[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 27.11.2008

COM(2008) 794 konč.

ZELENA KNJIGA

o kolektivnih odškodninah za potrošnike

(predložila Komisija)

ZELENA KNJIGA

o kolektivnih odškodninah za potrošnike

1. UVOD

1. Enotni trg, ki se učinkovito odziva na zahteve potrošnikov, v vedno bolj potrošniško usmerjenem, globaliziranem in digitalnem gospodarstvu prispeva tudi k ustvarjanju inovativnega in konkurenčnega gospodarstva. Spodbujanje državljanov, da dejavno sodelujejo v dobrem delovanju trgov pomaga zaščititi zdravo konkurenčno okolje. Zlasti dostop potrošnikov do odškodnin, kadar trgovci kršijo potrošniške pravice, povečuje zaupanje potrošnikov v trge in tako izboljšuje njihovo učinkovitost.

2. Strategija potrošniške politike Komisije[1] določa cilj, ki spodbuja notranji maloprodajni trg, zato da bodo do leta 2013 potrošniki in trgovci na drobno z zaupanjem nakupovali oziroma nabavljali v tujini in doma. Vendar se ta cilj lahko doseže le, če potrošniki vedo, da bodo v primeru težav lahko uveljavljali svoje pravice in prejeli primerno odškodnino. 76 % potrošnikov z nizko stopnjo zaupanja v čezmejne nakupe meni, da je za njihovo zaupanje zelo ali precej pomembno, da lahko čezmejno zadevo vložijo na nacionalno sodišče, na katerem se obravnava po nacionalnem pravu[2]. To kaže na pomanjkanje zaupanja v zvezi z materialnimi pravicami in zadovoljivimi mehanizmi odškodnin v drugih pravnih sistemih. Predlog za Direktivo o potrošniških pravicah[3] bo obravnaval vprašanje pravne varnosti materialnih pravic. Zato je treba učinkovitost uveljavljanja čezmejnih odškodnin obravnavati samostojno.

3. V tej strategiji je Komisija poudarila pomen učinkovitih mehanizmov odškodnin za potrošnike in obvestila o svoji nameri, da bo preučila ukrep o kolektivnih odškodninah za potrošnike. Evropski parlament, Svet in Evropski ekonomsko-socialni odbor so pozdravili namen Komisije, da izboljša mehanizme odškodnin za potrošnike in zlasti preuči ukrep o kolektivnih odškodninah za potrošnike[4]. OECD v svojem priporočilu o reševanju potrošniških sporov in odškodninah zanje[5] svoje države članice spodbuja, da potrošnikom omogočijo dostop do različnih mehanizmov odškodnin, vključno z mehanizmom kolektivnih odškodnin za potrošnike.

4. Namen te zelene knjige je oceniti obstoječe stanje mehanizmov odškodnin, zlasti takrat, ko je verjetno, da bo z isto kršitvijo oškodovano veliko potrošnikov, in zagotoviti možnosti, ki bodo omogočile vse načine za učinkovito uveljavljanje odškodnin, ki so ustrezni za te zadeve. Ker gospodarsko združevanje maloprodajnih trgov pomeni, da potrošniki vedno bolj sodelujejo na maloprodajnih trgih prek meja in zato zanje veljajo iste prakse kot za državljane te države, ni smiselno čez mejo razlikovati med čezmejnimi mehanizmi za skupinske zahtevke in samimi nacionalnimi mehanizmi. Pojavlja se še eno vprašanje, in sicer ali se bodo instrumenti, ki bodo mogoče izbrani, uporabljali samo v čezmejnih ali tudi v nacionalnih zadevah.

5. Zaradi posebnosti protimonopolnega prava in velikega števila žrtev, vključno z malimi in srednjimi podjetji, ta zelena knjiga ne obravnava kolektivnih odškodnin za žrtve kršitev protimonopolnih pravil ES. Zato je Komisija v beli knjigi[6] predlagala sklop posebnih ukrepov, s katerim se potrošnikom in podjetjem v državah članicah EU zagotovi, da lahko uveljavljajo učinkovito nadomestilo za škodo, ki so jo utrpeli zaradi kršitve protimonopolnih pravil ES. Ti ukrepi vključujejo dva mehanizma odškodnin za potrošnike, ki sta posebej prilagojena za premagovanje različnih težav, s katerimi se srečujejo žrtve protimonopolnih kršitev, in sicer skupinske tožbe po postopku opt-in za več žrtev, ki so se odločile, da bodo svoje posamezne zahtevke združile v enotno tožbo, in zastopniške tožbe, ki jih lahko v imenu skupine žrtev vložijo usposobljeni subjekti, kot so potrošniške organizacije ali državni organi.

2. OPIS PROBLEMA

6. Ker so številni trgi široke potrošnje vedno večji in se širijo tudi čez mejo, je lahko veliko število potrošnikov oškodovanih z isto ali podobno trgovsko prakso. Posledice nepravilnosti v trgovanju se lahko tako razširijo, da izkrivijo celoten trg. Banke Združenega kraljestva so v preiskovalnem postopku, ker so več sto tisoč potrošnikom, ki so imeli na računu negativno stanje[7], sistematično zaračunavale prekomerne obresti. Izvršilni ukrep na ravni ES je po celi Evropski uniji pokazal razširjenost zlorab na trgu za melodije zvonjenja[8], in sicer več kot 60 % preverjenih spletnih strani je to obvezno pogodbeno klavzulo izpustilo, skrilo ali napisalo v drobnem tisku. Reklame so ponujale „brezplačna“ zvonjenja, vendar se je po sprejeti ponudbi izkazalo, da se zahteva plačilo, včasih pa celo plačilo naročnine.

