[pic] | EVROPSKA KOMISIJA |

Bruselj, 19.10.2010

COM(2010) 700 konč.

SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU, ODBORU REGIJ IN NACIONALNIM PARLAMENTOM

Pregled proračuna EU

{SEC(2010) 7000 konč.}

SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU, ODBORU REGIJ IN NACIONALNIM PARLAMENTOM

Pregled proračuna EU

Odločitev o celovitem, obsežnem pregledu porabe in virov EU je bila sprejeta leta 2006[1]. Odkar je Komisija dobila to nalogo, so se gospodarske razmere zelo spremenile. Zaradi svetovne gospodarske krize je javna poraba postala osrednja tema političnih razprav v evropskih državah. Vsepovsod po Evropski uniji se sprejemajo težke odločitve. Pri prednostnih področjih javne porabe prihaja do sprememb, kakršnih ni bilo že desetletja.

Hkrati pa je imela javna poraba odločilno vlogo v procesu okrevanja. Finančna spodbuda, o kateri je bil sprejet dogovor ob koncu leta 2008, je preprečila najhujše posledice krize. Spodbuda je bila premišljeno usmerjena na področja, na katerih bi se v prihodnosti predvidoma obrestovala: na politike, ki spodbujajo rast, strateško infrastrukturo in zagotavljanje, da pretres ne bi izničil ključnih znanj in sredstev.

Pregled torej prihaja v času, ko so za državljane na prvem mestu določanje prednostnih področij, dodana vrednost in kakovost porabe. Gre za rezultat dolgotrajnega procesa posvetovanj in razmisleka[2], ki je omogočil, da so prišle na dan obetavne ideje o tem, kako čim bolje določiti prednostna področja proračuna za doseganje ciljev EU ter pri tem izhajati iz politik EU in podpirati strategijo Evropa 2020; kako lahko proračun kar najučinkoviteje daje rezultate in kako z novega zornega kota poiskati najboljši način za zagotavljanje virov, potrebnih za financiranje politik EU.

Javna poraba je sredstvo za dosego cilja. Naša krovna prednostna naloga je rast za delovna mesta s poudarkom na povečanju zaposlenosti, izboljšanju konkurenčnosti naših podjetij ter vzpostavitvi odprtega in modernega enotnega trga.

Komisija mora svoje predloge za naslednji večletni finančni okvir predstaviti do 1. julija 2011. Pregled obravnava nekatera vprašanja, s katerimi se bo proračun EU soočil v naslednjem okviru in obdobju po njem. EU mora upoštevati učinek gospodarske in fiskalne krize, pa tudi dolgoročne izzive, kot so demografske spremembe, soočanje s podnebnimi spremembami in omejenost naravnih virov. Glavno vprašanje ni, ali porabljati več ali manj, temveč je treba poiskati načine za pametnejšo porabo. Predstaviti moramo celostno vizijo proračunske reforme, ki bo vključevala tako odhodkovno kot prihodkovno stran proračuna.

Dogovor o tem, kako naprej, bo za Evropsko unijo velik izziv, hkrati pa tudi pomemben dosežek. To bo jasen znak, da je Evropska unija kos nalogi, da z uporabo orodij, ki so ji na voljo, svojim državljanom resnično zagotovi več.

1. Kaj smo se naučili iz izkušenj pri današnjem proračunu?

Lizbonska pogodba je uvedla novo pravno okolje za večletni finančni okvir. Potrdila je potrebo po srednjeročnem pristopu k porabi EU in načelo, da se EU financira z lastnimi sredstvi. To pomeni, da je pregled sicer usmerjen v prihodnost, vendar se precej opira tudi na izkušnje, pridobljene v sedanjem obdobju financiranja.

Do zdaj se je proračun EU izkazal kot učinkovito orodje za uresničevanje ciljev in izvajanje politik EU. Pomembno je prispeval k nalogi krepitve rasti in ustvarjanja novih delovnih mest, spodbujanja raziskav, konkurenčnosti in znanj ter zagotavljanja, da Unija tistim, ki najbolj potrebujejo solidarnost, daje posebno podporo. Poseben poudarek je dal prednostnim projektom, med drugim spodbudi, ki je bila potrebna ob izbruhu gospodarske krize. Okrepil je varnost Unije, zagotovil pomoč stotinam milijonom najrevnejših prebivalcev sveta, pospešil razvoj sosednjih držav in promoviral politike EU po vsem svetu.

Prizadevati si je treba za čim učinkovitejšo uporabo proračuna za uresničevanje ciljev EU. Da bi to dosegli, je treba upoštevati nekatere ključne ugotovitve, ki izhajajo iz dosedanjih izkušenj:

- Večletni finančni okviri EU od uvedbe leta 1988 zagotavljajo strogo proračunsko disciplino in srednjeročno predvidljivost odhodkov EU. Vendar pa so zaradi predvidljivosti odhodki manj prilagodljivi. V zadnjih letih se je pokazalo, da se finančni okvir in programi znotraj njega niso mogli vedno odzivati na politične prioritete in spreminjajoče se razmere. Ob odločitvah, da zagotovi dodatno pomoč državam v razvoju, ko so cene hrane v letu 2008 skokovito narasle, da se odzove na spreminjajoče se zahteve pomembnih evropskih projektov, kot sta Galileo in ITER (zaradi dolgih izvedbenih rokov in rastočih stroškov), da prispeva h gospodarski spodbudi v obdobju 2008–2009 ali da reagira na svetovne krize, npr. cunami, je EU naletela na pretirano neprilagodljivost sedanjega sistema. Ta sredstva je zagotovila s težavo, pri čemer je morala uporabiti nepričakovane rezerve v drugih delih proračuna. Celo znotraj programov je bilo zaradi ovir pri spreminjanju prednostnih področij težje nameniti ustrezno prednost novim problemom (npr. nujnim zadevam na področju javnega zdravja), preoblikovati potrebe po usposabljanju po krizi ali upoštevati spreminjajoče se odnose med Unijo in gospodarstvi v vzponu. Proračun torej ni omogočil odzivanja na nepričakovane dogodke, kar je ne le povečalo operativno breme EU, temveč tudi poslabšalo njen ugled.

- Še en nepredviden dogodek preteklih let je bila gospodarska kriza, ki je s svojimi posledicami vplivala na razpravo o gospodarskem upravljanju. Ta je izpostavila medsebojno odvisnost gospodarstev EU in potrebo po okrepitvi skupnih pravil. Uporaba proračuna kot jamstva za podporo evropskemu mehanizmu za stabilizacijo se je izkazala kot inovativen način uporabe proračuna v primerih nujnih potreb politik, čeprav je proračun zelo strogo omejen z zgornjo mejo lastnih sredstev. Poleg tega je bilo predlagano, da bi se pogojevanje prejema sredstev EU lahko uporabljalo kot način za okrepitev preventivnih in korektivnih ukrepov za podporo Pakta za stabilnost in rast.

- Narava razprave, na kateri je temeljil dogovor o zadnjem finančnem okviru, je prav tako vplivala na sposobnost proračuna za doseganje rezultatov. Razprava je bila osredotočena zlasti na vprašanje „neto prispevkov“, kar je povzročilo popačenje programov, da bi čim lažje vnaprej določili, katera država porablja določena sredstva. To je imelo prednost pred ukrepi, namenjenimi izboljšanju uspešnosti proračuna, kot sta dialog o politikah na makro ravni in zadrževanje rezerv za nagrajevanje učinkovitosti. Pomenilo je tudi, da evropska razsežnost – pri kateri lahko EU ustvari največjo dodano vrednost – ni bila vedno v ospredju. Razprava o „pravičnem povračilu“ („juste retour“) je torej negativno vplivala na kakovost izpolnjevanja ciljev in zmanjšala dodano vrednost EU.

- Uvajanje novih programov je dolgotrajno, zlasti kadar temeljijo na partnerskem pristopu, ki upošteva lokalne potrebe in prioritete. Čas, ki je na voljo od dogovora o zakonodajnih besedilih do začetka obdobja financiranja, je bistven za uspešno delovanje programov. Pred letom 2007 je pozen dogovor o finančnem paketu skrčil to pomembno obdobje. To je povzročilo zamude pri začetku dejanskega izvajanja programov, kar je v nekaterih primerih imelo posledice skozi celotno obdobje.

- Zaradi zamud pri začetku izvajanja programov, značilne zapletenosti postopkov, zelo decentraliziranega pristopa in učinka finančne krize na nacionalne proračune je bilo črpanje kohezijskih sredstev počasno. Možni ukrepi za izboljšanje vključujejo boljšo zasnovo, hitrejše sprejemanje odločitev, racionalizirane in usklajene postopke, jasneje opredeljene prioritete na vseh ravneh ter prilagodljivejši pristop k sofinanciranju.

- Učinek porabe EU lahko ovirajo pravila za izvajanje zadevnih programov. S pomočjo kontrol se sicer dobro finančno poslovodenje nenehno izboljšuje, vendar pa neskladnost med programi in veliko upravno breme ovirata uspešno izvajanje programov. Poleg tega se pri izvajanju kontrol programi ocenjujejo zlasti glede na vložke vanje, manj pa glede na njihovo uspešnost, kar zmanjšuje spodbude za doseganje dejanskih rezultatov.

- S sedanjim finančnim okvirom so bili narejeni prvi koraki na poti do novega pristopa k možnemu učinku proračuna EU. Če lahko proračun EU izkorišča naložbene vzvode iz drugih javnih in zasebnih virov, lahko s temi sredstvi učinkoviteje dosega cilje politik EU. Ta pristop se je že izkazal za uspešnega, na primer pri Skladu za financiranje na osnovi delitve tveganja, prek katerega so se začele izvajati poslovne naložbe v bolj tvegane raziskave. Tako je prevladujoči pristop z donacijami morda omejeval možni učinek proračuna.

2. Načela za proračun EU

Proračun EU mora temeljiti na izbranih temeljnih načelih. Ta načela se uporabljajo kot merila, na podlagi katerih je treba oceniti različne možnosti. Evropskim državljanom naj bi pomagala bolje razumeti, čemu je namenjen proračun EU in kako so bile sprejete ključne odločitve.

2.1. Izvajanje ključnih prednostnih nalog politik

Proračun EU je ključni instrument za oblikovanje in izvajanje politik EU v korist državljanov ter gospodarskih in družbenih akterjev. Številne cilje EU je sicer mogoče doseči tudi z usklajevanjem pravnih sistemov ali politik, vendar pa proračun ostaja eno najpomembnejših orodij, ki jih ima na voljo EU.

Pri politikah, ki zahtevajo obsežna javna sredstva, bi moral obseg porabe odražati ključne prednostne naloge politik EU, pa tudi nove usmeritve politik, določene v Lizbonski pogodbi, ki daje velik poudarek področjem, kot so energetika in podnebne spremembe, zunanji vpliv EU ter pravosodje in notranje zadeve.

Predvsem pa bi moral biti proračun oblikovan kot eden najpomembnejših instrumentov za izvajanje strategije Evropa 2020 za pametno, trajnostno in vključujočo rast. Rast po gospodarski in finančni krizi ostaja šibka. Učinkovitega obvladovanja posledic krize in povečanja potencialne rasti v obdobjih proračunske konsolidacije ni mogoče doseči zgolj na nacionalni ravni, temveč bo potreben tudi odziv na ravni EU. Proračun EU mora prispevati k obnovi sposobnosti za rast, tako da usmeri sredstva na področja, na katerih lahko ustvarijo hitrejše, raznovrstnejše in večje koristi.

2.2. Dodana vrednost EU

Čeprav dodane vrednosti političnega projekta ne moremo omejiti na bilanco stanja, je to eden od možnih preizkusov, na podlagi katerega lahko upravičimo porabo na ravni EU: pokaže namreč, ali poraba na ravni EU pomeni večjo korist za državljane kot poraba na nacionalni ravni. Evropska razsežnost lahko poveča učinkovitost financ držav članic in z združevanjem skupnih storitev in virov, ki lahko omogoči ekonomije obsega, pripomore k zmanjšanju skupnih odhodkov. Zato bi bilo treba proračun EU uporabljati za financiranje javnih dobrin EU, ukrepov, ki jih države članice in regije ne morejo financirati same, ali kadar se na ta način lahko dosežejo boljši rezultati.

Poraba EU za leto 2010 je znašala 122,9 milijarde EUR. To je v primerjavi z nacionalnimi proračuni razmeroma malo – približno 1 % BDP EU, medtem ko skupna javna poraba po državah EU v povprečju znaša od 45 % do 50 % BDP. Primerno je, da se obsežna področja porabe, na primer za zagotavljanje storitev, kot so zdravstvo, izobraževanje in socialna varnost, financirajo iz nacionalnih proračunov, saj gre za storitve, ki odražajo družbene izbire.

