SL Uradni list Evropske unije C 48/57

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o oživitvi gospodarstva: pregled stanja in konkretne pobude (mnenje na lastno pobudo)

2011/C 48/11

Poročevalec: g. NYBERG

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 18. marca sklenil, da v skladu s členom 29(2) svojega poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

Oživitev gospodarstva: pregled stanja in konkretne pobude (mnenje na lastno pobudo).

Strokovna skupina za ekonomsko in monetarno unijo ter gospodarsko in socialno kohezijo, zadolžena za pripravo dela odbora na tem področju, je mnenje sprejela 20. julija 2010.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 465. plenarnem zasedanju 15. in 16. septembra 2010 (seja z dne 16. septembra) s 146 glasovi za, 45 glasovi proti in 16 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepi in priporočila

1.1 Finančna kriza leta 2008 in gospodarska kriza, ki ji je sledila, sta najhujši po drugi svetovni vojni. Ko so se na začetku leta 2010 kazali znaki okrevanja po recesiji, je nastopila kriza državnih obveznic, tokrat ne svetovna, temveč evropska. Potreba, da se javni proračuni razbremenijo stroškov zaradi podpore bankam in diskrecijskih ukrepov ter rast brezposelnosti in dodatni varčevalni ukrepi v številnih državah predstavljajo grožnjo gospodarski rasti. Glede na to EESO meni, da je treba v teh razmerah poiskati politične ukrepe ne le zato, da bi zagotovili oživitev gospodarstva, ampak tudi zato, da Evropa ne bi ponovno padla v recesijo.

1.2 Leta 2009 je bila gospodarska rast v EU negativna in je znašala – 4,1 %. Pred začetkom spomladanske krize državnih obveznic je bila pričakovana rast za leto 2010 ocenjena na 0,7 %. Brezposelnost naj bi bila leta 2010 10-odstotna, kar sovpada z 2-odstotnim zmanjšanjem udeležbe na trgu dela. Leta 2008 je proračunski primanjkljaj v povprečju znašal 2,3 %, leta 2009 se je povečal na 6,8 %, leta 2010 pa naj bi se bo povečal na 7,5 %. Med finančno krizo so likvidnost finančnega trga vzdrževala obsežna javna plačila. Pred krizo je prišlo do naglega porasta zasebnih posojil, ki ga je nadomestila velika potreba po posojilih javnemu sektorju. Istočasno zasebni sektor za povečanje povpraševanja še naprej potrebuje posojila. Ekonomski položaj se od ene do druge države članice zelo razlikuje. Javnoproračunski primanjkljaj je največji v Grčiji, drugih sredozemskih državah, v Združenem kraljestvu in na Irskem. Največjo stopnjo brezposelnosti beležijo baltske države in Španija. Istočasno so baltske države prve uspele v zelo kratkem času s strogimi gospodarskimi ukrepi zmanjšati visok javni primanjkljaj in negativno rast.

1.3 Vstopna strategija

Glede na velike gospodarske spremembe, kakršnim smo bili priča v zadnjih desetletjih, ni primerno govoriti o strategiji izhoda. Da bi se pripravil načrt za prihodnjo družbo, je treba najti nove gospodarske in politične pobude, tj. strategijo vstopa.

1.4 Zasebna poraba bistvenega pomena za skupno povpraševanje

Zaradi omejevalnega učinka predlogov za zmanjšanje najvišjih javnih primanjkljajev na celotno evropsko gospodarstvo je samovzdržna rast prestavljena na kasnejši čas v prihodnost. EESO poudarja pomen skupnega povpraševanja, in še posebej zasebne porabe, za ohranitev procesa rasti. Da bi gospodarska podpora bistveno vplivala na rast, se mora osredotočiti na skupine z nižjim dohodkom. Te potrošijo večji del svojega dohodka, zato ga bodo manj namenile za okrepljeno varčevanje. Če se lahko več desetletni trend prehoda od dela h kapitalu obrne, bomo imeli vir prihodnje rasti. Seveda so za rast pomembne tudi naložbe in izvoz, vendar je ključnega pomena razvoj zasebne potrošnje glede na to, da predstavlja približno 60 % BDP, kar še posebej velja v sedanjih razmerah.

1.4.1 Ocena učinkov varčevalnih programov

Z visoko stopnjo brezposelnosti, zmanjšano delovno silo, slabo rastjo plač, zmanjševanjem javnih izdatkov ter s poviševanjem davkov in novimi varčevalnimi programi se bodo možnosti za rast zmanjšale. Komisija mora v teh razmerah brez odlašanja oceniti, kakšni so učinki vsega tega, in predlagati ukrepe z nasprotnim delovanjem, da bi se rast ohranila. Rast je potrebna tudi za druge cilje gospodarske politike. Zgolj pasivno čakanje, da se uresničijo omejevalni učinki varčevalnih programov, ni prava rešitev.

1.5 Merjenje povečanja konkurenčnosti

Vprašanje tekoče proračunske bilance ni bilo ustrezno obravnavano v okviru ciljev gospodarske politike. Glede na dolgotrajne primanjkljaje in presežke v nekaterih državah je postalo očitno, da se bodo slej ko prej pokazale težave, kakršne je v EU prinesla gospodarska kriza spomladi 2010. EESO opozarja na potrebo po zmanjšanju velikih razlik v bilancah tekočih transakcij. Naslednji osrednji cilj je konkurenčnost, merjena v realnih stroških dela na enoto, ki obsega spremembe plač in produktivnosti. V zadnjem desetletju se je konkurenčnost na Irskem, v Grčiji, Italiji, Španiji in na Portugalskem v povprečju zmanjšala za 10 %. Proračunski problemi so bili neizogibni.

