarji. Prihodke bi bilo treba zmanjšati za stroške, ki nastanejo zaradi propada CNS in postopka reševanja. (57)Da bi bila prodaja poslovanja izvedena pravočasno in bi se zaščitila finančna stabilnost, bi bilo treba pravočasno oceniti kupca kvalificiranega deleža, tako da se uporaba instrumenta prodaje poslovanja ne zavleče. (58)Informacije o trženju propadajoče CNS in pogajanja s potencialnimi prevzemniki pred uporabo instrumenta prodaje poslovanja bodo verjetno sistemsko pomembni. Zaradi zagotovitve finančne stabilnosti je pomembno, da je mogoče razkritje takšnih informacij javnosti v skladu z Uredbo (EU) št. 596/2014 Evropskega parlamenta in Sveta odložiti do roka, ko je treba pripraviti načrt za reševanje CNS in strukturo tega reševanja, pri čemer bi bilo treba upoštevati dovoljene odloge iz ureditve v zvezi z zlorabo trga. (59)Glavni namen premostitvene CNS kot CNS, ki je v celoti ali delno v lasti enega ali več javnih organov ali ki jo nadzira organ za reševanje, bi moral biti nadaljnje zagotavljanje bistvenih finančnih storitev klirinškim članom in strankam CNS, ki je v postopku reševanja, in nadaljnje izvajanje bistvenih finančnih dejavnosti. Premostitvena CNS bi morala poslovati kot uspešno delujoč subjekt in bi se morala ponovno vključiti na trg, ko so pogoji za to ustrezni, ali prenehati, če ni več sposobna uspešno poslovati. (60)Če vse druge možnosti v praksi ne bi bile na voljo ali dokazano ne bi zadostovale za zaščito finančne stabilnosti, bi morala biti dovoljena udeležba države v obliki podpore za lastniški kapital ali začasnega javnega lastništva, v skladu z veljavnimi pravili o državni pomoči, vključno s prestrukturiranjem dejavnosti CNS, ki bi morala omogočati, da se uporabljena sredstva sčasoma povrnejo od CNS. Državni instrumenti za stabilizacijo se uporabljajo ne glede na vlogo centralnih bank pri zagotavljanju likvidnosti finančnemu sistemu tudi v obdobju težav. (61)Da bi lahko organ Unije uporabil instrumente za porazdelitev izgub in pozicij za pogodbe s subjekti s sedežem v tretjih državah, bi morala biti ta možnost priznana v pravilih delovanja CNS. (62)Organi za reševanje bi morali imeti vsa potrebna pravna pooblastila, ki jih je mogoče v različnih kombinacijah izvajati pri uporabi instrumentov za reševanje. Ta pooblastila bi morala vključevati pooblastilo za prenos lastniških instrumentov, sredstev, pravic, obvez ali obveznosti propadajoče CNS na drug subjekt, kot je druga CNS ali premostitvena CNS, pooblastilo za odpis ali razveljavitev lastniških instrumentov ali odpis ali konverzijo obveznosti propadajoče CNS, pooblastilo za odpis gibljivega kritja, pooblastilo za zagotovitev izpolnitve morebitnih neporavnanih obveznosti tretjih oseb do CNS, vključno s pozivi k denarnemu plačilu in porazdelitvami pozicij, pooblastilo za delno in popolno razdrtje pogodb CNS, pooblastilo za zamenjavo poslovodstva in pooblastilo za uvedbo začasnega odloga na plačilo terjatev. CNS ter člani njenega odbora in višje vodstvo bi morali v skladu s pravom države članice ohraniti kazensko in civilno odgovornost za propad CNS. (63)Okvir za reševanje bi moral vključevati postopkovne zahteve, da se zagotovita ustrezno obveščanje o ukrepih za reševanje in njihova javna objava. Ker pa so lahko informacije, ki jih organi za reševanje in njihovi strokovni svetovalci pridobijo med postopkom reševanja, občutljive, bi morala zanje pred javno objavo odločitve o reševanju veljati učinkovita ureditev zaupnosti. Upoštevati je treba dejstvo, da imajo lahko informacije o vsebini in podrobnostih načrtov sanacije in reševanja ter rezultati morebitnih ocen teh načrtov daljnosežne vplive, zlasti na zadevno podjetje. Za vse informacije o odločitvah, preden so te sprejete, in sicer glede izpolnjevanja pogojev za reševanje, uporabe posameznega instrumenta ali drugih ukrepov v okviru postopka, je treba domnevati, da bodo vplivale na javne in zasebne interese, na katere se ukrep nanaša. Že samo informacije o tem, da organ za reševanje proučuje določeno CNS, bi lahko povzročile negativne posledice za to CNS. Zato je treba zagotoviti, da obstajajo ustrezni mehanizmi za ohranjanje zaupnosti informacij, kot so vsebina in podrobnosti načrtov za sanacijo in reševanje, ter morebitnih ocen, ki se opravijo v zvezi s tem.