Na drugih področjih pa je izvajanje prek proračuna EU racionalna izbira in najboljši način za doseganje ciljev EU. EU ima 500 milijonov državljanov in je največje gospodarstvo na svetu, kar omogoča realne možnosti za izkoriščanje dodane vrednosti. EU omogoča izkoriščanje ekonomij obsega in učinkovito ciljno usmerjeno oblikovanje prednostnih nalog politik, hkrati pa izogibanje nepotrebnemu podvajanju. Njena geografska razsežnost omogoča dobro delovanje ključnih politik, npr. pri določanju odličnosti v raziskavah na podlagi natečajev, ker je na nacionalni ravni pogosto težko zagotoviti zadostno kritično maso. Lahko zapolni vrzeli, ki nastanejo zaradi dinamike oblikovanja politik na nacionalni ravni, kar je zlasti očitno pri reševanju čezmejnih problemov, npr. na področju infrastrukture, mobilnosti, teritorialne kohezije ali sodelovanja EU pri raziskavah – torej vrzeli, ki bi sicer škodile interesom EU kot celote. Poleg tega lahko pomeni priložnost za uporabo precej širšega nabora javnih in zasebnih virov, kot je na voljo zgolj na nacionalni ravni.

V obdobjih strogih in dolgoročnih proračunskih omejitev bi moralo biti usklajevanje med proračunom EU in nacionalnimi proračuni ključno orodje za izboljšanje gospodarskega upravljanja, preglednosti in učinkovitosti javne porabe.

2.3. Proračun, usmerjen v rezultate

Opredelitev področij, na katerih lahko razsežnost EU ponudi več, sama po sebi ni dovolj. Poraba sredstev za prave politike je smiselna le, če zagotavlja želene rezultate. Programi porabe morajo imeti dejanski učinek, kar pomeni, da se sredstva porabijo za delovanje, to pa se meri glede na dejanski učinek in ne glede na vložke. Poiskati je treba pravo ravnotežje med predvidljivostjo ter pomembnimi cilji – prilagodljivostjo, pogojenostjo in plačili na podlagi rezultatov –, pa tudi med poenostavitvijo in nadzorom, ki je potreben za dobro finančno poslovodenje. Vzpostavljene morajo biti spodbude in kontrole, ki zagotavljajo, da poraba dosega svoj pravi namen.

2.4. Vzajemne koristi solidarnosti

Solidarnost je eden od temeljev Evropske unije, osnovno načelo njenega delovanja in vir njenega uspeha. Proračun EU ni edini način, s katerim EU izraža solidarnost, vendar je nepogrešljiv del pristopa EU. S širitvijo so se povečale razlike v gospodarski razvitosti Unije, ki ji je v političnem, družbenem in ekonomskem interesu pomagati svojim manj razvitim delom, da prispevajo k skupnim ciljem. Koristi, ki jih prinaša stabilnost, so deležni vsi. Poleg tega si Evropska unija prizadeva uresničiti celovito gospodarsko strategijo za prihodnjo rast, pri čemer načelo solidarnosti terja, da posveča posebno pozornost najranljivejšim skupinam in tistim, za katere je reforma še posebej veliko breme. Vendar imajo koristi od solidarnosti vsi, in sicer prek potenciala rasti enotnega trga, nadnacionalnih učinkov porabe EU na nacionalni ali regionalni ravni ter pozitivne razvojne spirale posameznikov in podjetij, ki izkoriščajo priložnosti, ki jih ponuja EU kot celota. Zaradi kohezijske politike v obdobju 2000–2006 se je BDP v celotni EU-25 v letu 2009 po oceni povečal za 0,7 %, kar pomeni dober donos na porabo, ki je v istem obdobju znašala manj kot 0,5 % BDP EU[3].

Skupni cilji EU pogosto zahtevajo geografsko usmerjeno ukrepanje. Za zaščito zunanjih meja Unije pred nezakonitim priseljevanjem morajo denimo poskrbeti države članice ob zunanjih mejah. Infrastruktura, ki se nahaja v določeni državi članici, lahko vseeno prinaša velike koristi Uniji. Ukrepi za spodbujanje varstva okolja ali spopadanje s podnebnimi spremembami so lahko zelo lokalne narave, njihovi učinki pa so geografsko mnogo širši. V takih primerih naložbe, ki so na voljo na nacionalni ravni, pogosto ne zadoščajo za začetek ukrepanja, neukrepanje pa lahko povzroči dejansko škodo za Evropo kot celoto. Proračun EU mora prispevati h kritju takih stroškov in tako podpirati skupne cilje EU.

2.5. Reforma financiranja proračuna

Vprašanje „lastnih sredstev“ je pomemben del pregleda proračuna. EU je od začetka sedemdesetih let zbirala lastna sredstva, ki so izvirala iz skupnih politik, npr. dajatve skupne carinske tarife. Sorazmerni obseg tega vira lastnih sredstev se je sčasoma zmanjšal, sedanji sistem financiranja EU pa se je postopoma razvil v nejasen in nepregleden sistem prispevkov iz nacionalnih proračunov, popravkov in znižanj. Povezava med prvotnimi lastnimi sredstvi in skupnimi politikami EU se je izgubila, zaradi česar je sistem postal manj pregleden, vse več pa je tudi dvomov o njegovi pravičnosti. Potreben je svež pogled na financiranje proračuna, ki bo financiranje EU ponovno uskladil z načeli sorazmernosti med viri, preglednosti in pravičnosti.

3. Proračun za prihodnost

EU je zavezana izvajanju temeljnega programa gospodarskih reform, da bi sprostila potencial gospodarstva EU, ki bo prispeval k iskanju novih virov rasti in ustvarjanju novih delovnih mest – gre za strategijo Evropa 2020.

Cilj te strategije je pametna, trajnostna in vključujoča rast, ki jo ponazarja naslednjih pet ciljev:

- povečati stopnjo zaposlenosti prebivalstva med 20. in 64. letom starosti na vsaj 75 %,

- nameniti 3 % BDP raziskavam in razvoju,

- zmanjšati emisije toplogrednih plinov za vsaj 20 % v primerjavi z ravnijo iz leta 1990 ali za 30%, če za to obstajajo ugodni pogoji; povečati delež obnovljivih virov energije v končni porabi za 20 % ter povečati učinkovitost porabe energije za 20 %,

- zmanjšati stopnjo zgodnje opustitve šolanja na 10 % in povečati delež prebivalstva med 30. in 34. letom starosti, ki je končalo terciarno izobraževanje, na vsaj 40 % v letu 2020,

- iz revščine rešiti vsaj 20 milijonov ljudi.

Ko bodo ti cilji doseženi, bi bil njihov skupni rezultat po oceni Komisije lahko 4% večji BDP EU in 5,6 milijona novih delovnih mest do leta 2020[4].

Ta naloga posega na številna področja politik. Za njeno uresničitev je potrebno partnerstvo med EU, državami članicami in regijami, poleg tega pa tudi premišljeno ciljno usmerjanje, ki bo zagotovilo, da bodo prizadevanja usmerjena na področja, na katerih bodo najučinkovitejša. Posebno pozornost je treba nameniti tudi področjem, na katerih ukrepanje lahko hitro spodbudi rast. Proračun EU lahko ima in mora imeti ključno vlogo pri doseganju ciljev te strategije. Moral bi biti preskusni kamen za novo generacijo programov porabe.

Eno od gibal strategije Evropa 2020 je potreba po globalni viziji gospodarstva in družbe EU, v kateri se cilji vzajemno krepijo in so ukrepi lahko usmerjeni v več različnih ciljev hkrati. To ne pomeni enega samega sklada, zahteva pa veliko usklajevanja. Evropa 2020 potrebuje celovite rešitve, zato morajo biti takšni tudi instrumenti za njeno izvajanje. Spodaj navedene ukrepe je zato treba obravnavati kot sveženj ukrepov, ki so med seboj tesno povezani in učinkujejo skupaj, njihov cilj pa je zagotoviti pametno, trajnostno in vključujočo rast.

3.1. Pametna rast

Strategija 2020 izhaja iz potrebe po podpiranju prehoda evropskega gospodarstva v gospodarstvo, ki temelji na znanju in inovacijah. Veliko ukrepov, potrebnih za pospeševanje konkurenčnosti in ustvarjanje delovnih mest v prihodnosti, se vrti okoli nacionalnih prizadevanj za spodbujanje raziskav in inovacij, izboljšanje izobraževanja in odpravljanje ovir za podjetništvo. Velika prednost Evrope je njena velikost, ki jo je treba dodobra izkoristiti. Z izkoriščanjem potenciala enotnega trga in uporabo sredstev iz proračuna EU lahko izboljšamo način, na katerega javni sektor spodbuja vzvode rasti.

Raziskave, inovacije in izobraževanje

Raziskave in inovacije so najbolj trajnostni poganjalci gospodarske rasti in rasti produktivnosti. Sedanji programi EU za raziskave in inovacije omogočajo velike koristi za družbo in jasno dodano vrednost za Evropo, saj ustvarjajo kritično maso na področjih, kot so temeljne raziskave. Izdatki EU za raziskave in inovacije so se v obdobju zadnjega večletnega finančnega okvira podvojili in bodo do leta 2013 znašali približno 7 % proračuna Unije[5]. Z Evropskim raziskovalnim svetom in Evropskim tehnološkim inštitutom je EU uvedla svež pristop k spodbujanju odličnosti na evropski ravni ter vzpostavljanju povezav med izobraževanjem, raziskavami in podjetništvom, kar je ključno, če želimo zagotoviti, da se ustvarjalnost prelije v rast. Izdatki za raziskave in inovacije bi morali imeti v prihodnje še večji učinek v smislu rasti in ustvarjanja delovnih mest ter v smislu pomembnih družbenih in okoljskih koristi.

Da bi dosegli cilje Evrope 2020 na tem področju, je Komisija predlagala vzpostavitev „Unije inovacij“. V obdobjih fiskalnih omejitev morajo EU in države članice še naprej vlagati v raziskave, razvoj in inovacije. Poleg tega morajo zagotoviti odpravo preostalih ovir, ki podjetnikom preprečujejo, da bi svoje ideje lahko razvili do tržne stopnje: treba je zagotoviti boljši dostop do financiranja, dostopne pravice intelektualne lastnine, hitrejše določanje interoperabilnih standardov in strateško uporabo sredstev EU za javna naročila. Hkrati bi bilo treba izvesti reforme, ki bi omogočile večjo stroškovno učinkovitost, zmanjšale razdrobljenost in okrepile učinke finančnega vzvoda.

- Postavljanje inovacij v središče . Prihodnje financiranje raziskav in inovacij mora neposredno prispevati k doseganju ciljev strategije Evropa 2020, zlasti Unije inovacij[6]. Izhajati bi moralo iz dejavnosti v okviru Programa za konkurenčnost in inovacije ter podpirati inovativne projekte, zlasti take, ki vključujejo MSP, z jasnim gospodarskim potencialom, kar naj bi prispevalo k utrditvi in razširitvi industrijske osnove Evrope. Uspeh Sklada za financiranje na osnovi delitve tveganja je pokazal, da novi pristopi k zagotavljanju podpore lahko uspešno pritegnejo zasebni kapital. Ta instrument je porabil 1 milijardo EUR iz proračuna EU, da je za podporo raziskavam in razvoju po EU zagotovil dodatnih 16,2 milijarde EUR. Evropske tehnološke platforme so bile pomembne za opredelitev ustreznih prednostnih nalog posameznih panog v okvirnem programu. Javno-zasebna partnerstva so bila vzpostavljena z namenom, da bi se gospodarstvo dejavno vključilo v raziskovalne programe, katerih konceptualni pobudnik je, in jih sofinanciralo. Primer so skupne tehnološke pobude, ki so pokazale, kako se lahko z ustvarjalnim sodelovanjem porabi razmeroma skromen prispevek iz proračuna EU za spodbujanje vodilnih znatnih evropskih gospodarskih prizadevanj. Za uresničitev tega cilja je potrebno usklajeno delovanje celotnega spektra instrumentov v skupnem strateškem okviru.

- Soočanje z velikimi družbenimi izzivi . Evropa se sooča z obsegom družbenih sprememb, kakršnega do zdaj ni poznala in ki jih je mogoče obvladati le s pomočjo pomembnih znanstvenih in tehnoloških prebojev. Prednost morajo imeti osrednji cilji EU, zlasti strategija Evropa 2020. EU bi morala denimo pomagati nadoknaditi manko energetskih raziskav, ki so bile več desetletij na stranskem tiru, kar je povzročilo zaostanek Evrope pri razvoju domačih virov energije in zmanjševanju emisij. Za pospešitev raziskav, razvoja in tržne uporabe inovacij bodo vzpostavljena evropska partnerstva za inovacije, ki naj bi omogočila povezovanje strokovnega znanja in virov ter večjo konkurenčnost industrije EU.

- Vzpostavitev evropskega raziskovalnega prostora . Zdaj je bolj kot kdaj prej pomembno, da z vzpostavitvijo resnično poenotenega evropskega raziskovalnega prostora izboljšamo učinkovitost evropskega sistema za raziskave in inovacije. Potrebujemo prostor, v katerem bodo lahko tako javni kot zasebni akterji prosto delovali, se povezovali in dosegali kritično maso za konkuriranje in sodelovanje na svetovni ravni. Z boljšim usklajevanjem na regionalni in nacionalni ravni ter ravni EU lahko storimo več za preprečevanje podvajanja in spodbujanje dobrih praks. Okrepljeno skupno načrtovanje bi lahko omogočilo sinergije in dopolnjevanje med različnimi ravnmi financiranja. Za to pa bo treba odpraviti ovire za mobilnost raziskovalcev.