1.5.1 Tekoča proračunska bilanca v okviru pakta za stabilnost in rast

V primeru različnega gibanja plač in produktivnosti znotraj posameznega valutnega območja je edina rešitev sprememba relativnih plač ali povečanje stopnje produktivnosti v zaostajajočih državah. EESO zato predlaga, naj Komisija pregleda bilance tekočih transakcij, kakor je to storila za javni primanjkljaj in dolg. Navedeni postopek je mogoče formalizirati s spremembo predpisov, ki urejajo pakt za stabilnost in rast. Bilance tekočih transakcij ter dejavnike, ki vplivajo nanjo, tj. gibanje plač in produktivnosti, je treba nadzirati v vseh 27 državah članicah, vendar z več pristojnostmi za ukrepanje v državah članicah euroobmočja. Tako se realno gospodarstvo uvaja v pakt za stabilnost in rast.

1.5.2 Statistični podatki o zasebnih posojilih in tujem deležu v državnem dolgu

Nove statistične podatke o zasebnih posojilih in tujem deležu v državnem dolgu je treba vključiti v razprave o paktu za stabilnost in rast.

1.6 Učinkovitejša regulacija in nadzorni postopki v finančnem sektorju

Za finančni sektor bi utegnilo biti smiselno, da ostane nekaj kapitala bank javnega, da bi se ohranilo nekaj vpogleda v bančništvo. Izkušnje na finančnem področju iz leta 2010 so pokazale, da predlagani finančni nadzor in regulacija ne zadostujeta. Potrebni so učinkovitejša regulacija in nadzorni postopki, zlasti glede na obnašanje finančnega sektorja med grško krizo, da bi spremenili takšno obnašanje in našli nove načine financiranja javnega dolga.

1.7 Javne naložbe v infrastrukturo in energijo

Naložbe je treba usmeriti v varstvo okolja in ukrepe proti podnebnim spremembam. EESO podpira davke kot instrument, ki lahko vpliva na trg tako, da se zmanjšajo škodljive emisije. Ko so poslovne naložbe pičle, je na javnem sektorju, da prevzame vlogo investitorja z naložbami v infrastrukturo in energijo. Naložb v skladu z revidiranim paktom za stabilnost in rast ni treba vključiti v izračun pretiranega čezmernega primanjkljaja.

1.8 Aktivne politike trga dela

Pri politikah trga dela bi se bilo treba osredotočiti na iskanje novih znanj za nova delovna mesta. Prav tako bi bilo treba dvigniti splošno raven izobrazbe. Za doseganje tega je pomembna strategija EU 2020. Ustrezna politika za zvišanje stopnje zaposlenosti bi bilo zagotavljanje visokokakovostnega otroškega varstva in zadostnega števila dni starševskega dopusta, ki bi bil ustrezno plačan.

1.9 Vstopna strategija za družinsko politiko in izboljšanje znanja

Ko se potreba po podpori za brezposelnost zmanjša, bi se morala javna sredstva ponovno nameniti za družinsko politiko ter razvoj znanj in veščin. Politika izhoda se spremeni v politiko vstopa. Struktura socialnih sistemov mora voditi k blaginji in zaposlovanju, čeprav seveda v okvirih finančnih zmožnosti.

1.10 Novi viri prihodkov – davek na finančne transakcije in CO2

Nova možna vira javnih prihodkov sta davek na finančne transakcije in CO2. Dvignila bi prihodke in zmanjšala kratkoročnost na finančnih trgih ter pripomogla k izboljšanju stanja okolja.

1.11 Dovoljenje Evropski investicijski banki, da izdaja euroobveznice

Z dovoljenjem Evropski investicijski banki za izdajo evroobveznic – ali bolje obveznic EU, ki bi pokrivale vseh 27 držav članic – bi bilo mogoče zbrati nov kapital za javni sektor, ne da bi bili popolnoma odvisni od zasebnega finančnega sektorja. Finančna sredstva bi bilo treba pridobiti na začetku finančnih tokov, na primer iz institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje, da bi EIB postala vmesnik med temi novimi viri kapitala in svojimi naložbami. Evroobveznice so tudi možni instrumenti za dolgoročne zasebne prihranke.

2. Trenutno stanje (1)

2.1 Finančna kriza leta 2008 in gospodarska kriza, ki ji je sledila, sta najhujši po drugi svetovni vojni. Ko so se na začetku leta 2010 kazali znaki okrevanja po recesiji, je nastopila kriza državnih obveznic, tokrat ne svetovna, temveč evropska. Potreba, da se javni proračuni razbremenijo stroškov zaradi podpore bankam in drugim sektorjem ter diskrecijskih ukrepov ter rast brezposelnosti in dodatni varčevalni ukrepi v številnih državah predstavljajo grožnjo gospodarski rasti. EESO meni, da je treba v teh razmerah poiskati politične ukrepe ne le zato, da bi zagotovili oživitev gospodarstva, ampak še zlasti zato, da Evropa ne bi ponovno padla v recesijo.

2.2 Negativna rast

2.2.1 Ko se je decembra 2008 odločalo o Evropskem načrtu za oživitev gospodarstva, je bila predvidena gospodarska rast za leto 2009 okrog 0 %. Vendar je na koncu znašala – 4,1 %. Načrt je temeljil na pretirano optimistični napovedi, toda brez davčnih spodbud bi bila rast še veliko slabša.