7. Ker lahko kršitev potrošniških pravic, ki vpliva na veliko število posameznikov, povzroči izkrivljenje na trgih, se zelena knjiga osredotoča na razrešitev skupinskih zahtevkov in si prizadeva za zagotavljanje učinkovitega uveljavljanja kolektivnih odškodnin za državljane po celi EU. S tem so mišljeni mehanizmi, s katerimi lahko večja skupina potrošnikov, ki jih oškoduje ena trgovska praska, učinkovito pridobijo kolektivno odškodnino, ne glede na to, kje v EU ima trgovec sedež.

8. Ko potrošniki, ki so oškodovani zaradi nepravilnosti, želijo vložiti pritožbo, naletijo na ovire[9] v zvezi z dostopom, učinkovitostjo in cenovno dosegljivostjo. To še zlasti velja za zahtevke, ki vsebujejo majhne vrednosti. Sektorji, v katerih potrošniki pri skupinskih zahtevkih najtežje uveljavljajo povračilo škode, so finančne storitve (39 % dokumentiranih zadev), telekomunikacije (12 %), prevoz (8 %) ter potovanja v paketu in turizem (7 %)[10]. Vedno bolj verjetno je, da bodo v teh sektorjih potrošniki vpleteni v čezmejne dejavnosti.

9. Potrošniki lahko načeloma vedno uveljavljajo posamezno odškodnino po sodni poti. Skupinski zahtevki se takrat načeloma lahko razrešijo prek velikega števila posameznih zahtevkov. Vendar pa evropski potrošniki naletijo na resnične težave, ki jim dejansko preprečujejo učinkovito uveljavljanje odškodnin. To so zlasti visoki sodni stroški ter zapleteni in dolgotrajni postopki. Eden od petih evropskih potrošnikov ne bo vložil tožbe za manj kot 1 000 EUR. Polovica pa jih pravi, da ne bodo šli na sodišče za manj kot 200 EUR[11]. Zaradi visokih stroškov in tveganja v sodnih postopkih za potrošnika ni smiselno, da plača stroške sojenja ter pravniške in izvedenske stroške, ki lahko presegajo višino nadomestila škode. Postopki so tako zapleteni in dolgotrajni, da se potrošniki lahko zapletejo in izgubijo pregled nad tem, kdaj (in ali) bo njihov primer zadovoljivo razrešen. Le 30 % potrošnikov meni, da je reševanje sporov na sodiščih[12] enostavno.

10. V nekaterih primerih, vendar ne v vseh, imajo potrošniki lahko dostop do mehanizmov za alternativno reševanje sporov. Ti mehanizmi so razdrobljeni po EU. Dostop do tega mehanizma se razlikuje med državami članicami ter celo znotraj države članice v posameznih sektorjih, saj je na primer na voljo le za nekatere sektorje. Le 39 % evropskih potrošnikov meni, da je reševanje sporov s trgovci prek mehanizmov za alternativno reševanje sporov enostavno[13].

11. Poleg tega potrošniki tudi pomanjkljivo poznajo različne vrste razpoložljivih postopkov uveljavljanja in pridobivanja odškodnin, zlasti pri nakupovanju čez mejo, tako fizično kot prek e-trgovine. Zdi se tudi, da ni zaupanja v sedanje sisteme, ki potrošnike odvračajo od pritožb in jim tako onemogočajo, da pridobijo odškodnino. 51 % potrošnikov, ki so se pritožili trgovcu in niso bili zadovoljni z načinom obravnave svojih pritožb, ni nadalje ukrepalo[14]. Študija o škodi, povzročeni potrošnikom, ki jo je naredil Urad za pošteno trgovanje Združenega kraljestva, kaže, da se v Združenem kraljestvu pritoži povprečno 62 % potrošnikov, ta odstotek pa se zniža na 54 % pri nakupih za manj kot 10 GBP[15]. Na vprašanje, s katerimi težavami se lahko srečajo pri nakupih čez mejo, so potrošniki na najvišje mesto uvrstili težave pri reševanju problemov (33 %)[16].