- Razširitev temeljev za raziskave EU . Podpora EU mora spodbujati odličnost, vendar mora hkrati prispevati tudi k razširitvi temeljev za raziskave in razvoj, in sicer tako, da pomaga izboljšati kakovost infrastrukture za raziskave po celotni EU. Za razvoj naslednje generacije raziskovalne infrastrukture, ki bi temeljila na regionalni specializaciji, bi bilo treba v celoti izkoristiti strukturne sklade.

- Povečanje učinkovitosti izvajanja s poenostavitvijo . Znanstvena in poslovna javnost sta izrazili nezadovoljstvo zaradi pretiranega upravnega bremena in Komisijo pozvali, naj zagotovi boljše ravnotežje med zaupanjem in nadzorom ter med tveganjem in izogibanjem tveganju. Čeprav so bile v okviru sedanjih programov uvedene nekatere poenostavitve, je treba storiti več. Ukrepi z dolgoročnim potencialom za poenostavitev so: splošno priznavanje računovodskih praks udeležencev, vključno s povprečnimi stroški; enotna pravila za vse udeležence, ki zajemajo vse intervencijske ukrepe, in znižanje števila različnih stopenj povračil; ter metode za izračunavanje posrednih stroškov.

- Modernizacija izobraževalnih sistemov na vseh ravneh . Odličnost mora v še večji meri postati temeljno načelo izobraževanja. Potrebujemo več univerz svetovnega formata, povečati moramo stopnjo izobraženosti in iz tujine pritegniti najbolj nadarjene ljudi. Treba bi bilo opraviti usklajen pregled sedanjih izobraževalnih programov in programov usposabljanja ter oblikovati celovit pristop v okviru vodilne pobude „Mladi in mobilnost“. Politika izobraževanja in usposabljanja je večinoma v pristojnosti držav članic, vendar ima Unija posebno odgovornost za spodbujanje mobilnosti in odpravljanje ovir v Evropi. Vzpostavljene sheme mobilnosti na področju izobraževanja so ne le izboljšale spretnosti, znanja in izobrazbo upravičencev, temveč so spodbudile tudi tekmovanje med univerzami in izobraževalnimi sistemi. Trenutno je povpraševanje precej večje od ponudbe, saj je denimo program Erasmus na univerzitetni ravni omejen na približno 5 % študentov. Take programe bi lahko razširili in poskrbeli, da bi bilo dodeljevanje sredstev bolj vezano na obseg dejanske uporabe možnosti za mobilnost.

Infrastrukture prihodnosti

Čezmejna infrastruktura je eden od najboljših primerov, kako lahko EU zapolnjuje vrzeli in dosega boljše rezultate. Prometna, komunikacijska in energetska omrežja prinašajo ogromne koristi celotni družbi, vendar se zaradi nedelovanja trga lahko zgodi, da projekti z veliko dodano vrednostjo na ravni EU ne pritegnejo potrebnih naložb zasebnih podjetij. Za EU to pomeni manjšo konkurenčnost in solidarnost ter manj učinkovito delovanje enotnega trga. Ciljno usmerjena finančna podpora na ravni EU lahko da zagon za začetek izvajanja takih pomembnih projektov, ki imajo pogosto velik dolgoročni tržni potencial.

Države, kot so ZDA in Kitajska, uvajajo zelo obsežne, ambiciozne spodbude za naložbe v infrastrukturo. Zaradi ohranjanja konkurenčnosti ima Evropa še posebno velik strateški interes za učinkovito infrastrukturo, ki bo omogočila dolgoročno gospodarsko rast. EU mora ponuditi pravo kombinacijo politik za spodbujanje potrebne modernizacije, hkrati pa ohraniti standarde obstoječe infrastrukture. To pomeni verodostojen dolgoročen okvir politik, ki bo prepričal vlagatelje, da sprostijo ogromen dolgoročni finančni kapital, ki je za to potreben. Hkrati sta potrebna ustrezen regulativni okvir, ki bo to omogočal, in finančna podpora, ki bo premišljeno usmerjena prek ustreznih mehanizmov financiranja, da bodo projekti lahko stekli. Rezultat bi bili osrednje evropsko prometno omrežje, ki bi tovorne in potniške tokove preusmerilo na bolj trajnostna prometna sredstva, hitre širokopasovne povezave v vseh delih EU ter energetsko omrežje, ki bi omogočalo izpolnitev obljube notranjega trga, dostop do novih virov energije in izkoriščanje novih pametnih tehnologij.

Taka podpora mora biti usmerjena na ključne prednostne naloge – odpravljanje ozkih grl na strateških vseevropskih oseh, spodbujanje njihove širitve ter gradnjo čezmejnih in intermodalnih povezav. Treba je oblikovati tudi stroga merila za izbiro najboljših projektov: to so projekti, ki lahko dokažejo, da imajo potrebno sposobnost upravljanja in jih je mogoče začeti izvajati v razumnem času, ter ki izpolnjujejo trajnostna merila. Za določene vrste infrastrukture, npr. za železniški promet ali širjenje omrežij na redko poseljena območja, bodo vedno potrebna javna sredstva, za druga področja pa bi lahko bilo pomembno merilo tudi sposobnost projekta za privabljanje zasebnega financiranja. Da bi lahko opredelili prednostna področja za naložbe in zagotovili pravo spodbudo za ukrepanje, bi bil potreben usklajen pristop proračuna EU in nacionalnih proračunov, Evropske investicijske banke ter zasebnih virov financiranja. Za to bo potreben ustrezen regulativni okvir na ravni EU, ki bo omogočal združevanje sredstev iz zasebnih in javnih virov. Razmisliti bi bilo treba tudi o tem, kako bi bilo mogoče zagotavljati podporo tudi za projekte, ki segajo čez meje EU in bi prinašali vzajemno korist sosednjim državam in državam članicam.

3.2. Trajnostna rast

Vključevanje energetske in podnebne politike v vse vidike gospodarstva, ki učinkovito izkorišča vire

Spoprijemanje z izzivi učinkovitega izkoriščanja virov, podnebnih sprememb ter zagotavljanja zanesljive preskrbe z energijo in energetske učinkovitosti je eden od ključnih ciljev strategije Evropa 2020. To ne pomeni le, da je treba pripraviti gospodarstvo, da bo sposobno dosegati dogovorjene cilje, temveč vključuje tudi spodbujanje naložb v bolj zelene tehnologije in storitve, ki imajo enega največjih potencialov za povečanje izvoza in števila delovnih mest v prihodnosti ter že zdaj zaposlujejo 3,5 milijonov Evropejcev[7]. Da bi dosegli ta ambiciozni cilj, je treba učinkovito izkoristiti vse instrumente, ki jih ima EU na voljo, vključno z inovativnimi finančnimi instrumenti in viri.

Predvideli bi lahko na primer preoblikovanje proračuna EU za vzpostavitev obsežnih namenskih skladov, določenih za naložbe na teh področjih. Evropski načrt za oživitev gospodarstva je pokazal, na kakšen način je mogoče opredeliti in podpirati ključne strateške energetske projekte ter preprečiti, da bi projekti zaradi kreditnega krča zastali. Pripomogel je k večji verodostojnosti dolgoročnih energetskih politik EU in povečanju pripravljenosti vlagateljev, da sprostijo kapital za dolgotrajne projekte. Ta pristop bi lahko ponovno uporabili in za te prioritete oblikovali ločene programe. Mogoče pa bi bilo učinkoviteje, da bi te prioritete vgradili v različne programe, saj je isti ukrep lahko in mora biti namenjen več različnim ciljem hkrati. Če bi dali prednost ciljem na področjih, kot sta podnebna in energetska politika, bi s tem že nakazali spremembo tudi prednostnih področij znotraj politik, kot so raziskave, kohezija, kmetijstvo in razvoj podeželja. Za to bi bila namreč potrebna močna politična zavezanost, ki pa bi jo morali uravnotežiti s potrebo, da se prepreči nastanek togosti pri drugih zadevah. Hkrati bi lahko uvedli jasno horizontalno obveznost po proučevanju, koliko so programi spodbujali take politike. Rezultat takega pristopa naj bi bil, da bi bila EU sposobna jasno ugotoviti, kateri viri so prispevali k politikam, kot so reševanje podnebnih sprememb ali podpora zanesljivi preskrbi z energijo, ne glede na instrumente, prek katerih se te politike izvajajo.

Skupna kmetijska politika

Trajnostno gospodarstvo EU potrebuje uspešno kmetijstvo, ki bo prispevalo svoj delež k različnim ciljem EU, med drugim na področjih kohezije, podnebnih sprememb, varstva okolja in biotske raznovrstnosti, zdravja, konkurenčnosti ter zanesljive preskrbe s hrano. Zaporedne reforme skupne kmetijske politike so podporo kmetom vse bolj vezale na izpolnjevanje teh ciljev, delež SKP v celotnem proračunu pa se je v zadnjih letih postopoma zmanjševal. Tudi ob nadaljnjem zniževanju tega deleža bi bila za kmetijstvo še naprej namenjena znatna javna sredstva, ki bi se financirala iz proračuna EU in ne iz nacionalnih proračunov.

Reforme so kmetijstvo EU približale trgu in pomagale zagotoviti varno preskrbo s hrano, boljše upravljanje naravnih virov in stabilne kmetijske skupnosti. Več kot tretjina dohodkov kmetij še vedno izhaja iz plačil iz proračuna EU. Kmetijstvo EU ostaja eden od glavnih dobaviteljev visokokakovostne hrane v času, ko se potrebe hitro rastočega svetovnega prebivalstva še naprej povečujejo. Kmetijska industrija je pomemben vir dinamičnosti v gospodarstvu EU.

Nekaj pomembnih vprašanj pa je še vedno nerešenih. Dodeljevanje neposrednih plačil temelji na referenčnih vrednostih, ki so bile določene pred več kot desetletjem, raven neposrednih plačil kmetom pa se po državah članicah precej razlikuje. Čeprav so razlike do neke mere upravičene, bi bilo raven plačil smiselno postopoma bolj poenotiti. Odmik od nekdanjih praks bi hkrati preprečeval, da bi kmetje postali odvisni od teh plačil, kar bi lahko zaviralo uporabo spodbud za doseganje ciljev. Ob tem se porajajo tudi vprašanja glede pritiska na dohodek kmetov in na proizvodne stroške ter glede določanja namenov porabe in prednostnih nalog v obeh stebrih SKP.

Evropski svet je junija poudaril, da bi lahko trajnostno, produktivno in konkurenčno kmetijstvo glede na potencial podeželskih območij za rast in zaposlovanje pomembno prispevalo k strategiji Evropa 2020 ter hkrati zagotavljalo pošteno konkurenco

Nadaljevanje začrtane poti reform bi lahko potekalo na različne načine:

- nadaljnje preusmerjanje SKP na širše prednostne naloge politik EU z okolju prijaznejšimi neposrednimi pomočmi, ki bi podpirale zahtevnejše okoljske prakse, ter izboljšavami za spodbujanje inovacij in konkurenčnosti na podeželju, poleg koncepta navzkrižne skladnosti,

- razvoj podeželja bi moral biti usmerjen v spodbujanje konkurenčnega kmetijstva in inovacij na področjih, kot so proizvodni procesi in tehnološki napredek, gospodarska diverzifikacija na podeželju, ohranjanje okolja in naravnih virov, obvladovanje podnebnih sprememb, ki vključuje blažitev posledic in prilagajanje nanje, upravljanje voda in učinkovito izkoriščanje virov ter zagotavljanje posebne podpore najbolj prikrajšanim sektorjem podeželskega gospodarstva, vključno s tistimi, ki se soočajo s problemi, kot je širjenje puščav;

- tržna usmeritev v kombinaciji z razvojem oblik zavarovanja, ki so združljive z „zeleno škatlo“ STO, in drugih orodij za obvladovanje tveganj, povezanih z nenadnimi spremembami dohodkov, v povezavi z boljšimi konkurenčnimi pogoji v verigi preskrbe s hrano,

- boljše sinergije med razvojem podeželja in drugimi politikami EU, ki bi podpirale izvajanje politik na področjih, kot so raziskave, zaposlovanje in omrežna infrastruktura, ter njihova vključitev v skupni strateški okvir in nacionalne programe reform v skladu s strategijo Evropa 2020.

Nadaljnja reforma SKP bi bila torej lahko različno intenzivna. Lahko bi se omejila na odpravo nekaterih sedanjih neskladnosti, npr. zagotovila pravičnejšo porazdelitev neposrednih plačil med državami članicami in kmeti. Lahko bi uvedla korenite spremembe politike, da bi dosegla bolj trajnostno kmetijsko politiko, ter preoblikovala razmerje med različnimi cilji politike, kmeti in državami članicami, zlasti z uvedbo bolj ciljnega pristopa pri določanju prednostnih nalog. Še radikalnejša reforma bi se oddaljila od dohodkovne podpore in večine tržnih ukrepov, osredotočila pa bi se bolj na okoljske in podnebne cilje kot pa na gospodarsko in socialno razsežnost SKP.