2.2.2 Raven gospodarske podpore držav članic je bila višja od pričakovanega 1,2-odstotnega deleža BDP. V letih 2009 in 2010 bi lahko znašala 2,7 % BDP. Zaznane potrebe držav članic so bile večje od načrtovane pomoči, ukrepi pa ob upoštevanju gibanja rasti še vedno preveč omejeni.

2.2.3 Gospodarske spodbude niso izhajale le iz javnih proračunov. Evropska centralna banka in druge centralne banke so znižale obrestne mere do ničelne stopnje in povečale likvidnost v gospodarskem sistemu na raven brez primere. Nekatere države članice so za reševanje nekaterih bank namenile velike zneske javnega denarja. Kljub temu ti ukrepi niso preprečili negativne rasti, ki smo ji bili priča leta 2009, kar kaže na resnost finančne in gospodarske krize.

2.2.4 Pred začetkom krize spomladi leta 2010 je bila rast za to leto ocenjena na 0,7 %, kar je manj v primerjavi z našimi svetovnimi konkurenti. Pozitivno plat zgodbe predstavlja dvig kazalcev zaupanja, povečanje rasti v drugih delih sveta in vrnitev obsega svetovne trgovine na prejšnjo raven. Negativni vidiki pa so naslednji: poslovne naložbe so se v četrtem četrtletju 2009 še naprej zmanjševale, industrijska proizvodnja se ni bistveno izboljšala, zadnji porast povpraševanja je bil zgolj posledica ustvarjanju zalog, zaradi izredno slabe izkoriščenosti zmogljivosti ni spodbud za naložbe, stanje bančnega sektorja ne dopušča manevrskega prostora za povečanje naložb, povrhu vsega pa je prišlo do pretresa na trgu državnih obveznic.

2.3 Trgovina

V zadnjem četrtletju leta 2008 je svetovna trgovina doživela zlom. Leto prej se je povečala za 20 %, vendar se je zdaj zmanjšala za 12 %. Upad se je v naslednjih četrtletjih nadaljeval. Največji upad v posameznem četrtletju je glede na enako četrtletje predhodnega leta znašal 30 %. V zadnjem četrtletju 2009 se je trend obrnil, saj je bila ugotovljena 4-odstotna rast. Podatki za EU so bili skoraj enaki. Nekoliko večji upad je bilo zaznati pri trgovini znotraj EU kot v zunanji trgovini EU.

2.4 Trg dela

2.4.1 Učinki na brezposelnost naj bi se še naprej povečevali, saj tovrstni učinki običajno zaostajajo za gibanji v realnem gospodarstvu. Leta 2010 bo stopnja brezposelnosti v EU znašala približno 10 %, kar pomeni 3-odstotno povečanje v enem letu – z velikimi razlikami med posameznimi državami članicami.

2.4.2 Brezposelnost je le ena od posledic. Drug pomemben učinek je zmanjšanje udeležbe delovne sile. Ta znaša približno 2 % delovne sile. Številnim delavcem se je skrčilo število delovnih ur, da bi se obdržala delovna mesta, kar po ocenah ustreza nadaljnjemu krčenju delovne sile za 1 %. V primeru okrevanja se bo ta učinek najverjetneje prvi vrnil na normalno stanje. Rast mora biti dovolj velika. Če ne bo, bo to „rast brez delovnih mest“.

2.5 Javni primanjkljaj

Proračunski primanjkljaj je leta 2008 v povprečju znašal 2,3 % BDP, leta 2009 se je povečal na 6,8 %, v letu 2010 pa naj bi znašal 7,5 %. Poslabšanje stanja je odvisno ne le od aktivnih ukrepov podpore, ampak tudi od povečevanja izdatkov in zmanjševanja davčnih prihodkov na podlagi delovanja samodejnih stabilizatorjev. Po navedbah OECD so ti ukrepi socialne zaščite v Evropi rešili več delovnih mest kot v drugih gospodarstvih.

2.6 Finančni trg

2.6.1 Razmere na finančnem trgu tudi leta 2010 niso jasne. Trenutno nimamo dokazov, ali je stalna nizka raven naložb pogojena s stalno premajhno likvidnostjo, z dejstvom, da se kreditne institucije izogibajo tveganju, ali s premajhnim povpraševanjem industrijskega sektorja.

2.6.2 Ponovna usmeritev trga posojil v bolj dolgoročne, in ne skrajno kratkoročne transakcije, je nujni del trajne oživitve gospodarstva. Navedeni argument je podrobneje obravnavan v mnenju EESO o davku na finančne transakcije (2).

2.6.3 Od leta 2006 pa vse do izbruha finančne krize smo bili priča velikemu povpraševanju po zasebnih posojilih (3). Zasebni dolg se je podvojil v euroobmočju in ZDA. Zasebna poraba je bila visoka in je v posameznih državah ustvarila velike primanjkljaje v bilanci tekočih transakcij. Leta 2009 se je to strahovito povečanje kreditiranja končalo in so ga deloma nadomestili javni dolgovi. Veliki javni primanjkljaji se obetajo tudi v prihodnjih letih. Istočasno se pojavlja potreba po povečanju povpraševanja zasebnega sektorja, kar bi pripomoglo k oživitvi gospodarstva. V obeh primerih pa so potrebna posojila.

2.6.4 Znatno zmanjšanje vrednosti delnic je negativno vplivalo na pokojninske sklade; izguba se za leto 2009 ocenjuje na 24 % v realni vrednosti (4). Raven dohodka upokojencev je kritično nizka, kar bo ogrozilo možnost povečanja zasebnega povpraševanja. Pravice iz pokojninskih skladov so zelo dolgoročne, medtem ko so naložbe pokojninskih skladov bistveno bolj kratkoročne. Zato bi morali finančni trg nuditi dolgoročnejša posojila za pokojninske sklade in druge pokojninske institucije, kot so zavarovalnice.