12. Trenutno ima mehanizme za uveljavljanje kolektivnih odškodnin s pravnimi sredstvi trinajst članic. Ti mehanizmi se med državami razlikujejo in imajo različne rezultate. Študija, ki jo je začela Komisija[17], in organizirana posvetovanja[18] kažejo, da velika večina od 13 obstoječih mehanizmov kolektivnih odškodnin vsebuje nekaj učinkovitih in nekaj neučinkovitih elementov. Skoraj vsi obstoječi mehanizmi kolektivnih odškodnin imajo nekaj dodane vrednosti v primerjavi s shemami za uveljavljanje posameznih odškodnin s pravnimi sredstvi in mehanizmi za alternativno reševanje sporov[19]. Vendar se lahko učinkovitost in uspešnost še izboljšata. Mehanizmi se uporabljajo v relativno majhnem številu primerov[20]. Najmanj potrošnikov, ki uporabljajo mehanizem kolektivnih odškodnin, je v Nemčiji, kjer v povprečju le štiri od desetih milijonov ljudi vsako leto sodeluje v tožbah za kolektivne odškodnine[21]. Mehanizem kolektivnih odškodnin z največjim številom ljudi v eni zadevi, je portugalski mehanizem, v katerem je v zadevi proti telekomunikacijskemu podjetju odškodnino dobilo približno 3 milijone ljudi, ki so utrpeli škodo zaradi iste oblike previsokega zaračunavanja. Nadomestilo škode za te potrošnike je bilo v veliki meri v blagu in ne v denarju. Potrošniki v mehanizmih kolektivnih odškodnin so v povprečju dobili nadomestila v vrednosti od 32 EUR na Portugalskem do 332 EUR v Španiji[22].

13. Elementi, ki prispevajo k uspešnosti in učinkovitosti mehanizmov kolektivnih odškodnin, vključujejo politično in finančno pomoč vlad, veliko pokritost medijev (ki lahko trgovce spodbudijo k reševanju sporov, pripomorejo k zbiranju finančnih sredstev in ki na splošno odvračajo od kršitev), neobstoječe ali nizke pristojbine za sodni postopek za potrošnike, neobstoječe ali znižane pristojbine za sodni postopek za predstavnike, prilagodljive rešitve v zvezi s honorarji pravnikov in zmanjšanje formalnosti običajnih civilnih postopkov.

14. Po drugi strani pa elementi, ki ovirajo uspešnost in učinkovitost mehanizmov kolektivnih odškodnin, vključujejo nezadostno financiranje, pomanjkanje strokovnega znanja in virov potrošniških organizacij, dejstvo, da visoke pristojbine za sodni postopek ponavadi krijejo potrošniške organizacije, sama zapletenost mehanizmov kolektivnih odškodnin, zelo stroge zahteve glede sprejemljivosti in procesnega upravičenja primerov (ki ovirajo dostop do teh mehanizmov), dolgotrajnost postopkov in možnost zavlačevanja s strani obtožencev, pomanjkanje medijske pokritosti, nezmožnost učinkovite porazdelitve odškodnin, pridobljenih z razsodbo, odvisnost od mehanizmov za alternativno reševanje sporov glede pripravljenosti sodelovanja s strani trgovca in uporaba enega mehanizma kolektivnih odškodnin za vse pritožbe, ne da se prilagodi finančni vrednosti, potrebam in posebnostim vsake posamezne pritožbe.

15. Zaradi pomanjkljivosti obstoječega okvira za pridobivanje in uveljavljanje odškodnin v EU velik del potrošnikov, ki utrpi škodo trenutno ne more pridobiti odškodnine. Čeprav je v skupinskih zahtevkih, ki prizadenejo veliko potrošnikov, včasih škoda za vsakega posameznega potrošnika majhna, je glede na velikost trga lahko velika. Ker vsi ti trgi postajajo vedno bolj usmerjeni čez mejo, je učinkovit čezmejni dostop do mehanizmov za uveljavljanje odškodnin postal nujen. Danes je skoraj 10 % zahtevkov za uveljavljanje kolektivnih odškodnin povezanih s čezmejnimi dejavnostmi[23]. Neko podjetje v Združenem kraljestvu je na primer pred kratkim k irskim časopisom priložilo hitre srečke, ki so ponujale „brezplačne“ počitnice, vendar je v resnici ta ponudba vsakega potrošnika stala najmanj 130 EUR[24]. Ob nadaljnjem združevanju trgov se bo ta odstotek najverjetneje še povečal.

3. OBSTOJEčI EVROPSKI INSTRUMENTI

16. Na evropski ravni že obstaja nekaj posebej oblikovanih instrumentov za kolektivne odškodnine. Dve priporočili Komisije[25] z enostavnimi in cenovno ugodnimi postopki olajšujeta alternativno reševanje sporov. Obe priporočili določata načela za dobro delovanje izvensodnih poravnav. Direktiva o opustitvenih tožbah[26] določa postopek, ki potrošniškim organizacijam in javnim organom omogoča, da preprečijo kršitve v tujini. Javno izvrševanje se je nedavno okrepilo z Uredbo o sodelovanju na področju varstva potrošnikov[27], ki navedenim nacionalnim organom omogoča, da od organa druge države članice zahtevajo ukrepanje zaradi kršitve. Niti Direktiva o opustitvenih tožbah niti Uredba SVP potrošnikom ne zagotavljata nadomestila škode.