3.3. Vključujoča rast

Kohezijska politika in strategija Evropa 2020

Kohezija se je izkazala za enega najuspešnejših načinov, s katerim lahko Unija pokaže, da je zavezana solidarnosti, hkrati pa prispeva k rasti in blaginji v celotni EU. Kohezijska politika ustvarja pozitivne učinke za vse: vlaganje v gospodarstva EU koristi vsem državam članicam. Zagotavlja sredstva za posodabljanje, pospešuje rast v gospodarsko najmanj razvitih delih EU in deluje kot sprožilec sprememb v vseh regijah Evrope. Širi trge in ustvarja nove poslovne priložnosti za celotno EU. Skupaj s strukturnimi reformami in makroekonomsko stabilnostjo lahko pomembno prispeva k rasti. Za zagotavljanje teh koristi morajo biti kohezijska sredstva dodeljena za prave cilje, da ustvarjajo kar največjo dodano vrednost. Za to je potrebna stroga osredotočenost na cilje Evrope 2020 in dosledna usmerjenost na rezultate.

Dodeljevanje kohezijskih sredstev za cilje lizbonske strategije v obdobju 2007–2013 je pokazalo prednosti uporabe različnih finančnih instrumentov za izpolnitev glavnih ciljev politik. Za naslednje obdobje zagotavlja strategija Evropa 2020 pregleden niz skupnih prioritet in jasen okvir za opredelitev prioritet pri dodeljevanju sredstev. Evropa 2020 omogoča precej veliko bolj ciljno financiranje kot v preteklosti. Da bi dosegli pametno, trajnostno in vključujočo rast, bi lahko določili jasne prioritete, namenjene podpori novim podjetjem, inovacijam, zmanjšanju emisij, izboljšanju kakovosti okolja, posodobitvi univerz, varčevanju z energijo, razvoju energetskih, prometnih in telekomunikacijskih omrežij s skupnim interesom EU, naložbam v raziskovalno infrastrukturo, razvoju človeškega kapitala in aktivnemu vključevanju, ki bi prispevalo k boju proti revščini.

Eksplicitna povezava med kohezijsko politiko in Evropo 2020 daje resnično priložnost za EU, da lahko še naprej pomaga svojim revnejšim regijam pri dohitevanju razvitejših ter da nadalje razvija kohezijsko politiko tako, da bo imela pomembno vlogo pri omogočanju rasti v celotni EU. Nacionalni programi reform so pravo orodje za zagotavljanje, da so prioritete kohezijskih sredstev EU ter prioritete nacionalnih reform in proračunov učinkovite in usklajene.

Kohezijska politika bi morala postati osnovni nosilec ciljev pametne, vključujoče in trajnostne rasti iz strategije Evropa 2020 v vseh regijah. Ta bi lahko bila močna spodbuda za politiko, saj bi utrdila obveznosti iz Pogodbe glede krepitve ekonomske, socialne in teritorialne kohezije, namenjene hitrejšemu zmanjševanju razlik v stopnji razvoja različnih regij. Kot že doslej bi morala biti sredstva Skupnosti usmerjena predvsem v najrevnejše regije in države članice v skladu z zavezanostjo Unije solidarnosti. Podpora kohezijske politike pa je pomembna tudi za druge dele Unije, in sicer za reševanje vprašanj, kot sta socialna izključenost ali propadanje okolja (na primer na urbanih območjih), za podporo gospodarskemu prestrukturiranju in prehodu na inovativnejše in bolj na znanju temelječe gospodarstvo ter za ustvarjanje delovnih mest in izboljšanje znanj. Posebno pozornost je treba nameniti regijam, ki so še vedno v procesu dohitevanja razvitejših delov. Preprost in pravičen sistem prehodne podpore bi preprečeval gospodarske pretrese zaradi nenadnega znižanja sredstev.

Sedanje strateško načrtovanje bi bilo treba v več pogledih prilagoditi, da bi povečali dodano vrednost EU, in sicer s tesnejšim usklajevanjem med strategijo Evropa 2020 in kohezijsko politiko. Tako usklajevanje zahteva jasnejše vodenje na evropski ravni, bolj strateška pogajanja med partnerji na lokalni in regionalni ravni, državami članicami in Evropsko komisijo ter ustrezno spremljanje doseženega napredka. Tako naj bi ustvarili skupni občutek, da strategija Evropa 2020 usmerja politiko na vseh ravneh ter da so vsi odgovorni za ukrepe, ki naj bi jih izvajale EU, države članice in regije v medsebojnem partnerstvu.

Večja skoncentriranost in usklajenost

Da bi v prihodnosti dosegli čim večji učinek kohezijskih sredstev, je treba poskrbeti, da bodo države članice in regije osredotočile vire EU in nacionalne vire na dogovorjena prednostna področja EU. To bi lahko dosegli tako, da bi opredelili omejeno število prednostnih področij evropskega pomena, ki bi bili prek strategije Evropa 2020 povezani s cilji sektorskih politik. Takšen seznam tematskih prednostnih področij, neposredno vezan na integrirane smernice in vodilne projekte strategije Evropa 2020, bi bil predstavljen v pravnih instrumentih kohezijske politike in bi odražal tudi njeno sposobnost odzivanja na različne potrebe (od velikih infrastrukturnih projektov v nekaterih regijah do majhnih projektov, jih izvajajo krajevne skupnosti na prikrajšanih urbanih območjih). Nujne bi bile medsektorske prioritete, kot so inovacije. Od razvitejših regij bi lahko zahtevali, da dodelijo celotna finančna sredstva, ki so na voljo, dvema ali trem prednostnim področjem, medtem ko bi manj razvite regije lahko namenile svoja obsežnejša sredstva nekoliko širšemu naboru prednostnih področij.

Nujna bi bila večja usklajenost z drugimi instrumenti EU, namenjenimi izvajanju politik na področjih, kot so promet, komunikacije, energetika, kmetijstvo, okolje in inovacije. Prejemnikom podpore EU bi bilo treba ponuditi skladen sveženj medsebojno dopolnjujočih se programov, ki bi omogočal „pametno specializacijo“, namesto da se morajo soočiti s kopico delno prekrivajočih se shem in različnih pravil. Večja skladnost pravil za upravičenost in izvajanje bi bila pomemben korak do celovitejšega izvajanja politik EU v praksi.

Skupni strateški okvir

Za okrepitev povezovanja politik EU za izvajanje strategije Evropa 2020 in v skladu z integriranimi smernicami bi Komisija lahko sprejela skupni strateški okvir, ki bi določal celovito naložbeno strategijo, s katero bi se cilji Evrope 2020 prenesli v naložbene prioritete. V njem bi opredelila zlasti potrebe po naložbah glede na glavne cilje in projekte vodilnih pobud ter reforme, potrebne za povečanje učinka naložb, podprtih s kohezijskimi sredstvi.

Tak okvir bi nadomestil sedanji pristop z ločenimi strateškimi smernicami za posamezne politike in bi zagotavljal večjo usklajenost med njimi. Zajemal bi ukrepe, ki se danes financirajo iz sredstev Kohezijskega sklada, Evropskega sklada za regionalni razvoj, Evropskega socialnega sklada, Evropskega sklada za ribištvo in Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja. Okvir bi določal tudi povezave in mehanizme usklajevanja z drugimi instrumenti EU, kot so programi za raziskave, inovacije, vseživljenjsko učenje in omrežja.

Osredotočanje na pričakovanje rezultate podpore EU s pogodbami o razvojnem in naložbenem partnerstvu

Države članice bi na podlagi strateškega okvira v nacionalnih programih reform predstavile svoje razvojne strategije in se s tem jasno zavezale ukrepanju na prednostnih področjih EU na nacionalni in regionalni ravni. Ta strategija bi opredelila, kako nameravajo država članica in njene regije ukrepati v zvezi s prednostnimi področji in cilji, določenimi v strategiji Evropa 2020, vodilnimi projekti ter tematskimi in državnimi priporočili. Opredelila bi tudi pozitivne spremembe, ki jih nameravajo doseči s podporo EU. Rezultat razprave s Komisijo bi bila pogodba o razvojnem in naložbenem partnerstvu, ki bi jo podpisali Komisija in država članica ter ki bi vsebovala zaveze partneric na nacionalni in regionalni ravni.

Pogodba bi določala cilje, ki jih je treba doseči, ter način kvantitativne opredelitve in merjenja napredka pri izpolnjevanju teh ciljev. Določala bi tudi razporeditev nacionalnih sredstev in sredstev EU po prednostnih področjih in programih. Poleg tega bi pogodba določala omejeno število pogojev glede reform, potrebnih za uspešno izpolnjevanje ciljev. Po potrebi bi navajala tudi strateške projekte, ki jih je treba vključiti (npr. ključne prometne in energetske povezave). Opredelila bi tudi način usklajevanja sredstev EU na nacionalni ravni.

Tak pristop bi omogočil, da bi povezali prvotno možno razdelitev sredstev med države članice in regije – torej politično odločitev za izražanje solidarnosti – z učinkovitim mehanizmom, ki bi zagotovil, da bi raven pomoči ustrezala doseženim ciljem.

Izboljšanje kakovosti porabe

Institucionalne zmogljivosti javnega sektorja na nacionalni, regionalni in lokalni ravni so ključne za uspešno oblikovanje, izvajanje in spremljanje politik, potrebnih za izpolnitev ciljev strategije Evropa 2020. Nemoteno črpanje sredstev Skupnosti je močno odvisno tudi od tehničnih in upravnih zmogljivosti sodelujočih javnih organov in upravičencev. Okrepitev institucionalnih in upravnih zmogljivosti lahko omogoči strukturne prilagoditve ter pospeši rast in ustvarjanje delovnih mest, s tem pa bistveno izboljša tudi kakovost javne porabe. Zato bi bilo treba pri dodeljevanju finančnih sredstev upoštevati sposobnost držav članic in regij za učinkovito porabo teh sredstev ter potrebo po spoštovanju načel sofinanciranja in dodatnosti, pa tudi obremenitev za nacionalne proračune.

Kohezijska politika ima v tem pogledu lahko pomembno vlogo, saj lahko zagotavlja sredstva za ukrepe krepitve institucionalnih zmogljivosti, podpira upravne reforme in spodbuja kulturo, usmerjeno v storilnost in rezultate. Tovrstno pomoč bi lahko poglobili z namenskimi instrumenti tehnične pomoči za podporo državam članicam in regijam pri pripravi, izvajanju in spremljanju obsežnih investicijskih programov na področjih, kot sta omrežna infrastruktura ali okolje.

Še ena možnost za izboljšanje kakovosti porabe bi bila uvedba neke vrste kakovostnega tekmovanja med programi, ki kandidirajo za kohezijska sredstva. Manjši del kohezijskih sredstev bi na primer lahko ohranili v rezervi za uspešnost, ki bi bila na voljo vsem upravičenim državam članicam in regijam, sredstva iz nje pa bi se dodeljevala na podlagi napredka, ki bi ga dosegli nacionalni in regionalni programi pri izpolnjevanju ciljev strategije Evropa 2020.

Prava znanja za delovno silo prihodnosti

Evropsko na znanju temelječe gospodarstvo potrebuje delovno silo z več znanja in kakovostnejšim znanjem. Za vse več delovnih mest bo potrebna višja izobrazba. Zato bi se moralo ukrepanje EU usmeriti zlasti na doseganje ciljev za leto 2020, torej usposabljanje za potrebe gospodarstva prihodnosti. Ciljne naložbe lahko omogočijo velike dodatne koristi pri spodbujanju prilagodljivosti in vseživljenjskega učenja, zlasti s podporo nacionalnim strategijam pri reformah sistemov izobraževanja in usposabljanja ter pri krepitvi institucionalnih zmogljivosti.

Evropski socialni sklad že zagotavlja podporo za usposabljanje za približno 9 milijonov Evropejcev vsako leto. Odraža uravnoteženost ekonomskih politik EU in v praksi dokazuje, da EU poleg rasti aktivno spodbuja tudi vključenost. Uporablja čezmejne izkušnje za podpiranje družbenih skupin ali področij politik, ki bi sicer prejemale malo ali nič pomoči, ter namenja posebno pozornost inovativnim pristopom k zaposlovanju, usposabljanju in socialni vključenosti.

Evropski socialni sklad bi lahko prilagodil svoja prednostna področja v skladu s cilji strategije za leto 2020. S celovito evropsko pobudo za zaposlovanje bi lahko izboljšali znanje, mobilnost, prilagodljivost in udeležbo v družbi prek skupnih pobud na področju izobraževanja, zaposlovanja in integracije. Še eno vprašanje, ki neposredno zadeva EU, je integracija manjšin (npr. Romov) in migrantov. Ukrepi za zagotavljanje socialne vključenosti in zakonitih pravic migrantom so namreč tesno povezani s pristopom EU k migracijam v njihovi celoti. Hkrati pa osrednje mesto, ki ga imajo delovna mesta in znanje v viziji EU za razvoj gospodarstva, kaže na potrebo po večji opaznosti in predvidljivem obsegu financiranja znotraj zgoraj opisanega skupnega strateškega kohezijskega okvira.