2.7 Posebnosti držav

2.7.1 Med velikimi državami članicami sta najbolj strm padec BDP zabeležili Nemčija in Združeno kraljestvo. Kar zadeva najmanjše države članice, so vse tri baltske države članice utrpele največji upad leta 2009, in sicer po več letih zelo visoke rasti BDP. V teh letih je bila izredno visoka tudi rast plač, ki je presegala rast produktivnosti, vendar so se te države, zlasti Litva, zelo hitro odzvale na krizo z zmanjšanjem plač. Največja rast plač v letu 2009 je bila zabeležena v Grčiji, vendar brez ustrezne visoke rasti produktivnosti. Izjema med vsemi državami je bila leta 2009 Poljska, kjer je bila rast pozitivna, in sicer 1,7-odstotna. Med razlogi za pozitivno rast so povečanje javnih naložb in zasebne porabe ter dobri rezultati na področju zaposlovanja.

2.7.2 Največji padci v stopnji zaposlenosti leta 2009 so bili prav tako v baltskih državah, sledita pa jim Bolgarija in Španija. V nobeni državi članici se stopnja zaposlenosti ni ohranila, vendar se je v Nemčiji zmanjšala le za 0,4 %. Stopnja brezposelnosti je bila leta 2009 najvišja v Latviji (21,7 %); sledijo ji Litva, Estonija, Španija, Slovaška in Irska.

2.7.3 V času pretresa glede državnih obveznic leta 2010 je javni primanjkljaj Grčije znašal okrog 13 % BDP, zaradi česar je prišlo do špekulativnih napadov na euro. Podoben primanjkljaj je bil zabeležen v Združenem kraljestvu. Primanjkljaj v Španiji se je praktično „čez noč“ povečal na nevzdržno raven. Te države – kot tudi Poljska, Italija in Irska med drugimi – so, da bi se soočile z veliki primanjkljaji in visoko ravnjo javnih dolgov, sprejele varčevalne ukrepe.

3. Konkretne pobude za oživitev gospodarstva

3.1 Strategija vstopa – ne strategija izhoda

3.1.1 Veliko je bilo govora o strategiji izhoda, tj. o ukinitvi vsakršne izredne javne pomoči za gospodarstvo. Pravni razlogi so pravilo, ki terja manj kot 3 odstotke proračunskega primanjkljaja, ter omejitve proračunskega primanjkljaja na 60 %. Komisija je v sporočilu o strategiji Evropa 2020 upravičeno navedla: „v finančnem sektorju bi bilo treba ukrepe pomoči ukiniti šele potem, ko bo gospodarstvo spet samozadostno“ (5). Glede na negotov položaj naših gospodarstev bo težko določiti, kdaj bo njihovo okrevanje „samovzdržno“. Zaradi omejevalnega učinka predlogov za zmanjšanje najvišjih javnih primanjkljajev na celotno evropsko gospodarstvo je samovzdržna rast potisnjena v bolj oddaljeno prihodnost. Izhodna strategija v tem pogledu pomeni, da se bodo po ukinitvi teh ukrepov podpore ponovno vzpostavile razmere, kakršne so bile pred izbruhom krize, kar pa ni mogoče.

3.1.2 Prvič, v izvajanju ali pripravi je vrsta sprememb finančnega sektorja. Upati je, da bo ta postal bolj pregleden in odporen na krize. Poleg tega je treba spremeniti tudi stanje na drugih področjih gospodarstva, sicer nedvomno obstaja tveganje, da se bomo v prihodnosti spet soočali s problemi, ki so nas pestili v zadnjih letih.

3.1.3 Obravnavati je treba gospodarske spremembe v zadnjih desetletjih ter iskati nove gospodarske in politične pobude, ki bi zmanjšale tveganje v gospodarstvu. Vendar to ne more biti predlog za strategijo izhoda, ker se pri pripravi načrta zanjo odločamo tudi o pojavljajoči se družbi, torej se odločamo za strategijo vstopa.

3.2 Skupno povpraševanje

3.2.1 V teoriji je mogoče gospodarsko rast doseči na dva načina: z večjo proizvodnjo z istimi postopki ali z izboljšanjem postopkov za večji izkoristek obstoječih proizvodnih virov. Čemu dati prednost, je odvisno od gospodarskih razmer. V času visoke gospodarske rasti se uporabijo vsi viri, zato je rast mogoče dodatno povečati le z naložbami v inovativne proizvodne metode. V času recesije, kakršna se je začela leta 2008, je treba uporabiti nezasedene vire. Posledično mora biti politika usmerjena v povečevanje povpraševanja. Na žalost se skupno povpraševanje ne priznava več za pravo gibalo gospodarske rasti.

3.2.2 Da bi ukrepi povečali povpraševanje, morajo ne le neposredno vplivati na potrošnjo in naložbe, ampak tudi povečevati zaupanje potrošnikov in vlagateljev. Kakor lahko samodejni stabilizatorji učinkujejo v času upadanja, tako lahko tudi večje zaupanje deluje v obdobju oživljanja. Zaupanje lahko poveča učinek javnih ukrepov, katerih namen je doseči samovzdržno okrevanje. V tem smislu ni ključen le znesek podpore, temveč tudi skupine, ki jim je ta podpora namenjena. Skupine z nizkim dohodkom potrošijo večji del svojega dohodka kot skupine z višjim dohodkom. Večji ko bo torej znesek podpore za skupine z nizkim dohodkom, manj te podpore se bo namenilo za varčevanje.