(64)Organi za reševanje bi morali imeti dodatna pooblastila za zagotovitev učinkovitosti prenosa lastniških ali dolžniških instrumentov ter sredstev, pravic in obveznosti. Ta pooblastila bi morala v skladu z zaščitnimi ukrepi vključevati pooblastilo za izključitev pravic tretjih oseb iz prenesenih instrumentov ali sredstev ter pooblastilo za izvrševanje pogodb in zagotovitev nadaljnjega izvajanja dogovorov v zvezi s prejemnikom prenesenih sredstev in lastniških instrumentov. Vendar to ne bi smelo vplivati na pravice delojemalcev, da odpovejo pogodbo o zaposlitvi. Poleg tega to ne bi smelo vplivati na pravico stranke, da odpove pogodbo s CNS v postopku reševanja ali z njenim subjektom v skupini iz drugih razlogov, kot je zgolj reševanje propadajoče CNS. Organi za reševanje bi morali imeti dodatno pooblastilo, da od preostale CNS, ki je v postopku prenehanja po običajnih insolvenčnih postopkih, zahtevajo opravljanje storitev, ki so nujne za poslovanje CNS, na katero so bila z instrumentom prodaje poslovanja ali instrumentom premostitvene CNS prenesena sredstva, pogodbe ali lastniški instrumenti. (65)Zadevne strani imajo v skladu s členom 47 Listine pravico do poštenega sojenja in učinkovitega pravnega sredstva zoper ukrepe, ki jih zadevajo. Zato bi morala biti zoper odločitve, ki jih sprejmejo organi za reševanje, dopustna pritožba. (66)Ukrepi za reševanje, ki jih sprejmejo nacionalni organi za reševanje, lahko zahtevajo gospodarske ocene in široko diskrecijsko pravico. Nacionalni organi za reševanje imajo na voljo strokovno znanje, potrebno za opravljanje teh ocen in določanje ustrezne uporabe diskrecijske pravice. Zato je pomembno zagotoviti, da nacionalna sodišča gospodarske ocene, ki jih v tem okviru opravijo nacionalni organi za reševanje, uporabljajo kot podlago za pregledovanje zadevnih ukrepov kriznega upravljanja. (67)Da bi se zajele izjemno nujne situacije in ker bi lahko odložitev katere koli odločitve organov za reševanje ovirala kontinuiteto kritičnih funkcij, je treba zagotoviti, da vložitev pritožbe ne bi smela povzročiti samodejne odložitve učinkov izpodbijane odločitve in da bi morala biti odločitev organa za reševanje izvršljiva takoj. (68)Poleg tega pravica do pritožbe, če je to potrebno za zaščito tretjih oseb, ki so sredstva, pogodbe, pravice in obveznosti CNS v postopku reševanja pridobile v dobri veri z izvrševanjem pooblastil organov za reševanje in za zagotavljanje stabilnosti finančnih trgov, ne bi smela vplivati na morebiten poznejši upravni akt ali transakcijo, sklenjeno na podlagi razveljavljenega sklepa. V takšnih primerih bi bilo zato treba omejiti ukrepe za odpravo nezakonite odločitve na dodelitev nadomestila za škodo, ki so jo utrpele udeležene osebe. (69)Glede na možnost, da bi bilo treba zaradi resnega tveganja za finančno stabilnost nujno sprejeti ukrepe za reševanje, bi moral biti postopek na podlagi nacionalnega