Podpiranje sektorjev pod pritiskom

Zaradi obsega in raznolikosti gospodarstva EU se nujno dogaja, da nekateri občasno plačujejo ceno za koristi, ki jih uživamo vsi. Na primer, s podpisom trgovinskega sporazuma se odprejo pomembni novi trgi za izvoz EU, vendar se zaradi tega znatno spremeni konkurenčno okolje za določene sektorje. Evropski sklad za prilagoditev globalizaciji je dober zgled, kako je mogoče odpraviti take lokalizirane negativne učinke. Lahko bi vzpostavili razširjen stalen sklad, ki bi pomagal blažiti učinke večjih pretresov, ki prizadenejo delovno silo države članice. Poleg tega je treba delovanje Evropskega sklada za prilagoditev globalizaciji poenostaviti, da se bo lahko hitreje odzival na spremembe gospodarskih razmer.

3.4. Državljanstvo

Veliko različnih programov financiranja EU na različne načine prispeva k utrjevanju državljanstva EU. Vsakič, ko državljani vidijo konkretne učinke delovanja EU – od štipendij za mobilnost do rezultatov raziskav in lokalnih kohezijskih projektov – to pripomore k zavedanju, da Unija deluje v njihovo korist. Programi, ki podpirajo kulturno raznolikost, kažejo, kako se lahko evropska integracija dotakne državljanov na najrazličnejše načine.

Delovanje EU na tem področju sega tudi na področje pravic, saj vključuje spodbujanje temeljnih pravic ter vrednot EU. Ukrepi bi lahko zajemali razvoj EU kot območja pravice, kar bi odpravilo ovire za dobro delovanje čezmejnih civilnih postopkov ter za stike med podjetji in potrošniki, spodbujalo vzajemno priznavanje in zaupanje v kazenskih postopkih ter omogočalo dostop do sodnega varstva v celotni EU.

Tudi bolj specifični programi na področju kulture in državljanstva lahko pomagajo Evropejcem, da bodo pripravljeni na premagovanje kulturnih preprek in bodo lahko izkoristili vse možnosti, ki jih ponuja evropski prostor. Različne programe, namenjene spodbujanju kulturnega sodelovanja in evropske kulturne dediščine, stikom med državljani in vključevanju mladih v evropsko družbo, bi lahko povezali v en sam prepoznaven program, ki bi spodbujal evropsko enotnost in raznolikost ter bi lahko izkoristil prednosti skupnega upravljanja.

Odgovornost EU do njenih državljanov se kaže tudi v Solidarnostnem skladu Evropske unije. Z njim je EU pokazala svojo kolektivno pripravljenost na sodelovanje pri odzivanju na krizne razmere. Od leta 2002 je EU uspela zagotoviti več kot 2,1 milijarde EUR za podporo državam članicam in regijam, ki so jih prizadele velike naravne nesreče. Vendar so izkušnje pokazale na nekatere pomembne omejitve in slabosti pri delovanju Sklada. Hitrost zagotavljanja pomoči iz Sklada, preglednost meril za njegovo uporabo in njegova omejenost na nesreče naravnega izvora – vse to so vprašanja, ki jih je treba še obravnavati. Sklad se na primer ne financira stalno in ga ni mogoče uporabiti za vse vrste večjih nesreč. Prispevek iz proračuna EU bi lahko pomagal tudi zapolniti vrzeli v sistemu, ki preprečujejo, da bi po potrebi lahko na hitro mobilizirali enote civilne zaščite držav članic – gre za primer sodelovanja na ravni EU, ki bi lahko pomenilo bistveno razliko za ljudi, ki potrebujejo pomoč, tako znotraj kot zunaj EU.

Še eno pomembno področje, ki neposredno zadeva državljane, je financiranje politik, namenjenih zagotavljanju svobode, varnosti in pravice. To so politike, katerih uspešno izvajanje je nedvomno v skupnem interesu. Podpora učinkovitemu nadzoru meja, izmenjavi informacij in strokovnega znanja za učinkovite sodne postopke ali izvajanju azilne in migracijske politike koristi Uniji kot celoti. V naslednjem obdobju financiranja se bo treba osredotočiti na upravljanje zunanjih meja (vključno s sistemoma SIS II / VIS in prihodnjim sistemom vstopa/izstopa), politiko vračanja, azil in integracijo zakonitih priseljencev. Pri teh vprašanjih so prednostna vprašanja delitev bremena med državami članicami, podpora delu nacionalnih uprav ter združevanje nacionalnih virov in proračuna EU, da bi poiskali stroškovno učinkovite načine zagotavljanja uspešnega izvajanja teh politik.

3.5. Predpristopna pomoč

Finančna podpora za tesnejšo integracijo v procesu širitve pomaga EU dosegati zastavljene cilje na številnih področjih, ki so ključna za gospodarsko okrevanje in trajnostno rast (npr. energetika, omrežne infrastrukture, varstvo okolja in prizadevanja za obvladovanje podnebnih sprememb). Prav tako prispeva k zagotavljanju, da so države kandidatke in potencialne kandidatke v celoti pripravljene za pristop, med drugim s spodbujanjem držav, naj prednostne naloge EU, povezane s cilji strategije Evropa 2020, vključijo v nacionalne prednostne naloge. Zato bi morala predpristopna pomoč ostati eden od instrumentov za uspešno pripravo na širitev.

3.6 Globalna Evropa

Evropejci pričakujejo, da bo EU ščitila svoje interese in uveljavila svoj vpliv na mednarodnem prizorišču. Vprašanja, kot so zmanjševanje revščine, migracije, konkurenčnost, podnebne spremembe, energetika, terorizem in organizirani kriminal, je mogoče reševati le na mednarodni ravni. V dobi globalizacije je nujno, da notranji načrt zagotavljanja trajnostne rasti in delovnih mest v Evropi dopolnjuje tudi zunanji načrt. Poleg tega ima seveda tudi solidarnost zunanjo razsežnost. EU je po pravici lahko ponosna, saj je največja svetovna donatorka razvojne in humanitarne pomoči ter s svojimi državami članicami zagotavlja približno 55 % pomoči po vsem svetu – je torej vodilna sila v boju proti revščini, ki se zelo dobro zaveda pomena razvojnih ciljev tisočletja za stabilnost, varnost in blaginjo velikega dela sveta.

Za učinkovito rabo sredstev EU na mednarodni ravni veljajo ista pravila kot pri porabi sredstev znotraj Unije: premišljen razmislek, na katerih področjih lahko s kolektivnim ukrepanjem dosežemo več kot z ukrepi na nacionalni ravni, skladnost med programi porabe in ključnimi politikami ter svež pogled na mehanizme in instrumente izvajanja, ki se uporabljajo.

Uporabo tega pristopa bodo olajšale nove strukture za zunanje delovanje, uvedene z Lizbonsko pogodbo, ki bodo omogočale ustvarjalno uporabo različnih orodij zunanje politike EU in delovanje znotraj dolgoročnega strateškega okvira.

Uveljavljanje vrednot in interesov EU v svetu

Z ustanovitvijo Evropske službe za zunanje delovanje bo EU dobila orodja, ki jih potrebuje za izboljšanje sposobnosti, da svoje interese uveljavlja po vsem svetu v skladu s svojo gospodarsko in politično močjo. Da bi EU lahko učinkovito usmerjala svoje instrumente na ustrezne cilje, potrebuje jasen strateški pregled, pravi odnos s partnerskimi tretjimi državami in dobro zasnovane instrumente. Instrumenti morajo biti dovolj odzivni na spreminjajoče se prioritete in prilagojeni različnim razmeram. Nekatera od glavnih svetovnih vprašanj, s katerimi se danes sooča Unija, pa terjajo posebno pozornost. EU in države članice bodo denimo morale biti sposobne uresničiti svoje zaveze glede financiranja ukrepov za obvladovanje podnebnih sprememb. To vprašanje si zasluži poseben premislek, na katerega bo vplival razvoj pogajanj in ki bo moral zagotoviti skladnost in prepoznavnost prispevka EU k mednarodnim prizadevanjem, učinkovitost ter možnost ekonomij obsega pri upravljanju izplačil. Pretehtati je treba tudi, ali bi bilo treba financiranje iz proračuna EU dopolniti s posebnim instrumentom, da bi zagotovili stabilen in prepoznaven kolektivni prispevek EU. Migracije so še eno od področij, na katerih bi bilo treba učinkovito uskladiti ukrepe znotraj EU in zunaj njenih meja.

Odzivanje na krizne razmere

Zelo pomembno je, da se izboljša sposobnost Unije za odzivanje na konflikte ali nesreče velikega obsega. Bistven prispevek EU k splošnejši varnostni razsežnosti zunanjih odnosov kaže na potrebo po nadgradnji sedanjih orodij, kot so instrument za stabilnost, ukrepi SZVP in misije za opazovanje volitev. Treba je izboljšati hitrost uporabe teh instrumentov, njihovo prožnost in sposobnost za prilagajanje ukrepov spreminjajočim se političnim razmeram.

Humanitarna pomoč EU je eden najbolj vidnih in učinkovitih virov nujne pomoči. Vendar bi morali fazi nujne pomoči hitreje in v večjem obsegu slediti razvojni ukrepi za obnovo po kriznih razmerah in večjo odpornost v prihodnosti. Trenutno je to oteženo zaradi neprožnosti proračuna. Proračun za humanitarno pomoč je moral v sedanjem obdobju financiranja vsako leto poseči po rezervi za nujno pomoč, kar kaže, da so potrebe v tem delu proračuna zelo velike.

Zmanjševanje revščine

Evropa temelji na vrednotah, zato je boj proti svetovni revščini eden od temeljnih ciljev EU. Pomoč najmanj razvitim državam pomembno prispeva k reševanju problemov, kot sta dostop do hrane, zdravja, izobraževanja in čiste vode ter prilagajanje na posledice podnebnih sprememb. EU je vodilna pri prizadevanjih za uresničitev razvojnih ciljev tisočletja do leta 2015. Kolektivna zaveza EU, da bo do leta 2015 namenila 0,7 % BND za uradno razvojno pomoč, izhaja iz zavedanja, kako pomembno je zunanje financiranje za doseganje naših ciljev. Gre za precejšnje povečanje skupnega obsega razvojne pomoči.

Ker obstajajo jasni dokazi, da lahko razvojna politika na ravni EU omogoči visoko dodano vrednost, bi morala raven EU prispevati svoj delež k temu povečanju. Razvojna politika EU že zdaj deluje po vsem svetu (v primerjavi z razvojnimi politikami držav članic, ki se osredotočajo na omejeno število partneric) in je v mnogih partnerskih državah edini pomembni zunanji akter na razvojnem področju. EU je s svojim delovanjem sposobna izpolnjevati dosleden in usklajen niz ciljev EU po vsem svetu. Zato delovanje EU v smislu prisotnosti, obsega in ciljne usmerjenosti ukrepov ter politične teže omogoča bistvene prednosti v primerjavi z nacionalnim ukrepanjem. Ponuja velik potencial za boljšo delitev dela med donatorji, spodbujanje znatnih ekonomij obsega in enotno kontaktno točko za upravičenke. Poleg tega mu težo in legitimnost daje tudi skupno delovanje 27 držav članic.

Izkušnje kažejo, da je za učinkovito in kakovostno zagotavljanje razvojne pomoči potrebno posebno prizadevanje pri usklajevanju donatorjev in postopkih upravljanja. EU ima kot vodilna svetovna donatorka pri vprašanjih, kot so upravljanje, regionalno sodelovanje, gospodarski razvoj in infrastruktura, vpliv, kakršnega države članice same ne morejo doseči. Po sprejetju Evropskega soglasja o razvoju leta 2006[8] je bil dosežen napredek pri združevanju sredstev vseh evropskih donatorjev, da bi preprečili podvajanje in zagotovili ustrezna povečana sredstva, kadar je potrebno. Kljub temu pomoč ostaja razdrobljena, kar vodi v neučinkovitost s finančnimi in političnimi posledicami. Odprava teh slabosti bi državam članicam zagotovila veliko večjo učinkovitost (po oceni do 6 milijard EUR letno[9]), olajšala delo uprav partnerskih držav in omogočila EU, da v celoti uporabi svoj vpliv. Druge ključne prednostne naloge vključujejo zagotovitev pravega ravnotežja med predvidljivostjo obsega pomoči za partnerske države in potrebo po ustrezni prilagodljivosti na spreminjajoče se razmere, kot so spremembe cen hrane, ter zagotavljanje učinkovitih programov obnove po nesrečah.

Vzpostavljeni so bili skrbniški skladi EU, kakršen je Skrbniški sklad EU-Afrika za infrastrukturo, ki zagotavljajo donacije Komisije in držav članic na tak način, da jih je mogoče povezati s posojilno zmogljivostjo EIB in razvojnih bank držav članic, kar ustvarja pomemben multiplikacijski učinek. Te možnosti bi lahko podrobneje proučili.

Dodatne prioritete zajemajo zagotavljanje, da razvojna politika EU znatno in neposredno prispeva k bistvenemu izboljšanju upravljanja v partnerskih državah, in nadaljnje izboljševanje dejanskega učinka pomoči. To vključuje večjo usmerjenost na projekte, ki ustvarjajo pomembno dodano vrednost Skupnosti, ter jasne, osredotočene in v rezultate usmerjene sporazume o partnerstvu. Izkušnje z različnimi finančnimi sistemi, ki se uporabljajo za Evropski razvojni sklad in instrument za financiranje razvojnega sodelovanja, so opozorile na pomembna vprašanja v zvezi z učinkovitostjo, prilagodljivostjo in demokratičnim postopkom, ki jih je treba podrobneje proučiti.