3.2.3 Kar zadeva prvotni načrt oživitve gospodarstva, bi bil lahko učinek manjši od pričakovanega, saj so številne države članice ukrepe načrtovale že prej, zato ti rasti niso dodatno spodbudili. Spomladi 2010 je Komisija pravilno izpostavila, da morajo biti ukrepi za povečanje rasti, družbeno učinkoviti. Za predvideno rast v EU leta 2010, ki naj bi bila manjša kod 1,5 %, številni gospodarstveniki menijo, da je potencialna rast v EU. Vendar se tudi pri 1,5-odstotni rasti stopnja brezposelnosti in proračunski primanjkljaji ne bodo dovolj hitro zmanjšali.

3.2.4 EESO želi poudariti pomen skupnega povpraševanja za nadaljnjo rast in zlasti na pomen zasebne potrošnje.

3.2.5 Pomembno je tudi povečevanje naložb. V skladu z revidiranim paktom za stabilnost in rast je mogoče izravnavo čezmernega proračunskega primanjkljaja preložiti, če so dodatni izdatki namenjeni za naložbe. Toda naložbe niso vedno edino sredstvo za višje rasti.

3.2.6 Tudi povečevanje izvoza ni zadostno. Trgovina EU je usmerjena pretežno na trgovino med državami članicami. Zunanja trgovina oziroma izvoz v druge dele sveta je dolgo časa predstavljal 10 % BDP Evropske unije. Trgovina EU predstavlja tretjino svetovne trgovine. Če izvzamemo trgovino znotraj EU, se njen delež zmanjša na 16 %. Trgovina je pomembna in je tudi pokazatelj svetovne konkurenčnosti. Sicer se kažejo znaki povečevanja izvoza v druge dele sveta, kar je pozitivno, vendar ob upoštevanju pomanjkanja naložb in slabšanja razmer na trgu dela ne dovolj spodbudno.

3.2.7 Po podatkih Mednarodne organizacije dela (6) se v zadnjem desetletju soočamo s svetovnim prehodom z dela na kapital. Od leta 1999 do 2007 se je v EU 27 delež dobička povečal s 37 na 39 % BDP. V drugi polovici leta 2008 se je znatno zmanjšal, in sicer na 36 %, leta 2009 pa ponovno povečal na 37 % (7). To so znaki vse večje neenakosti pri porazdelitvi dohodka.

3.2.8 Največji del BDP predstavlja zasebna potrošnja. Njen delež se bistveno razlikuje glede na to, katere storitve v skladu s političnim sistemom v posamezni državi opravljajo javni oz. zasebni subjekti. Kljub temu je sprememba deleža zasebne potrošnje lahko pokazatelj sprememb porazdelitve dohodka. Potrošnja v EU se je leta 2008 zmanjšala na 58 % BDP, medtem ko je leta 2005 predstavljala 60, leta 2000 pa 61 %. Čeprav gre za manjšo razliko v daljšem obdobju, ta kaže, da bi bilo možno povečati zasebno porabo in z njo skupno povpraševanje (8), ki je še posebej pomembno v sedanjih gospodarskih razmerah.

3.2.9 Toda visoka stopnja brezposelnosti in zmanjšana udeležba delovne sile na trgu dela skupaj z nizko rastjo plač ne kažejo na povečanje porabe, ravno nasprotno. Iz tega razloga zmanjševanje javnih ukrepov podpore zdaj ne bi bila ustrezna politika. Glede na navedeni zaključek je razvidno, da so sedanje razmere (v letu 2010), ki jih zaznamujeta znatno zmanjševanje javnih izdatkov in poviševanje davčnih prihodkov, z vidika gospodarske politike zelo problematične. Zmanjševanje skupnega povpraševanja iz javnih proračunov, ki se mu ne bo mogoče izogniti, je nedvomno prociklično, saj zmanjšuje možnosti za rast. Njegov učinek zniževanja zlasti dohodka zaposlenih v javnem sektorju se bo razširil po vsem gospodarstvu kot zmanjšano povpraševanje. Rast ne bo mogla doseči svoje potencialne stopnje.

3.2.9.1 Zato so ocene možnih omejevalnih učinkov teh novih zmanjšanj javnih proračunov zalo pomembne za EU. Ti ukrepi so bili sprejeti odločno. Za EU bi moralo biti pomembno tudi to, da bi države, ki niso v izjemno težkem položaju, sprejele ukrepe z nasprotnim delovanjem, tj. z zvišanjem ravni skupnega povpraševanja. Komisija mora brez odlašanja oceniti njegov obseg in nato predstaviti ustrezne predloge. Komisija namerava to oceno vključiti v gospodarsko napoved novembra 2010. To je prepozno. Rast v prvem četrtletju 2010 se je približala napovedani (0,7 %), vendar je to bilo pred varčevalnimi ukrepi. Zgolj pasivno čakanje, da se uresničijo omejevalni učinki strogih protikriznih programov, ni prava rešitev.

3.2.9.2 EESO meni, da so zaradi sedanjih gospodarskih razmer potrebne nove razprave. 3-odstotno omejitev za javni primanjkljaj bi bilo treba ohraniti, vendar jo je treba kombinirati z obravnavo velikih razlik v primanjkljajih, saj morajo države z izredno velikim primanjkljajem dokončno konsolidirati svoj javni proračun. Zahteve za druge države s 3-odstotnim (ali rahlo večjim) primanjkljajem bi morale biti milejše. Kjer še vedno obstaja možnost financiranja primanjkljaja ob relativno nizkih obrestnih merah, je v našem interesu, da se začasno vzdržimo pretirano restriktivnih proračunskih ukrepov. Ponovno branje revidiranega pakta za stabilnost in rast iz leta 2005 je pokazalo, da je to zelo v skladu s spremembami v tem času, zlasti glede javnih naložb ter obdobij močne recesije.