prava v zvezi z zahtevkom za predhodno sodno odobritev ukrepa kriznega upravljanja in proučitvijo takšnega zahtevka s strani sodišča hiter. To ne posega v morebitno pravico zainteresiranih strani, da sodišče zaprosijo, da za omejen čas po tem, ko je organ za reševanje sprejel ukrep kriznega upravljanja, odloži odločitev. (70)Da bi bilo reševanje učinkovito in da bi se izognili sporom o jurisdikciji, se med tem, ko organ za reševanje izvaja pooblastila za reševanje ali uporablja instrumente za reševanje, ne začnejo ali nadaljujejo običajni insolvenčni postopki za propadajočo CNS, razen na pobudo organa za reševanje ali z njegovim soglasjem. Koristno in priporočljivo je za omejeno obdobje odložiti nekatere pogodbene obveznosti, da ima organ za reševanje dovolj časa za uporabo instrumentov za reševanje. Vendar to ne bi smelo veljati za obveznosti propadajoče CNS do sistemov, določenih v Direktivi 98/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta, drugih centralnih nasprotnih strank in centralnih bank. Direktiva 98/26/ES zmanjšuje tveganje, povezano s sodelovanjem v plačilnih sistemih in sistemih poravnave vrednostnih papirjev, zlasti z zmanjšanjem motenj v primeru insolventnosti udeleženca v tem sistemu. Da bi zagotovili ustrezno uporabo teh zaščit v kriznih razmerah, pri tem pa ohranili ustrezno varnost upravljavcev plačilnih sistemov in sistemov poravnave vrednostnih papirjev ter drugih udeležencev na trgu, ukrepa za preprečevanje krize ali ukrepa za reševanje ne bi smeli šteti za insolvenčni postopek v okviru pomena iz Direktive 98/26/ES, če se bistvene obveznosti iz pogodbe še naprej izpolnjujejo. Kljub temu pa ne bi smelo biti ogroženo delovanje sistema iz Direktive 98/26/ES ali pravica do dodatnega jamstva, ki je zagotovljena v navedeni direktivi. (71)Da se organom za reševanje pri prenosu sredstev in obveznosti na zasebnega kupca ali premostitveno CNS zagotovi dovolj časa za določitev pogodb, ki jih je treba prenesti, je primerno določiti sorazmerne omejitve pravic nasprotnih strank do predčasnega prenehanja pogodbe s pobotom, do takojšnje zapadlosti ali druge odpovedi finančnih pogodb pred prenosom. Takšna omejitev bi bila potrebna, da lahko organi ugotovijo, kakšna je dejanska bilanca stanja propadajoče CNS, pri tem pa se vrednost in obseg ne spremenita, kot bi se v primeru obsežnega uveljavljanja pravic do odpovedi. Da bi bil poseg v pogodbene pravice nasprotnih strank čimmanjši, bi bilo treba omejitev pravic do odpovedi uporabiti le v zvezi z ukrepom za preprečevanje krize ali ukrepom za reševanje, vključno s kakršnim koli dejanjem, ki je neposredno povezano z izvajanjem takšnega ukrepa, pri čemer bi morale pravice do odpovedi zaradi kakršne koli druge neizpolnitve obveznosti, vključno z neplačilom ali nezagotovitvijo kritja, veljati še naprej. (72)Za ohranitev zakonitih ureditev kapitalskega trga v primeru prenosa dela sr