Poleg tega mora EU razmisliti, kako bi lahko razvila bolj dodelan pristop k spreminjajoči se naravi partneric, npr. držav srednjega dohodkovnega razreda in gospodarstev v vzponu, pri katerih so poleg razvojnih vprašanj vse bolj v ospredju vprašanja v zvezi s sodelovanjem na področjih, kot je gospodarsko, okoljsko in socialno partnerstvo.

Tesno in učinkovito sodelovanje EU z najbližjimi sosedskimi državami

Sosedske države EU imajo skupaj približno 300 milijonov prebivalcev, zato predstavljajo pomembno priložnost za EU. Da bi EU lahko zagotavljala dolgoročno blaginjo in stabilnost ter dokazala, da je sposobna prevzeti odgovornosti svetovnega akterja, mora učinkovito uveljavljati svoje vrednote in podpirati gospodarski razvoj ob svojih mejah. Finančna podpora je lahko pomemben vzvod za izvajanje učinkovite sosedske politike. Tu bi moral biti poudarek na zagotavljanju zanimivih spodbud za reforme in sodelovanje v sosedskih državah, ne glede na njihovo dolgoročno perspektivo glede pristopa k EU. Posebno podporo bi bilo zlasti treba zagotavljati v okviru poglobljenih in celovitih prostotrgovinskih sporazumov in usklajevanja s pravnim redom za področje enotnega trga. Prednost bi morala imeti področja, povezana s pravnim redom in strateškimi prednostnimi nalogami EU, npr. energetika, migracije in nadzor meja ter varstvo okolja, s posebnim poudarkom na krepitvi zmogljivosti in vzpostavljanju institucij.

Sosedska politika je že zdaj eden najboljših zgledov, kako je mogoče usklajeno delovanje proračuna EU in evropskih finančnih institucij uporabiti kot vzvod za čim močnejše povečanje naložb v socialni in gospodarski razvoj. Prispevek iz proračuna EU v višini 117 milijonov EUR proračunskih obveznosti za kombinirane mehanizme je privabil 7 milijard EUR naložb evropskih finančnih institucij. Ta pristop bi bilo mogoče dodatno razviti.

3.7. Upravni odhodki

V sedanjem finančnem okviru je za upravne odhodke namenjenega 5,7 % proračuna. Ta sredstva krijejo ne le stroške osebja, informacijske tehnologije in stavb za vse institucije, temveč tudi stroške delovanja v 23 jezikih. Institucije so večinoma zaključile zaposlovanje kandidatov iz novejših držav članic, zato bi se moralo število osebja stabilizirati. Komisija dejansko že od leta 2007 uporablja politiko ničelne rasti, kar pomeni, da ne zaposluje novega osebja (razen uslužbencev, ki so bili zaposleni v okviru širitve) in nove prednostne naloge opravlja s prerazporejanjem obstoječega osebja. Svet, Parlament in druge institucije so zaprosili za nekaj dodatnih delovnih mest, povezanih z Lizbonsko pogodbo. Ustanovitev Evropske službe za zunanje delovanje bo na začetku zahtevala dodatna delovna mesta za zaposlovanje diplomatov iz držav članic, čeprav si je treba prizadevati, da bo celoten proces s proračunskega vidika dolgoročno nevtralen.

Pri določanju naslednjega finančnega okvira bo treba dosledno poiskati možnosti za večjo učinkovitost in uspešnost upravnih virov. Zato je treba proučiti, kako bi lahko z racionalizacijo in skupno uporabo postopkov, instrumentov in sredstev omejili stroške delovanja institucij in agencij EU. Komisija je na primer nedavno začela pomembno analizo uporabe informacijske tehnologije, na podlagi katere naj bi izboljšala uspešnost in prihranila pri stroških. Z razvojem skupnih informacijskih sistemov za vse institucije bi morda lahko ustvarili skupne prihranke. Podobne oblike medinstitucionalnega sodelovanja bi lahko prinesle koristi na področjih, kot sta prevajanje ali upravljanje dokumentov. Razmisliti bi veljalo tudi o oblikovanju samih programov porabe, pri čemer bi bilo treba zelo upoštevati upravno breme za Komisijo in partnerice. Hkrati bo Komisija tudi v prihodnje prerazporejala osebje v skladu s prednostnimi nalogami, zniževala režijske stroške in povečevala sredstva za zaposlene, ki se ukvarjajo z najpomembnejšimi politikami. Komisija bo v okviru priprav na naslednji finančni okvir pregledala svoje upravne odhodke ter upravne odhodke agencij, da bi opredelila načine za reševanje novih izzivov z obstoječimi viri, kar vključuje tudi zagotavljanje pravega ravnovesja med uspešnim izvajanjem programov in omejevanjem upravnih stroškov.

Na splošno bodo morale vse institucije EU spoštovati strogo disciplino, da bodo v prihodnosti omejile upravne odhodke.

4. Proračun, ki daje rezultate

Dobra ciljna usmerjenost porabe je nujna, vendar ni dovolj. Način porabe sredstev mora biti zasnovan tako, da prinaša rezultate. Če želimo, da se javne naložbe iz proračuna EU povrnejo, je treba novo generacijo finančnih programov preoblikovati in postaviti učinkovitost na prvo mesto.

4.1. Uporaba proračuna za privabljanje naložb

Učinek proračuna EU lahko okrepimo toliko bolj, kolikor bolj lahko proračun uporabljamo za privabljanje sredstev in financiranja za podporo strateškim naložbam z največjo evropsko dodano vrednostjo. Inovativni finančni instrumenti bi lahko zagotovili pomemben nov tok financiranja za strateške naložbe. Merilo za projekte z dolgoročnim tržnim potencialom bi moralo biti, da se sredstva EU porabljajo v partnerstvu z zasebnim in bančnim sektorjem, zlasti prek Evropske investicijske banke (EIB), pa tudi z drugimi partnerji, na primer razvojnimi bankami v državah članicah in Evropsko banko za obnovo in razvoj. To zahteva tesno predhodno usklajevanje strokovnih izkušenj in znanja Komisije in bank: za dodelitev podpore bi morali nosilci projektov predložiti vloge, ki bi omogočale izbiro najboljše, in projekte oblikovati tako, da ustvarjajo dodano vrednost EU.

Pri evropskem odzivu na gospodarsko krizo je bil bistven prispevek EIB. Zdaj bo imela EIB tudi ključno vlogo pri reformah evropskega gospodarstva na področjih, kot so zelene tehnologije, infrastruktura in zanesljiva preskrba z energijo. To morda kaže na potrebo po optimizaciji uporabe kapitala EIB, vključno z obsežnejšo uporabo mehanizmov za delitev tveganja, ki bi okrepili finančni vzvod sredstev banke in povečali njen doseg. Komisija in EIB sta že uspešno razvili več skupnih finančnih instrumentov. Kombinacija nepovratnih sredstev iz proračuna EU ter posojil EIB in drugih finančnih institucij je omogočila potrojitev finančnega učinka zunanjega financiranja EU, saj je pritegnila naložbe finančnih institucij, ki so za večkrat presegla sredstva EU. Ta način bi moral postati stalna praksa na področjih, ki imajo dolgoročni tržni potencial, v ta namen pa bo treba oblikovati nova pravila za uporabo kombiniranih instrumentov.

Na splošno bi morali programi porabe upoštevati potrebe zasebnega financiranja, na primer glede trajanja projektov in zapletenosti postopkov, natančno opredeliti, kaj želijo doseči, in biti realistični glede tega, kdaj bi se morala EU umakniti iz projektov, ki dosežejo stopnjo, ko so sposobni tržno poslovati. EU bi lahko bolj odprto razmislila o možnosti, da bi za zmanjšanje dolgoročnih stroškov za davkoplačevalce uporabila prihodnje tokove prihodkov, ki bi jih prejela od uporabnikov infrastruktur, npr. iz cestnin. Bolj kot bi take zunanje stroške lahko internalizirali, več prihodkov bi lahko ustvarili in jih uporabili za naložbe, potrebne za doseganje strateških ciljev, kot je pospeševanje dekarbonizacije gospodarstva. Finančne instrumente bi bilo treba usmeriti v odpravljanje ugotovljivih pomanjkljivosti trga ob upoštevanju razmer na nacionalnih finančnih trgih, pravnega in regulativnega okolja ter potreb končnih upravičencev.

Novi finančni instrumenti za izvrševanje proračuna morajo biti premišljeni, integrirani in prilagodljivi. Lahko so namenjeni veliko različnim potrebam politik, vendar morajo biti usklajeni. Pravila financiranja so v osnovi enaka ne glede na sektor: podjetja in projekti na različnih stopnjah razvoja potrebujejo kapital, posojila ali kombinacijo obeh. V osnovi sta potrebni dve vrsti finančnih instrumentov proračuna EU in bi ju bilo mogoče izvajati z dvema splošnima mehanizmoma, ki bi ju uporabljali za različne programe porabe: platformo EU za lastniški kapital in platformo EU za delitev tveganja (vključno z jamstvi). Pri proučitvi možnosti zagotavljanja jamstev za posojila kot možnega inovativnega finančnega instrumenta je treba natančno analizirati posledice finančnega vzvoda sredstev iz proračuna EU, da ne bi prekoračili zgornje meje za lastna sredstva, zlasti ob upoštevanju obstoječih jamstvenih shem. Pri splošnejši uporabi sredstev iz proračuna EU kot instrumenta za zagotavljanje jamstev za posojila in obveznice bi bilo treba ustrezno upoštevati sposobnost za izdajanje takih jamstev.

4.2. Projektne „obveznice“ EU

Zamisel o projektnih obveznicah EU je plod upoštevanja potenciala inovativnih instrumentov financiranja in aktualnih razmer v evropskem gospodarstvu. Gospodarstvo EU je zelo odvisno od infrastrukture na področjih, kot so energetika, promet in IKT. Uresničevanje ciljev strategije Evropa 2020 za posodobitev evropskega gospodarstva bo zahtevalo ogromna vlaganja[10]. EU lahko take projekte podpira že zdaj, tako da zagotovi dosledno strateško usmeritev za vlagatelje, ki sprejemajo odločitve za desetletja vnaprej, in z vzpostavitvijo primernega regulativnega okvira. Vendar so vlagatelji po finančni krizi previdni. Za projekte ključnega strateškega interesa za EU ni mogoče pritegniti potrebnih sredstev. Takih projektov ni mogoče financirati iz nacionalnih proračunov, zato države iščejo alternativne rešitve, ki bi nosile večjo odgovornost za infrastrukturo. Zaradi odlašanja s projekti lahko EU ostane brez gospodarskih in drugih koristi, ki jih omogoča infrastruktura, poleg tega pa tvega, da bodo rešitve v prihodnosti dražje.

Projektne obveznice EU naj bi zapolnile to vrzel in okrepile zaupanje vlagateljev, tako da bi bilo za velike naložbene projekte mogoče pritegniti potrebno financiranje. Evropska investicijska banka in druge večje finančne institucije že prispevajo pomemben delež z neposrednimi posojili. Zlasti EIB se je na krizo odzvala z znatnim povečanjem obsega posojil. Vendar pa so infrastrukturni projekti tako velik izziv, da mora EU spodbuditi sprostitev zasebnega kapitala.

To bi lahko dosegli tako, da bi sredstva iz proračuna EU uporabili za podporo projektom v obsegu, ki bi omogočil izboljšanje njihove bonitetne ocene, in tako pritegnili financiranje EIB, drugih finančnih institucij in vlagateljev s trga zasebnega kapitala, kot so pokojninski skladi in zavarovalnice. Jamstva EU in/ali EIB bi se izdajala za posebne instrumente, ki bi jih oblikoval zasebni sektor za privabljanje financiranja za projekt na kapitalskem trgu. Projekti, ki bi dobili tako pomoč, bi morali dokazati strateški interes za EU in izpolnjevati nekaj meril vzdržnosti. Zato taka pomoč ne bi bila vnaprej porazdeljena po državah članicah ali sektorjih, temveč bi se dodeljevala projektom, ki bi bili sposobni pritegniti ustrezno financiranje zasebnega sektorja. Časovni okvir za povračilo bi bil odvisen od ocene potrebnega časa, v katerem bi projekt lahko začel uspešno poslovati.

4.3. Veliki projekti

Poseben problem so veliki projekti, ki zahtevajo večmilijardne prispevke skozi daljša obdobja. EU si je pridobila precej izkušenj s projekti, kot so Galileo, ITER in GMES. Ti projekti veljajo za strateško zelo pomembne in bi lahko imeli dolgoročen tržni potencial. Za njihovo delovanje je potrebno nadnacionalno sodelovanje, hkrati pa so podvrženi prekoračitvam stroškov in niso najprimernejši za neposredno upravljanje s strani institucij EU. Te proračunske negotovosti niso združljive z načinom načrtovanja proračuna EU. Alternativa bi bila, da bi za nosilce projektov vzpostavili ločeno podporno strukturo, katere učinkovito upravljanje bi bilo v aktivnem interesu EU in ki bi iz proračuna EU redno prejemala sredstva v obliki fiksnega letnega prispevka, vendar ne bi bilo samoumevno, da bi EU krila tudi morebitne dodatne potrebe.