3.3 Tekoča proračunska bilanca je spet sestavni del političnih načrtov

3.3.1 Stabilnost cen, gospodarska rast in polna zaposlenost so že dolgo prevladujoči cilji gospodarske politike – pri prizadevanjih za napredek in blaginjo. Proračunsko ravnovesje in javni dolg sta vmesna cilja, ki naj bi zagotovila dosego dejanskih ciljev. Dva cilja že dolgo nista bila obravnavana: pravična porazdelitev dohodka in bilanca tekočih transakcij. Pomen tega cilja se je zmanjšal, kar je napaka. Na enotnem trgu in ob enotni valuti je ta cilj osrednjega pomena.

3.3.2 Z vidika bilance tekočih transakcij, tj. trgovinske bilance z drugimi državami, je bilo jasno, kaj se bo zgodilo v euroobmočju. V Grčiji je v bilanci tekočih transakcij postopoma nastal velik primanjkljaj. Nemčija, Nizozemska in Švedska pa že dolgo ustvarjajo presežek. Po drugi strani ima večina sredozemskih držav primanjkljaj, največji pa je v Bolgariji.

3.3.3 Vendar celo veliki kratkoročni primanjkljaji ali presežki v tekoči proračunski bilanci sami po sebi niso problematični. Težave nastopijo, če trajajo več let ali če se uvoženi kapital ne naloži primerno, kar pomeni, da ne pride do potencialnega povečanja produktivnosti. Največji primanjkljaji v euroobmočju imajo Grčija, Portugalska, Španija, Italija in Irska, v bistvu vse od uvedbe eura. Zunaj euroobmočja so izredno visok primanjkljaj imele baltske države in Bolgarija. Velik primanjkljaj se lahko zmanjša le z izjemno strogo gospodarsko politiko, kot na primer v Estoniji, Latviji in Litvi.

3.3.4 Glede na obseg razlik med posameznimi državami članicami EESO poudarja, da je treba večino teh odpraviti. Tu je treba kot osrednji cilj izpostaviti konkurenčnost. Konkurenčnost se meri glede na realne stroške dela na enoto, ki predstavljajo kombinirani učinek gibanja plač in produktivnosti. Znotraj euroobmočja sta svojo konkurenčnost z nižjimi realnimi stroški dela na enoto povečali zlasti Nemčija in Avstrija. Po drugi strani se je v Nemčiji od leta 2008 raven plač dvigovala hitreje kot produktivnost, zato se je zmanjšala konkurenčnost. V zadnjem desetletju se je konkurenčnost Irske, Grčije, Italije, Španije in Portugalske v povprečju zmanjšala za 10 % (9). Dolgotrajno slabšanje konkurenčnosti lahko povzroči proračunske težave. kar je postalo očitno leta 2010. Glavnemu razlogu, ki ga je iskati v spremembah konkurenčnosti, ni bilo namenjeno dovolj pozornosti.

3.3.5 Ker spremembe, ki zadevajo menjalne tečaje, niso več del nabora orodij euroobmočja, je treba vzroke in rešitve za spremembe relativne konkurenčnosti – z višjo ravnjo cen v primerjavi z drugim državami – iskati v „realnih deviznih tečajih“. V primeru različnega gibanja plač in produktivnosti znotraj posameznega valutnega območja sta edini rešitvi problemov sprememba relativnih plač med državami oziroma povečanje produktivnosti z naložbami v zaostajajočih državah. Absurdno bi bilo od držav z dobro produktivnostjo zahtevati, naj ta trend ustavijo.

3.3.6 Izkušnje iz krize spomladi 2010 kažejo, da bi bilo umestno Eurostat pooblastiti za izvajanje nadzora nad nacionalnimi statističnimi uradi. Točni statistični podatki bodo dobili še večji pomen, če bodo statistični podatki o bilanci tekočih transakcij ter o gibanjih plač in produktivnosti postali osnova za nove politične razprave na evropski ravni.

3.3.7 EESO predlaga, da se cilji za proračunsko ravnovesje in javni dog dopolnijo s bilanco tekočih transakcij. Uporaba ene same vrednosti v tem primeru ni možna. Pozitivno stanje bilance tekočih transakcij posameznih držav vedno ustreza negativnemu stanju bilance tekočih transakcij drugih držav. Težave nastopijo, če je razlika prevelika ali nastane prehitro ali če se uvoženi kapitala ne uporabi za produktivne naložbe.

3.3.8 EESO zato predlaga, naj Komisija pregleda bilance tekočih transakcij, kakor je to storila za javni primanjkljaj in dolg. To zamisel je predstavila tudi Komisija v svojih gospodarskih smernicah in v dokumentu o okrepljeni oživitvi gospodarstva. Ta vprašanja obravnava tudi posebna delovna skupina za gospodarsko okrevanje pod vodstvom Hermana van Rompuyja, predsednika Evropskega sveta.