17. Splošna učinkovitost obstoječih postopkov za pridobivanje in uveljavljanje odškodnin za potrošnike na ravni EU ni zadovoljiva. Uredba o sodelovanju na področju varstva potrošnikov je relativno nova, vendar kaže, da javno izvrševanje čez mejo še ni zadovoljivo. Mehanizmi za alternativno reševanje sporov niso na voljo potrošnikom v vseh državah članicah ali v vseh sektorjih. Na primer v sektorju letalskih prevozov mehanizmi za alternativno reševanje sporov ne obstajajo skoraj v nobeni državi članici. Odkar je leta 1998[28] začela veljati Direktiva o opustitvenih tožbah, sta bili vloženi le dve čezmejne zadevi, pri čemer so glavni razlogi finančno tveganje za subjekt, ki je tožbo vložil, ter zapleteni in različni nacionalni postopki za pravne tožbe.

18. Ker obstajajo dokazi, da nepravilnosti v trgovanju, ki vplivajo na številne potrošnike, pogosto niso razrešene, in ker se lahko z mehanizmom kolektivnih odškodnin, kadar ta obstaja, dodatno zmanjša oškodovanje potrošnikov, se ta zelena knjiga osredotoča na kolektivne odškodnine kot orodje, ki bo pomagalo rešiti težave, s katerimi se spopadajo potrošniki pri uveljavljanju odškodnin v skupinskih zahtevkih tako čez mejo kot tudi doma. 76 % potrošnikov bi bilo bolj pripravljenih braniti svoje pravice na sodišču, če bi se lahko povezali z drugimi potrošniki[29]. Možnost združevanja zahtevkov[30] bi podjetjem omogočila, da izognejo škodi zaradi nelojalne konkurence, pridobijo tudi večjo pravno varnost in zmanjšajo določene sodne stroške. Hkrati pa je treba sprejeti potrebne nadzorne ukrepe, ki bi zagotavljali, da se podjetja ne bremenijo z neupravičenimi zahtevki, eksemplaričnimi odškodninami ali prekomernimi stroški.

4. MOžNOSTI

19. Obstoječe stanje uveljavljanja potrošniških odškodnin v EU je nezadovoljivo in številnim potrošnikom, ki so bili oškodovani z eno kršitvijo zakona, ne omogoča pridobitve odškodnine ali nadomestila škode. Komisija je določila vrsto možnosti, ki se lahko uporabijo za obravnavanje tega vprašanja, ki je pomembno za zaščito zdravih in združenih maloprodajnih trgov znotraj EU. Cilj je zagotoviti učinkovite mehanizme, ki delujejo za potrošnike in trgovce. Spodaj naštete možnosti so predstavljane ob upoštevanju vedno večjo stopnjo sodelovanja EU. Te možnosti in njihovi posamezni elementi se lahko združujejo.

Možnost 1 – neukrepanje ES

20. Ta možnost ne zajema nobenega ukrepa ES in se nanaša na obstoječe nacionalne ukrepe in ukrepe ES za doseganje ustreznih odškodnin za potrošnike. Nacionalne sheme za uveljavljanje posameznih ali kolektivnih odškodnin s pravnimi sredstvi, povezane z mehanizmi za alternativno reševanje sporov in mehanizmi za reševanje pritožb, ki so jih oblikovali trgovci ali ponudniki storitev, že zagotavljajo odškodnine za potrošnike v skupinskih zahtevkih. Učinkovitost uveljavljanja in pridobivanja odškodnin se razlikuje glede na različne obstoječe sisteme.

21. Pravni instrumenti na ravni EU, ki lahko pripomorejo k reševanju čezmejnih skupinskih zahtevkov, se bodo morali začeti izvajati ali začeti veljati v bližnji prihodnosti. Direktivo o zavarovalnem posredovanju[31] je treba začeti izvajati do leta 2011, Komisija pa bo o njeni uporabi poročala leta 2016. Evropska Uredba o zahtevkih majhne vrednosti[32] se bo uporabljala od 1. januarja 2009, Komisija pa bo o njeni uporabi poročala leta 2014. Vendar imata oba instrumenta pri skupinskih zahtevkih omejeno uporabo. Direktiva o zavarovalnem posredovanju je uporabna le v zadevah, v katerih so se strani pripravljene pogajati. Uredba o zahtevkih majhne vrednosti se nanaša na čezmejne spore, ki ne presegajo 2 000 EUR, njena uporaba v povezavi z uveljavljanjem kolektivnih odškodnin pa bo odvisna od nacionalnih postopkovnih pravil. Ta pravila lahko na primer omogočajo možnost združevanja več posameznih zahtevkov proti istemu trgovcu, pri čemer nobena od njih ne presega meje, ki jo določa uredba. Zaželeno bi bilo počakati na oceno vpliva teh ukrepov EU na skupinske zahtevke.

22. Možnost 1 pomeni, da je treba počakati na več razpoložljivih informacij[33] o posledicah nacionalnih ukrepov in ukrepov EU, ki že obstajajo ali se bodo šele začeli izvajati. Njena prednost je, da ne uvaja nobenih dodatnih stroškov izvajanja za države članice ali podjetja. Njena pomanjkljivost pa je, da so potrošnikom na voljo različne vrste odškodnin, ki so odvisne od kraja bivanja potrošnikov ali države članice, kjer je bila opravljena transakcija ali kjer je nastala škoda. Ta razdrobljenost lahko vodi do izkrivljanja konkurence, potrošniki v EU pa imajo različne načine uveljavljanja odškodnin. Ta možnost številnim zadevnim potrošnikom verjetno ne bo zagotovila zadovoljivega uveljavljanja odškodnin, niti ne bo odpravila ovir za enotni trg.