4.4. Spodbude za uporabo sredstev

Proračun EU je lahko pomemben spodbujevalec reform, kot je bilo ugotovljeno v aktualni razpravi o uporabi finančnih sankcij in spodbud za zagotavljanje spoštovanja Pakta za stabilnost in rast. Zato je vsekakor smiselno, da ta vpliv uporabljamo znotraj programov za zagotavljanje njihove uspešne izvedbe. Zgoraj navedene ideje v zvezi s kohezijsko politiko bi lahko uporabili tudi drugod in jih razširili na vsa področja porabe, tako da bi določili konkretne cilje, ki bi bili pogoj za izplačilo sredstev. Možno bi bilo tudi oblikovati rezervo za celotno EU v večini programov ali prilagoditi stopnje sofinanciranja glede na uspešnost izvajanja. V vseh navedenih primerih pa bi bilo nujno zagotoviti pravično obravnavo vseh držav članic, preglednost in samodejno uporabo teh mehanizmov.

To bi zahtevalo drugačen pristop in drugačna orodja. Programi bi morali določiti konkretne, merljive, izvedljive, relevantne in časovno opredeljene cilje ter ustrezne kazalnike uspešnosti. Da bi lahko sistem spodbud deloval pravično, bi bilo treba oblikovati jasna merila za ocenjevanje ter ocenjevanje sistematično in okrepljeno izvajati. Sistematične in pravočasne ocene lahko bistveno pripomorejo k skupnim prizadevanjem za čim močnejše povečanje dodane vrednosti financiranja EU.

4.5. Struktura, ki odraža prioritete

Struktura proračuna je že sama po sebi pomembno orodje za izražanje in uresničevanje namena porabe in ciljev, ki naj bi jih dosegli. Seveda je smiselno, da proračun s svojo strukturo, pa tudi uravnoteženostjo, odraža politične prioritete EU. Sedanja struktura že kaže določene izboljšave v tej smeri, vendar bi bilo treba narediti še korak dlje, in sicer bodisi z zmanjšanjem števila razdelkov na najmanjše možno, bodisi tako, da se struktura proračuna uskladi s strategijo Evropa 2020. Po prvi možnosti bi lahko imeli 3 razdelke: notranje odhodke, zunanje odhodke in upravne odhodke. Po drugi možnosti bi uvedli tri podrazdelke, ki bi nadomestili sedanje razdelke I–III in bi zajemali politike, ki v središče postavljajo pametno, trajnostno in vključujočo rast, ter dodaten četrti „notranji“ podrazdelek za politike na področju državljanstva. Tako strukturo bi dopolnjevala končna dva razdelka, eden za zunanje politike (sedanji razdelek IV) in drugi za upravo.

4.6. Trajanje večletnega finančnega okvira

Večletni finančni okvir omogoča dolgoročno doslednost in predvidljivost. Zagotavlja tudi proračunsko disciplino in nemoten potek proračunskega cikla. Vendar pa je vsak okvir rezultat političnih odločitev, ki morajo odražati spreminjajoče se politične prioritete.

Zadnji trije finančni okviri so bili sklenjeni za sedemletna obdobja. Evropski parlament[11] in nekateri udeleženci javnega posvetovanja so bili mnenja, da bi bilo treba to obdobje skrajšati na pet let. Eden od glavnih razlogov, ki so jih navedli, je bila uskladitev obdobja okvira s trajanjem mandata Evropskega parlamenta in Komisije. Petletno obdobje bi vsakokratni komisiji omogočilo, da predlaga nov okvir, vsakokratnemu parlamentu pa, da zaključi pogajanja o njem, čeprav se v času njunega mandata ta okvir ne bi uporabljal. Petletni okvir bi imel tudi to prednost, da bi omogočal razmislek o novih potrebah, obenem pa bi bila njegova slabost načrtovanje trajanja programov, saj daljše obdobje izvajanja ne le omogoča korenitejše spremembe, temveč lahko tudi bolj ustreza naložbenim strategijam zasebnega sektorja. Alternativa, ki bi upoštevala navedene pomisleke, bi bilo sedemletno obdobje s temeljito revizijo po petih letih, ki bi omogočila končno prerazporeditev, zlasti v skladu s cilji strategije Evropa 2020. Tako bi preprečili oblikovanje rešitev, ki ne bi omogočale prihodnjih prilagoditev in sprememb.

Morda najprivlačnejša rešitev pa bi bilo desetletno obdobje s temeljitim vmesnim pregledom („5+5“). Ta pristop bi omogočal korenite spremembe prednostnih področij. Skupne zgornje meje in temeljni pravni instrumenti bi bili določeni za deset let, pri porazdelitvi sredstev znotraj razdelkov ter določanju prioritet znotraj programov in instrumentov pa bi dopustili ponovno oceno potreb. Eden od možnih pristopov bi bil, da bi to olajšali z ohranjanjem znatnih rezerv in razlik do zgornje meje v vseh delih proračuna.

4.7. Odzivanje na spreminjajoče se razmere

Eno od ravnotežij, ki jih je v proračunu najteže doseči, je ravnotežje med predvidljivostjo in prilagodljivosti. Nedvomno pa se je pri sedanjem proračunu izkazalo, da je premalo prožen za odzivanje na nepredvidene dogodke. Potreba po odzivu EU na pereče zunanje dogodke, npr. na cunami in razmere na Bližnjem vzhodu, ki ji je sledila še nujnost reagiranja na gospodarsko krizo, je pokazala na pomanjkljivosti sedanjega pristopa. Ker je ustrezna namenskost sredstev nujna za učinkovito porabo in ker se s spreminjajočimi se razmerami spreminjajo tudi prioritete, togost proračuna seveda zmanjšuje kakovost porabe. Prav je, da Evropski parlament in Svet ustrezno nadzorujeta spremembe v usmeritvah porabe, nujna pa je reforma obsega možnih sprememb in postopkov za nadzor. Izkušnje kažejo, da se je logična rešitev povečanja rezerv zaradi pritiskov po predhodnem določanju namena sredstev izkazala za neizvedljivo. Zato bi lahko določili obvezno raven rezerve, npr. 5 %. Ta raven bi lahko bila tudi nižja za prvih 5 let finančnega obdobja in višja za preostala leta, ali pa bi se iz leta v leto povečevala. Na ta način bi ob vmesnem pregledu lahko bolje upoštevali nove prioritete. Drugi možni načini za povečanje prožnosti vključujejo:

- možnost prerazporeditev med postavkami v danem letu z določeno omejitvijo,

- možnost prenosa neporabljenih rezerv iz enega leta v drugo, prav tako v okviru dogovorjenih omejitev,

- proste roke pri razporejanju sredstev na začetek ali konec programskega obdobja znotraj posameznega razdelka večletnega okvira, da se omogoči proticiklično delovanje in smiselno odzivanje na hujše krize,

- povečanje obsega ali razširitev področja uporabe veljavnega instrumenta prilagodljivosti in veljavne rezerve za nujno pomoč ter po možnosti združitev obeh instrumentov.

Sedanjo prilagodljivost v višini 0,03 %, o kateri se odloča s kvalificirano večino, bi bilo prav tako treba ohraniti, saj gre za pomembno varovalko, ki dopušča omejena odstopanja od predvidenih zgornjih mej.

Za uvedbo teh sprememb je treba spremeniti način razmišljanja. Poudarek bi bilo treba preusmeriti s stalnih in vnaprej določenih dodelitev na uporabo omejenih virov EU za strateške naložbe omejenega trajanja in pričakovanje, da bo prejem sredstev odvisen od doseženih rezultatov.

4.8. Poenostavitev in zmanjšanje nepotrebnega upravnega bremena

Javno posvetovanje je prineslo jasno sporočilo, da so postopki za izvajanje in zahteve v okviru nadzora preveč zapleteni in dejansko lahko odvračajo od sodelovanja v programih EU. EU mora zagotoviti, da so sredstva smotrno porabljena, lahko pa tudi sprejme vrsto ukrepov za zmanjšanje upravnega bremena za prejemnike sredstev ter za zmanjšanje upravnih stroškov EU, s tem pa omogoči, da se več sredstev porabi za končni namen:

- EU ima skupna finančna pravila določena v svoji finančni uredbi. Vendar se lahko izvedbena pravila in postopki v različnih instrumentih politik bistveno razlikujejo. Treba je določiti pregleden niz skupnih načel, da se razlike zmanjšajo na najnujnejše. Povezovanje različnih instrumentov v skupen okvir izvajanja je dober način za vzpostavitev stičišča državljanov, podjetij, zlasti MSP, in vlad s proračunom EU.

- Nedavni predlog Komisije za revizijo finančne uredbe vključuje drzne ukrepe za določitev poenostavljenih finančnih pravil. To je treba nadalje proučiti, da se omogočijo enostavnejši postopki za manjše donacije (prag za take majhne projekte se lahko določi višje) ter poveča uporaba pavšalnih plačil in shem, ki temeljijo na doseganju rezultatov.

4.9. Zagotavljanje dobrega finančnega poslovodenja

Za javno porabo je potrebna učinkovita, uspešna in sorazmerna kontrola. Zagotavljati mora ustrezna zagotovila državljanom ter njihovim predstavnikom v Evropskem parlamentu in Svetu, da se proračun EU smotrno porablja. Vendar pa lahko na določeni ravni breme kontrol izniči učinkovitost programa. Bolj prilagojen pristop h kontroli, ki se zahteva v različnih državah članicah, in enotno razumevanje dopustnega tveganja napake na različnih področjih politike bi pripomogla k zagotovitvi pravega ravnovesja.

Komisija je zadnja leta veliko pozornosti posvetila povečanju učinkovitosti sistemov upravljanja in kontrole, da bi od Evropskega računovodskega sodišča dobila izjavo o zanesljivosti brez pridržkov. Rezultati so pozitivni, a lahko se doseže še veliko, zlasti v sodelovanju z državami članicami, ki skupaj s Komisijo v okviru deljenega upravljanja izvajajo velik del proračuna. Sistem osnovanja plačil na izjavi držav članic o plačilih in ne več na izjavi upravičencev o izdatkih, kakor se zdaj uporablja za izdatke skupne kmetijske politike, bi postopek kontrol prestavil na lokalno raven in omogočil boljšo usklajenost z veljavnimi nacionalnimi postopki. To bi bil preprostejši in običajnejši postopek v primerjavi s centralizirano kontrolo na ravni EU. Lahko bi bil vezan na zanesljive nacionalne izjave o zanesljivosti, ki bi poudarile odgovornost javnih organov v ravnanju s sredstvi EU.

Povečanje zneskov sredstev, posredovanih prek finančnih instrumentov, bo pomenilo korenito spremembo načina, kako Komisija upravlja svoje proračunske odhodke. Komisija bo vse bolj prenašala naloge izvajanja proračuna in sodelovala s ključnimi finančnimi institucijami, kot je Evropska investicijska banka (EIB)[12]. Zato je treba uskladiti temeljne vidike oblikovanja in upravljanja finančnih instrumentov, da se zagotovi ustrezno ravnovesje med skupnim pristopom poslovanja Komisije s finančnimi partnerji ob zaščiti finančnih interesov EU ter omogočanjem potrebne prožnosti na ravni izvajanja za zagotovitev, da se politike učinkovito izvedejo. To bi tudi zagotovilo večjo politično prepoznavnost, upravno učinkovitost s poenostavitvijo, racionalizirano poročanje in spremljanje ter končno lažje ocenjevanje po instrumentih.

5. PRORAčUN EU KOT ORODJE V PODPORO GOSPODARSKEMU UPRAVLJANJU

Težnja po rasti in ustvarjanju delovnih mest v Evropski uniji zahteva celovit pristop. To je osrednja naloga strategije Evropa 2020. Makroekonomska stabilnost in strukturne reforme ne pomenijo dveh izključujočih se možnosti, pač pa sta dva dela ene same bistvene naloge, ki se med seboj krepita. Zato je samoumevno, da se proračun EU in krepitev gospodarskega upravljanja povežeta.

Komisija je določila niz ukrepov zato, da se gospodarsko upravljanje reformira in postane učinkovitejše[13]. To temo bo nadalje obravnavala v okviru razprave o gospodarskem upravljanju po oktobrskem zasedanju Evropskega sveta.

6. UPOšTEVANJE šIRITEV

Prihodnje širitve bodo neizogibno vplivale na proračun EU z morebitnim povečanjem prihodkov in sprejetih obveznosti za porabo. Nove države članice bodo povečale akumulirani BDP in ustvarile nove priložnosti za gospodarski razmah, hkrati pa bodo tudi upravičene do strukturnih in drugih sredstev. Čas pristopa je odvisen od tega, kako hitro lahko države kandidatke izpolnijo potrebna merila. V tem okviru se je Evropski svet iz decembra 2006 zavezal k temu, da ne bo določal ciljnih datumov za pristop, dokler pogajanja niso skoraj zaključena. Zato naj novi finančni okvir ne bi prehiteval političnih odločitev o prihodnjih širitvah, ki bodo temeljile na pripravljenosti države na članstvo. Ko bodo pristopi dogovorjeni in datumi potrjeni, bo treba prilagoditi finančni okvir, da se bodo upoštevale potrebe po odhodkih, ki izhajajo iz rezultatov pristopnih pogajanj.