3.3.9 EESO meni, da bi bilo treba izboljšati značilnosti teh predlogov. Pristop k novemu cilju v zvezi s bilanco tekočih transakcij bi moral biti enak pristopu k ciljem iz pakta za stabilnost in rast. Nadzor nad stanjem bilance tekočih transakcij in razlogi zanj, kot sta gibanje plač in produktivnosti, bi morala v vseh 27 državah članicah izvajati Komisija. Pristojnosti za ukrepanje proti državam z negativnimi gibanji bi morale biti – kakor v primeru javnega primanjkljaja in dolga – večje v zvezi z državami euroobmočja. Dejavnosti EU bi se morale nanašati na smer sprememb politik, ne na njihovo izvajanje v praksi. To bo v skladu z načelom subsidiarnosti ostalo v nacionalni pristojnosti. Z enostavno spremembo predpisov, ki urejajo pakt za stabilnost in rast, bi se lahko vanj uvedel vidik realnega gospodarstva oziroma makroekonomski pogled.

3.3.10 Kriza je pokazala, da je treba še naprej razvijati tudi druge vidike pakta za stabilnost in rast. Statistične podatke o zasebnih posojilih in deležu tujih posojil v državnem dolgu bi bilo treba objaviti skupaj z običajnimi statističnimi podatki, ki jih zahteva pakt za stabilnost in rast. Ti novi podatki bi lahko služili kot sistemi zgodnjega opozarjanja in kot pritisk na države s problematičnimi gospodarskimi razmerami.

3.4 Druga področja, ključna za vzpostavitev novega evropskega gospodarstva

3.4.1 Javnofinančna podpora in finančni nadzor

3.4.1.1 Da bi se preprečila katastrofalna gibanja za vse sektorje gospodarstva, zlasti avtomobilsko industrijo, so bili dodeljeni visoki zneski javne pomoči. „Običajna“ politika EU glede državnih pomoči ni bila uporabljena za ustavitev takšnega dodeljevanja podpore v sedanjih razmerah.

3.4.1.2 Največ pomoči je bilo namenjeno finančnemu sektorju. V posameznih državah članicah in ZDA so bile nekatere banke deloma podržavljene. V tej politiki bo nedvomno prišlo do preobrata, vendar bo lahko za to potrebnih več let. Celo dolgoročno gledano bi bilo smiselno, da nacionalne finančne politike ohranijo nekaj bančnega kapitala v javni lasti, da se zagotovi vpogled v bančništvo.

3.4.1.3 Posamezni deli finančnega sektorja, ki so jim vlade dodelile podporo v zneskih brez primere, so nato med grško krizo agresivno vstopili na trg državnih obveznic. Finančni trg se je skušal polastiti pristojnosti za odločanje, ki jih imajo politiki. Po nastopu izjemno resne krize so politiki ponovno dobili to pristojnost. Politike je mogoče kritizirati, da niso ukrepali, preden je kriza nastopila, tako v primeru finančne krize kot tudi krize državnih obveznic. To je jasen pokazatelj, da zgolj predlagana regulacija in finančni nadzor ne zadostujeta. Da bi se spremenilo vedênje finančnih institucij in našli novi načini financiranja javnih dolgov, so potrebni učinkovitejša regulacija in nadzorni postopki.

3.4.2 Ekologizacija gospodarstva

Dolgoročno je treba naložbe usmeriti v varstvo okolja in ukrepe proti podnebnim spremembam. Sestava naložb se mora začeti spreminjati takoj. Komisiji se zdi, da so naši mednarodni konkurenti bolj pripravljeni na spremembo. Sprememba je ključna ne le iz okoljevarstvenih razlogov, temveč tudi zaradi globalne konkurenčnosti Evrope. Ustvarijo se lahko nova delovna mesta, ki bodo nadomestila delovna mesta, ki izginjajo. Na tak način je mogoče uskladiti gospodarski, okoljski in družbeni trajnostni razvoj. Kakor Komisija v svojem predlogu širših smernic ekonomskih politik tako tudi EESO podpira davke kot instrument, ki lahko vpliva na trg tako, da se zmanjšajo škodljive emisije.

3.4.3 Infrastruktura in energetika

V času premajhnega števila poslovnih naložb mora javni sektor začeti z javnimi naložbami. To je potrebno ne le za spodbuditev rasti, ampak tudi zaradi velike potrebe po naložbah v infrastrukturo in energijo. Nova nepripravljenost bančništva, da prevzame tveganje glede zagotavljanja posojil podjetjem, je še zlasti problematično za mala in srednje velika podjetja. Kljub trenutnim težavam z državnimi obveznicami, so za državne obveznice v večini držav še vedno nižje obrestne mere, kar je ugodno za javne naložbe. Naložb v skladu z revidiranim paktom za stabilnost in rast ni treba vključiti v izračun čezmernega primanjkljaja.

3.4.4 Aktivne politike trga dela

Politike trga dela morajo biti aktivne, in ne omejene zgolj na gospodarsko podporo brezposelnim. Za preusposabljanje zaposlenih in delavcev, ki so izgubili zaposlitev, je bila uporabljena vrsta različnih shem. Cilj „izobrazba za vse“, ki je del programa Španije, Belgije in Madžarske, se zdi obetaven. Vključujoča politika ne pomeni le, da se bodo ljudje lahko zaposlili, temveč jim omogoča, da bodo imeli v družbi aktivnejšo vlogo.

3.4.4.1 Določitev cilja povečati stopnjo zaposlenosti – kakor v strategiji EU 2020 – nikoli ne zadostuje. Da bi se povišala stopnja zaposlenosti, je potrebno vzpostaviti nekatere osnovne politike.

— Med njimi so politike usposabljanja. Vseživljenjsko učenje je nuja. Problem je najti financerje – naj bo to družba, delodajalci ali zaposleni? Pri financiranju morajo vsi na nek način sodelovati.

— Osnova za to je splošna raven izobrazbe. Evropa mora dvigniti splošno raven znanja.