Možnost 2 – sodelovanje med državami članicami

23. Ta možnost zajema razvijajoče se sodelovanje med državami članicami, s katero se potrošnikom po celi EU zagotovi uporaba mehanizmov kolektivnih odškodnin, ki so na voljo v različnih državah članicah. Ta možnost zagotavlja, da države članice z mehanizmom kolektivnih odškodnin dajo na razpolago svoje mehanizme potrošnikom iz drugih držav članic in da ga države članice, ki ga še nimajo, uvedejo. To se lahko doseže s priporočilom ali direktivo. Hkrati pa lahko priporočilo določa sklop meril, ki jih bodo morali izpolnjevati vsi sistemi držav članic.

24. Trinajst držav članic trenutno že ima neko obliko kolektivnih odškodnin (zastopniška tožba, skupinska tožba, mehanizem test case). Te pritožbe lahko vložijo potrošniške organizacije, posamezniki ali javni organi. Če je na primer trgovec v državi članici, ki ima na voljo zastopniško tožbo, kršil zakonodajo o varstvu potrošnikov, mora zadevna država članica zagotoviti, da pristojni nacionalni subjekt predstavlja tudi potrošnike iz drugih držav članic ali subjektom iz drugih držav članic omogočiti, da vložijo zastopniško tožbo na svoja sodišča. V primeru skupinske tožbe mora zadevna država članica potrošnikom iz drugih držav članic omogočiti, da združijo tožbe, ki jih vložijo njihovi potrošniki, ali potrošnikom iz drugih držav članic omogočiti, da vložijo tožbe na svoja sodišča. Država članica, ki ima na voljo postopek test case, mora potrošnikom iz drugih držav članic omogočiti, da test case vložijo na svoja sodišča, in zagotoviti, da učinki vsakega postopka test case zajemajo vse vpletene potrošnike, ne glede na njihovo nacionalnost ali kraj bivanja.

25. Razpoložljivost nacionalnih mehanizmov kolektivnih odškodnin se lahko izboljša z vzpostavitvijo mreže sodelovanja za povezovanje subjektov, ki lahko vložijo tožbe za kolektivne odškodnine v državah članicah s takimi mehanizmi, vključno z javnimi organi in potrošniškimi organizacijami.

26. Pri zastopniških tožbah lahko v okviru sodelovanja pristojni subjekti v državi članici trgovca vložijo zastopniške tožbe v imenu potrošnikov iz drugih držav članic na zahtevo ustreznih organov v teh državah članicah ali pa tem ustreznim tujim subjektom pomagajo pri vložitvi direktne tožbe. Za skupinske tožbe in postopke test case lahko člani mreže v zadevni državi članici sodelujejo in pomagajo oškodovanim potrošnikom, da vložijo ali se pridružijo skupinskim tožbam ali postopkom test case na sodiščih v državi članici trgovca.

27. Zagotovljena pomoč lahko vključuje lansiranje kampanj za obveščanje o nerešenih tožbah za kolektivne odškodnine, zbiranje pritožb, pomoč pri prevajanju dokumentov, razlaga nacionalnih sodnih postopkov in pomoč pri iskanju nacionalnih pravnikov in izvedencev.

28. Države članice z mehanizmi kolektivnih odškodnin bodo subjektom mogoče bolj obotavljivo dodeljevale sredstva, ki so namenjena vložitvam tožb za kolektivne odškodnine v imenu potrošnikov ali kot pomoč potrošnikom iz drugih držav članic na njihovih sodiščih, če subjekti v državah članicah brez mehanizmov kolektivnih odškodnin še nimajo takšne obveznosti. Zdi se, da neformalna posvetovanja s potrošniškimi organizacijami v teh državah članicah kažejo, da zaradi pomanjkanja sredstev niso pripravljeni razviti takšnih dejavnosti. Uvesti je treba pravičen mehanizem za poravnavo stroškov sodnega postopka. Države članice je prav tako mogoče spodbuditi, da svojim subjektom za ta namen zagotovijo zadostna sredstva.

29. K delovanju mreže sodelovanja lahko pripomore Evropska mreža centrov za varstvo potrošnikov (ECC-Net). Prednost ECC-Neta je v tem, da že obstaja in deluje po celi EU. Ker pa se sedaj v glavnem obravnavajo posamezne čezmejne izvensodne poravnave sporov, je treba zagotoviti različno strokovno znanje in več sredstev[34].

30. Lahko pa se tudi oblikuje nova posebna mreža za kolektivne odškodnine. Potrebno financiranje za takšno mrežo bo odvisno od količine dela, ki bo nadalje odvisno od števila v mreži sodelujočih subjektov, njihove usposobljenosti in strokovnega znanja, natančno določenih dodeljenih nalog in števila predloženih čezmejnih zadev.

31. V okviru te možnosti se pojavljajo tudi vprašanja v zvezi s pristojnostjo in zakonodajo, ki se uporablja za pogodbene in nepogodbene obveznosti (glej odstavke 58–60).