7. REFORMA FINANCIRANJA EU

Enako kot na strani odhodkov v proračunu se je tudi struktura na strani financiranja s časom zelo razvila. Prispevek, ki temelji na BND, je pridobil pomen in zdaj predstavlja tri četrtine proračuna. Sčasoma so bili v proračunu tako na strani odhodkov kot na strani prihodkov vneseni številni popravki in posebne ureditve (nekateri mehanizmi se avtomatično zaključijo leta 2013). Pogajanja o proračunu je nedavno zelo obarvalo osredotočanje držav članic na navajanje neto položajev, zaradi česar so prednost dobili tisti instrumenti, ki so imeli na geografski osnovi predhodno dodeljena finančna sredstva, ne pa tisti z največjo dodano vrednostjo za EU.

Posvetovanje o pregledu proračuna je pokazalo, da imajo zainteresirane strani veliko pripomb na sedanji sistem financiranja proračuna EU. Sedanji sistem velja za nejasnega in preveč zapletenega ter nepoštenega, zlasti kar zadeva popravke, ter se prekomerno zanaša na vire sredstev, za katere obstaja mnenje, da gre za izdatke, ki bi jih morale države članice zmanjšati. Razen carin, ki izhajajo iz carinske unije, obstoječi viri sredstev nimajo jasne povezave s politikami EU.

Treba je poudariti, da to ni kritika na obseg proračuna, pač pa razprava o ustrezni kombinaciji virov sredstev. Postopno uvajanje novih virov sredstev bi omogočilo zmanjšanje, postopno opustitev ali ukinitev sredstev iz drugih virov.

Predloge za reformo strani financiranja so pripravili akademiki, vlade, nevladne organizacije in Evropski parlament. Parlament je leta 2007 sprejel poročilo, ki analizira sedanji sistem virov lastnih sredstev in predlaga celoten niz možnih novih virov lastnih sredstev[14].

Uvedba nove faze v razvoju financiranja EU bi lahko vključevala tri tesno povezane razsežnosti – poenostavitev prispevkov držav članic, uvedbo enega ali več novih virov lastnih sredstev in postopno ukinitev vseh popravnih mehanizmov. Ko bi se uvajale spremembe, bi bilo treba ohraniti bistvene elemente finančnega sistema EU, ki so stabilno in zadostno financiranje proračuna EU, spoštovanje proračunske discipline in mehanizem za zagotavljanje proračunskega ravnotežja.

Poenostavitev prispevkov držav članic

V primerjavi z lastnimi sredstvi, ki temeljijo na BND, sedanja lastna sredstva, ki temeljijo na DDV, nimajo bistvene dodane vrednosti. Poleg tega se za vzpostavitev primerljive davčne osnove sredstva, ki temeljijo na DDV, določijo na podlagi matematičnega izračuna in jih državljani ne plačujejo neposredno v proračun EU. Kot taka prispevajo h kompleksnosti in nepreglednosti prispevkov. Ukinitev sredstev, ki temeljijo na DDV, v njihovi sedanji obliki bi vzporedno z uvedbo novega vira lastnih sredstev poenostavila sistem prispevkov.

Postopno uvajanje enega ali več virov lastnih sredstev, ki jih usmerjajo politike

Novi viri lastnih sredstev bi lahko v celoti nadomestili obstoječa lastna sredstva, ki temeljijo na DDV, ter zmanjšali obseg sredstev, ki temeljijo na BND in se črpajo neposredno iz državnih blagajn. Uvedba novih virov lastnih sredstev bi odražala postopen premik proračunske strukture k politikam, ki so bliže državljanom EU, njen cilj pa bi bil zagotavljanje evropskih javnih dobrin in večje dodane vrednosti EU. Lahko bi podpirala doseganje pomembnih ciljev politik EU ali mednarodnih politik, na primer na področjih razvoja, podnebnih sprememb ali finančnih trgov, ter bila z njim tesno povezana.

Naslednja merila se zdijo uporabna pri obravnavanju morebitnih novih virov lastnih sredstev:

- Morali bi biti tesno povezani s pravnim redom in cilji EU , da bi se povečali usklajenost in učinkovitost celotnega proračuna pri izpolnjevanju prednostnih nalog politik EU. V tem pogledu je pomembno upoštevati člen 2(2) Sklepa o lastnih sredstvih[15], ki navaja, da „prihodki iz kakršnih koli novih dajatev, ki se uvedejo v okviru skupne politike, tudi predstavljajo lastna sredstva, ki se vključijo v splošni proračun Evropske unije. “

- Morali bi biti čezmejnega značaja in temeljiti na sistemu, ki zajema celoten notranji trg.

- Morali bi imeti usklajeno osnovo, da se zagotovi pravičnost po vsej Uniji.

- Če bi bilo izvedljivo, bi morala EU prihodke iz novih virov sredstev zbrati neposredno in ne prek nacionalnih proračunov.

- Morali bi se uporabljati pravično in pošteno ter ne zaostrovati vprašanja popravkov.

- Upoštevati bi bilo treba kumulativni učinek na posamezne sektorje.

- Morali bi se izogibati veliki novi upravni odgovornosti EU v zvezi s pobiranjem.

Komisija meni, da bi se iz naslednjega neizključnega seznama finančnih sredstev lahko izbrali možni viri sredstev, ki bi postopoma nadomestili nacionalne prispevke ter tako manj bremenili državne blagajne:

- obdavčitev EU za finančni sektor

- prihodki EU od dražb v okviru sistema za trgovanje z emisijami toplogrednih plinov

- dajatev EU, vezana na zračni promet

- DDV EU

- energetski davek EU

- davek EU od dobička pravnih oseb.

Vsa ta finančna sredstva imajo svoje posebne značilnosti ter prednosti in slabosti[16]. Komisija bo ob upoštevanju prejetih pripomb predložila ustrezne predloge kot del svojih splošnih predlogov za naslednji večletni finančni okvir.

Spoprijemanje s korekcijskimi mehanizmi

Evropski svet v Fontainebleauju leta 1984 je določil osrednja načela sistema, namreč, da je „ politika odhodkov navsezadnje bistveno sredstvo za reševanje vprašanja proračunskih neravnovesij “ ter da „ lahko vsaka država članica, katere proračunsko breme je glede na njeno sorazmerno blaginjo čezmerno, ob primernem času koristi popravek .“ Povečana poraba za rast in delovna mesta, energetiko, podnebne spremembe in zunanjo usmeritev interesov EU bi zmanjšala potrebo po ohranitvi korekcijskih mehanizmov. Sestava odhodkov v naslednjem večletnem finančnem okviru in druge reforme sistema virov lastnih sredstev bodo določali, ali so korekcijski mehanizmi v prihodnosti upravičeni.

8. SKLEPNE UGOTOVITVE IN NASLEDNJI KORAKI

Ta pregled proračuna vsebuje zamisli Komisije o sestavi in namenu proračuna EU. Predstavlja vizijo spremenjenega proračuna, zavezanega dejanskim izboljšavam: to bo cilj Komisije za predloge, ki jih bo oblikovala za nov finančni okvir prihodnje leto. Te zamisli temeljijo na prepričanju, da mora EU do leta 2020 sprejeti odločilne ukrepe, ki bodo EU pomagali na poti v pametno, trajnostno in vključujočo družbo. Da bi to dosegli, moramo spraviti evropsko gospodarstvo na pravo pot, sprejeti pomembne odločitve za preoblikovanje svoje infrastrukture, zagotoviti sposobnosti, ki jih potrebujemo za prihodnost, uveljaviti našo vodilno vlogo v svetu in preprečiti, da bi vse večja neravnovesja v naših družbah zmanjšala našo dolgoročno stabilnost. Proračun Unije mora veljati za eno od skupnih orodij, ki jih imamo za doseganje skupnih ciljev. V času močnih pritiskov na javne finance proračun EU in nacionalni proračuni ne smejo veljati za tekmece, ampak za partnerje pri doseganju istih ciljev na ravni, na kateri se lahko največ doseže.

Zato morajo biti proračuni v prihodnosti usmerjeni v dejanske dosežke pri uresničevanju naših ciljev. Priznati morajo potrebo po prilagajanju na hitro spreminjajoče se razmere. Biti morajo dosledno usmerjeni v doseganje rezultatov. Odražati morajo potrebo po solidarnosti v izpolnjevanju naše skupne agende. Prav tako pa se morajo financirati na način, ki ga naši državljani razumejo ter ocenjujejo kot razumnega in pravičnega.

Način izvrševanja proračuna se lahko poenostavi in naredi učinkovitejši. Potrebna je večja prožnost, da se proračun lahko odzove na spreminjajoče se okoliščine, hkrati pa podpira dolgoročne naložbe. V času fiskalnih omejitev se inovativnejši finančni instrumenti lahko uporabijo zato, da proračun doseže več, ter za povečanje učinka in obsega izredno pomembnih projektov EU, ki se lahko izvedejo.

Cilji posodobitve proračuna EU morajo zato biti boljša usmerjenost, doseganje največjih koristi od vsakega porabljenega eura ter trdna umestitev proračuna v okvir drugih načinov, na katere lahko Evropska unija, njene institucije in njene države članice Evropo spravijo na pot rasti in ustvarjanja novih delovnih mest za prihodnost.

V prihodnjih mesecih bo Komisija zamisli in možnosti iz tega proračunskega pregleda prelevila v konkretne predloge. Veseli se dialoga z drugimi institucijami in zainteresiranimi stranmi o zamislih in možnostih iz tega pregleda. Rezultati teh razprav bodo vključeni v predloge, ki bodo junija 2011 predstavljeni za nov večletni finančni okvir za obdobje po letu 2013. Ti bodo vključevali predlog za uredbo o večletnem finančnem okviru in osnutek sklepa o lastnih sredstvih. V drugi polovici leta 2011 bo Komisija predložila potrebne zakonodajne predloge za izvajanje politik in programov, nujnih za nadaljnje uresničevanje ambicij Evropske unije v prihodnjih letih.

[1] UL C 139, 14.6.2006, str. 15 (izjava št. 3).

[2] Poročilo o posvetovanju je na voljo na spletni strani:http://ec.europa.eu/budget/reform/library/issue_paper/summary_consulation_doc_final_sl.pdf.

[3] Podatek vključuje proračun EU in sofinanciranje s strani držav članic.

[4] Ocena služb Komisije, ki temelji na naslednjih analizah: „Quantifying the potential macroeconomic effects of the Europe 2020 strategy: stylised scenarios“ (Kvantitativna ocena potencialnih makroekonomskih učinkov strategije Evropa 2020: poenostavnjeni scenariji; European Commission Economic Papers n°424. September 2010) in „Macroeconomic effects of Europe 2020: stylised scenarios“ (Makroekonomski učinki strategije Evropa 2020: poenostavljeni scenariji; ECFIN Economic Briefs 2010 n°11).

[5] Po oceni naj bi sedanji okvirni program zagotovil 900 000 delovnih mest in prispeval 1 % k BDP EU.

[6] Unija inovacij – COM(2010) 546 z dne 6. oktobra 2010. Drugi ključni vodilni pobudi za leto 2020 s tega področja sta program za digitalne tehnologije in industrijska politika.

[7] Poročilo Komisije za konferenco na visoki ravni o konkurenčnosti gospodarskih dejavnosti (april 2010).

[8] „Evropsko soglasje“, UL C 46, 24.2.2006, str. 1.

[9] „Aid Effectiveness Agenda: Benefits of a European Approach“ (Agenda učinkovitosti pomoči: prednosti evropskega pristopa; oceno je za Evropsko komisijo oktobra 2009 pripravila družba za svetovanje HTSPE).

[10] Do leta 2020 bo na primer po oceni potrebnih 500 milijard EUR za izvedbo programa TEN-T ter med 38–58 in 181–268 milijard EUR za izpolnitev ciljev Komisije glede širokopasovnega dostopa do interneta. V sektorju energetike znašajo od danes do leta 2020 ocenjene potrebe 400 milijard EUR za distribucijska in inteligentna energetska omrežja, nadaljnjih 200 milijard EUR za prenosna omrežja in shranjevanje ter 500 milijard EUR za nadgradnjo obstoječih in gradnjo novih proizvodnih zmogljivosti, zlasti za obnovljive vire energije.

[11] Resolucija z dne 25. marca 2009 o vmesnem pregledu finančnega okvira 2007–2013 [INI/2008/2055 – P6_TA(2009)0174].

[12] Finančnih instrumentov ne bo izvajala izključno EIB, vendar pa bo imela ključno pospeševalno vlogo pri pridobivanju drugih javnih in zasebnih virov financiranja.

[13] Usklajevanje gospodarskih politik za stabilnost, rast in delovna mesta – Kako izboljšati gospodarsko upravljanje EU – COM(2010) 367.

[14] Evropski parlament, Poročilo o prihodnosti lastnih sredstev Evropske unije, (2006/2205(INI), poročevalec: A. Lamassoure).

[15] Sklep Sveta 2007/436/ES, Euratom (7. junij 2007).

[16] Glej Delovni dokument služb Komisije.