— Primerna politika za zvišanje stopnje zaposlenosti bi bila vzpostavitev visokokakovostnega in poceni otroškega varstva v kombinaciji z zadostnim številom dni starševskega dopusta, katerega plačilo bi bilo zadostno za to, da bi ljudi spodbujalo k odločitvi za rojstvo otroka.

— Ljudje se pri prijavi na delovno mesto soočajo z vrsto ovir. Ko gre za vprašanje udeležbe delovne sile na trgu dela, utegne vsaka ovira terjati svojo politiko.

3.4.5 Socialne politike

3.4.5.1 Komisija v svojem poročilu (10) o socialni zaščiti in vključevanju priznava, da so sistemi socialnega varstva pomembno ublažili socialni in gospodarski učinek krize. Socialni izdatki naj bi se med krizo v povprečju povečali z 28 na 31 % BDP držav članic. Ko se potreba po podpori za brezposelnost zmanjša, bi se morala javna sredstva ponovno nameniti za družinsko politiko ter razvoj znanj in veščin. To je primer, kako bi se izhodna strategija preoblikovala v vstopno.

3.4.5.2 Po mnenju Komisije sta pomembna ustrezna dohodkovna podpora ter dostop do trga dela in do kakovostnih socialnih storitev. Prispevek EU k reševanju socialnih vprašanj je le dopolnitev nacionalnih socialnih politik. Da bi spodbudila države članice k vzajemnemu učenju, je EU uporabila vrsto instrumentov, kot so na primer primerjalne analize, medsebojni pregledi in odprta metoda koordinacije. Vsi niso dosegli pričakovanega rezultata. EU držav članic ne more prisiliti, naj sledijo primerom dobre prakse. „Razkrivanje in kazanje na napake“ bi bil lahko eden od načinov povečanja javne ozaveščenosti o razlikah.

3.4.5.3 Varčevalne ukrepe je treba uravnovesiti. Ne smemo dopustiti, da se sistemi socialne varnosti podredijo doseganju proračunskega ravnovesja. Kriza je razkrila preostale razlike socialnih sistemov. Struktura družbenih sistemov mora omogočati blaginjo in zaposlovanje. Vendar tudi socialni sistemi imajo omejitve, saj morajo upoštevati finančne zmožnosti.

3.4.6 Novi viri dohodka (11)

3.4.6.1 EESO v mnenju o postlizbonski strategiji kot not nov vir javnega dohodka predlaga davek na finančne transakcije in emisije CO2. Ta prinašata dvojno korist, saj bi povečala prihodke ter zmanjšala kratkoročnost na finančnih trgih oziroma pripomogla k izboljšanju stanja okolja. Trenutni vzrok za iskanje novih virov financiranja je potreba po zmanjšanju velikih javnoproračunskih primanjkljajev. Davku na finančne transakcije in emisije CO2 je treba dati prednost pred dvigom drugih davkov, kot sta davek na delo in DDV. To bi zmanjšalo splošno povpraševanje, kar pa glede na sedanje razmere ni priporočljivo.

3.4.6.2 Drug način javnega financiranja so evroobveznice. Na podlagi le-teh bi bilo mogoče zbrati kapital za javni sektor, ne da bi bili popolnoma odvisni od zasebnega finančnega sektorja. Evroobveznice bi pritegnile finančna sredstva neposredno iz njihovih virov, kot so pokojninski skladi, ki iščejo možnosti za dolgoročno nalaganje svojih sredstev. Obstaja tudi možnost, da se omogoči zasebno dolgoročno nalaganje prihrankov pri EIB, da bi tako zagotovili nove vire za to banko. Tako bi EIB postala vmesnik med temi novimi viri kapitala in svojimi naložbami. Dolgoročni prihranki bi se nato namenili za dolgoročne javne naložbe, na primer v infrastrukturo. Evroobveznice so „koncept“, vendar bi moral zajemati vse države članice EU. Tudi to bi bila dvojna korist, saj bi se zmanjšale možnosti za špekuliranje z državnimi dolgovi.

V Bruslju, 16. septembra 2010 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Na podlagi dveh dokumentov Komisije: poročila o napredku pri izvajanju Evropskega načrta za oživitev gospodarstva in vmesne napovedi iz februarja 2010.

(2) Glej mnenje o davku na finančne transakcije.

(3) Center za evropske politične študije, št. 202, februar 2010.

(4) OECD: Pensions at a glance, 2009.

(5) COM(2010) 2020, točka 4.1 (prim. prev.: v dokumentu Komisije je uporabljen izraz „samozadostno“, tukaj pa uporabljamo „samovzdržno“).

(6) Mednarodna organizacija dela, Global Wage Report 2009 Update, november 2009.

(7) Eurostat, evroindikatorji, 61/2010, 30. april 2010.

(8) Podatki temeljijo na izračunih Eurostata. Razlike med državami članicami so presenetljivo velike: od 46 % na Švedskem do 75 % v Grčiji. Medtem ko se je v večini držav delež potrošnje neznatno zmanjšal, so bile spremembe v nekaterih drugih zelo velike. V Združenem kraljestvu se je delež zasebne potrošnje v 8 letih zmanjšal z 72 na 60 %, kar je težko razložiti.

(9) Crisis in the euro area and how to deal with it. Center za evropske študije, februar 2010.

(10) Sporočilo Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij Predlogu za skupno poročilo o socialni zaščiti in socialni vključenosti za leto 2010 – COM(2010) 25 konč.

(11) Glej mnenje EESO o davku na finančne transakcije in o posledicah krize javnega dolga za upravljanje EU.