Možnost 3: kombinacija instrumentov politik

32. Možnost 3 predvideva kombinacijo orodja politik, tako nezavezujočih kot zavezujočih, ki lahko združena izboljšajo uveljavljanje odškodnin za potrošnike tako, da obravnavajo prej opredeljene glavne ovire, in sicer, visoki sodni stroški, zapleteni in dolgotrajni postopki ter potrošnikovo pomanjkanje znanja o razpoložljivih postopkih za uveljavljanje odškodnine. Možnost 3 vključuje izboljšavo mehanizmov za alternativno reševanje sporov, razširitev obsega nacionalnih postopkov v zadevah majhnih vrednosti na skupinske zahtevke, razširitev obsega Uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov, spodbudo podjetjem, da izboljšajo sheme za reševanje pritožb, in sprejetje ukrepov za ozaveščanje potrošnikov o obstoječih postopkih za uveljavljanje odškodnin.

33. Zelo pomembna je vrednost zahtevka, ki odloča o tem, ali bodo potrošniki vložili tožbo ali ne. Zelo verjetno pa je, da potrošniki ne bodo sprožili tožbe, če je njena vrednost nižja od določene meje. Učinkovitost mehanizmov za alternativno reševanje sporov, postopkov v zahtevkih majhne vrednosti in sodelovanja med nacionalnimi javnimi izvršnimi organi se lahko razlikuje glede na različne vrednosti zahtevkov.

34. Ko se na podlagi zadostnih spodbud[35] obe strani odločita, da uporabita mehanizem za alternativno reševanje sporov, je to orodje dokazalo, da je učinkovito nadomestilo za sodne postopke v zahtevkih za nižje in srednje vrednosti, saj je alternativno reševanje sporov hitrejše, cenejše in bolj prilagodljivo. Mehanizmi za alternativno reševanje sporov pa so verjetno manj primerni za zahtevke z višjimi zneski, ki pogosto vsebujejo zapletena dejstva in zbiranje dokazov. Ker je v zahtevkih zelo majhne vrednosti posamezna izguba nižja od stroškov postopka, je malo verjetno, da bodo potrošniki vložili zahtevek za odškodnino.

35. Postopki za zahtevke majhnih vrednosti so poenostavljeni sodni postopki, v katerih so stroški postopka nizki, postopek sam pa relativno hiter. Zaradi tega so primerno orodje v posameznih zahtevki majhne in srednje vrednosti, ko strani zavračata pogajanja.

36. Ukrepi nacionalnih javnih izvršnih organov, kot je mreža sodelovanja na področju varstva potrošnikov, lahko zagotovijo učinkovito uveljavljanje odškodnin v zadevah, ko mehanizmi za alternativno reševanje sporov in postopki v zahtevkih nizkih vrednosti niso učinkoviti, zlasti v zahtevkih zelo majhnih vrednosti, ki jih potrošniki redkokdaj vložijo na sodišče.

37. Obstoječi potrošniški mehanizmi za alternativno reševanje sporov se bistveno razlikujejo znotraj držav članic in med državam članicami: lahko so javno ali zasebno financirani, pripadajo lahko javnim ali zasebnim organizacijam oziroma kolegijskim ali posameznim organom, pokrivajo lahko nacionalno, regionalno ali lokalno področje, odgovorni so lahko za vse potrošniške zahtevke ali le zahtevke za posamezen sektor, sprejemajo lahko zavezujoče ali nezavezujoče odločitve ali sklepajo sporazume med stranmi. V mehanizmih za alternativno reševanje sporov obstajajo večje razlike v pokritosti, tako na sektorskem kot geografskem področju. Zato se vsi potrošniški zahtevki ne morejo obravnavati na podlagi mehanizma za alternativno reševanje sporov. Večina mehanizmov za alternativno reševanje sporov znotraj EU v glavnem obravnava posamezne zahtevke. Nekatere države članice so spremenile[36] ali pa bodo mogoče prilagodile[37] svoje zakonodaje, s katerimi bodo izrecno priznale mehanizme za alternativno reševanje kolektivnih sporov.

38. Obstoječi okvir EU ne izključuje mehanizmov za alternativno reševanje kolektivnih sporov. Čeprav priporočili o alternativnem reševanju sporov nista bili oblikovani za razreševanje kolektivnih potrošniških zahtevkov, se njuna načela lahko uporabijo tudi za mehanizme za alternativno reševanje kolektivnih sporov. Priporočili se lahko dopolnita prek odgovorov na posebna vprašanja, povezanih z upravljanjem kolektivnih zahtevkov.

39. EU lahko države članice spodbudi, da oblikujejo mehanizme za alternativno reševanje kolektivnih sporov, ter zagotovi, da bodo ti mehanizmi na voljo na njihovem celotnem ozemlju za vse potrošniške zahtevke in dostopni potrošnikom iz drugih držav članic. Države članice lahko same izberejo, kako bodo izvajale mehanizme za alternativno reševanje sporov. Izbirajo lahko med prilagoditvijo svojih obstoječih mehanizmov ali oblikovanjem enega ali več novih mehanizmov za alternativno reševanje sporov za kolektivne potrošniške zahtevke. Obstoječe evropske mreže, kot so ECC-Net ali FIN-Net, ki že pomagajo posameznim potrošnikom pri dostopu do alternativnega reševanje sporov v drugi državi, lahko pa tudi potrošnikom s podobnimi zahtevki pomagajo, da uporabijo ustrezen mehanizem za alternativno reševanje kolektivnih sporov v drugi državi članici. To lahko pripelje do morebitnih dodatnih stroškov poslovanja za te mreže. Vse dodatne stroške bo treba določiti sporazumno z državami članicami, ki sofinancirajo ECC-Net.

40. To se lahko doseže s priporočilom ali direktivo. V okviru prvega koraka se lahko oblikuje priporočilo, ki bo vsebovalo postopek spremljanja, osredotočenega na rezultate, s katerim bo omogočeno prilagajanje izvajanja. Direktiva EU lahko od držav članic tudi zahteva, da oblikujejo mehanizme za alternativno reševanje kolektivnih sporov. Oba instrumenta sta lahko bolj podrobno opisana in lahko predstavljata glavne sestavne dele mehanizma za alternativno reševanje sporov (npr. sestavo mehanizma in postopek).

41. Hkrati lahko Komisija lahko združi zainteresirane strani, da razvijejo standardni model mehanizma za alternativno reševanje kolektivnih sporov, ki je enostaven za uporabo, zlasti za čezmejne spore. Ta standardni model lahko vsebuje glavne sestavne dele mehanizma za alternativno reševanje sporov. Takšen model lahko uporabljajo zainteresirane strani, ki hočejo oblikovati mehanizem za alternativno reševanje kolektivnih sporov. Hkrati pa je to tudi prostovoljni korak k doseganju konvergence mehanizmov za alternativno reševanje sporov.

42. Drugi ukrep, ki lahko izboljša obstoječe mehanizme odškodnin, državam članicam nalaga, da razširijo obseg svojih postopkov v zahtevkih majhnih vrednosti , in tako učinkovito obravnavajo tudi skupinske zahtevke, ki se nanašajo na nacionalne in čezmejne primere. Ko na primer več posameznikov vloži isti zahtevek proti istemu trgovcu za isto vrsto škode, se lahko vsi ti zahtevki združijo – v idealnem primeru bi to naredilo sodišče – in se obravnavajo s poenostavljenimi postopki, oblikovanimi za posamezne zahtevke majhnih vrednosti. Primeren instrument je priporočilo s postopkom spremljanja.

43. Uredba o sodelovanju na področju varstva potrošnikov določa mrežo nacionalnih javnih izvršnih organov po celi EU. Ti organi lahko druge člane mreže zaprosijo za pomoč pri preiskovanju morebitnih kršitev potrošniških zakonov in ukrepanju proti kršiteljem. Uredba o sodelovanju na področju varstva potrošnikov določa odprt seznam preiskovalnih in izvršilnih pooblastil za njeno uporabo, ki se lahko uporabljajo le, ko obstaja upravičen sum kršitve znotraj Skupnosti, ter vključuje pooblastilo za doseganje prenehanja ali prepoved vsakršne kršitve znotraj Skupnosti.

44. Uredba o sodelovanju na področju varstva potrošnikov se lahko spremeni in vanjo se lahko vključi pooblastilo, s katerim pristojni organ po odkritju kršitve znotraj Skupnosti lahko zahteva, da trgovec povrne škodo oškodovanim potrošnikom[38]. Podrobnosti delovanja teh mehanizmov so prepuščene državam članicam. Te se ukvarjajo z vprašanji, kot so financiranje, na kakšen način in prek katerega subjekta bodo zadevni potrošniki popisani in obveščeni, kakšne dokaze bodo morali potrošniki predložiti, katere ukrepi se bodo izvajali, če trgovec ne bo hotel povrniti škode, in o možnostih priziva. Takšna vprašanja pa se lahko obravnavajo tudi na ravni EU na podlagi priporočila ali direktive. Člen 4(7) Uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov v zvezi s financiranjem določa, da „države članice zagotovijo, da imajo pristojni organi na voljo ustrezna sredstva, potrebna za uporabo te uredbe“.

45. Področje uporabe Uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov mora v okviru „kršitev znotraj Skupnosti“ poleg škode kolektivnih interesov potrošnikov zajemati individualno škodo številnih potrošnikov. Določiti je treba tudi najmanjše število vključenih potrošnikov. Nadomestilo škode, ki je določeno s sklepom sodišča ali jo določi javni organ, mora biti pravično porazdeljeno med potrošniki iz drugih držav članic. Uredba o sodelovanju na področju varnosti potrošnikov lahko zlasti v zvezi z zahtevki zelo majhnih vrednosti zagotovi pooblastilo za odtegnitev dobička kršiteljem znotraj Skupnosti. Države članice morajo zato svojim javnim organom podeliti to pooblastilo[39]. Podrobnosti so prepuščene državam članicam. Države članice na primer same odločajo ali odtegnjeni dobiček gre na upravo za javne prihodke ali je namenjen potrošnikom. Področje uporabe Uredbe o sodelovanju na področju varnosti potrošnikov ostaja nespremenjeno. V okviru takšnega sistema posamezni potrošniki ne bodo mogli pridobiti deleža od odtegnjenega dobička. Potrošniki bodo imeli koristi le posredno, in sicer od odvračalnega učinka, ki ga bo ta sistem imel na trgovce.

46. Podjetja imajo interes, da si zagotovijo zadovoljstvo svojih strank. Spodbujajo se lahko samourejevalni ukrepi, če še ne obstajajo. Obstoječi ukrepi se še nadalje izboljšujejo. S temi ukrepi se zagotovi, da imajo vsa podjetja notranji sistem za reševanje pritožb , ki je vreden zaupanja, učinkovito deluje in je podvržen neodvisnim standardom spremljanja ali standardom za revizije. Komisija lahko spodbuja vsa podjetja, zlasti v tistih sektorjih, v katerih poročajo o večjem številu skupinskih pritožb, da se razvijejo samourejevalni ukrepi v obliki oznak, ki se sporočijo potrošnikom .

47. Za boljše poznavanje postopkov za uveljavljanje odškodnin je treba za potrošnike predvideti ukrepe za ozaveščanje . Potekajo lahko v obliki dejavnosti obveščanja na nacionalni ravni ali ravni EU, ki bodo splošne ali prilagojene posameznim sektorjem. Morebitne dejavnosti bodo pokrivale od informativnih dogodkov, ki jih bodo izvajale potrošniške organizacije, pa do dejavnosti, ki jih bodo spodbujale države članice ali EU.

Možnost 4 – pravni postopek za uveljavljanje kolektivnih odškodnin

48. Ta možnost predlaga nezavezujoč ali zavezujoč ukrep EU, s katerim se zagotovi obstoj mehanizma kolektivnih odškodnin s pravno podlago v vseh državah članicah. Takšen postopek bo zagotovil, da bo vsak potrošnik v celi EU z zastopniško tožbo, skupinsko tožbo ali postopkom test case v skupinskih zahtevkih lahko pridobil ustrezno odškodnino. Vprašanja, v zvezi s katerim je treba sprejeti odločitve, vključujejo financiranje postopka, preprečevanje neupravičenih pritožb, procesnega upravičenja, izbiro med sistemom opt-in ali opt-out in razdelitev nadomestil. Namen te možnosti je zagotoviti postopek za uveljavljanje odškodnin s pravnim sredstvi, ki je učinkovit in uspešen pri zagotavljanju odškodnin za potrošnike. V vsakem primeru ta možnost ne sme vsebovati elementov, kot so eksemplarične odškodnine, honorarji od doseženih odškodnin in drugi elementi, ki naj bi spodbujali pravo industrijo sodnih sporov in ki naj bi obstajali v nekaterih neevropskih državah.

49. Glede financiranja , stroški sodnega postopka potrošnikom lahko onemogočijo, da se pridružijo kolektivni tožbi, potrošniške organizacije pa lahko zelo ovirajo pri upravljanju skupinskih zahtevkov v zastopniških tožbah.

50. Delna rešitev se lahko osredotoča na zmanjšanje stroškov, npr. z oprostitvijo sodnih taks za kolektivne tožbe ali zamejitvijo pravniških stroškov.

51. V zvezi z zastopniškimi tožbami je financiranje subjektov, ki zastopajo potrošnike, ključnega pomena. Ena od rešitev je lahko dodelitev deleža nadomestila organizacijam za pokritje stroškov. Tretja stranka (npr. banke) ali javni organ lahko odobri posojilo za morebitno potrebno vnaprejšnje financiranje sodnih postopkov. V nekaterih državah članicah zasebne tretje strani (npr. podjetja, specializirana za pravno financiranje) uspešno izvajajo financiranje sodnih sporov. Druga rešitev je lahko javno financiranje s strani držav članic. Različne rešitve za financiranje se lahko združujejo.

52. Mehanizem EU mora olajšati uveljavljanje upravičenih zahtevkov in koristiti potrošnikom. Hkrati pa mora odvračati od zgoraj navedene industrije sodnih sporov, saj imajo od tega koristi le pravniki in ne potrošniki ter toženim strankam povzročajo visoke stroške. Številni elementi, ki štejejo kot nadzorni ukrepi in pomagajo preprečevati neupravičene zahtevke , so namenjeni izogibanju možnosti zlorabe mehanizma kolektivnih odškodnin. Sodnik lahko igra pomembno vlogo pri odločanju, ali je kolektivna pritožba neupravičena ali sprejemljiva. Potrditev zastopniških subjektov in princip, po katerem stroške plača poražena stran, v državah članicah, kjer obstaja, delujeta kot filter. Tudi javni organi lahko potencialno delujejo kot filter, in sicer pri financiranju kolektivnih odškodnin, saj lahko zavrnejo dodelitev sredstev za neupravičene zahtevke.

53. Položaj potrošnika v sodnih postopkih za kolektivne odškodnine se lahko utrdi tako, da se usposobljenim subjektom, kot so potrošniške organizacije ali varuhi človekovih pravic, dodeli procesno upravičenje za sprožitev zastopniških tožb.

54. Treba je uvesti pomemben element pri postopku za kolektivne odškodnine, in sicer izbiro med postopkoma opt-in ali opt-out .

55. Sistemi opt-in so lahko obremenjujoči in povzročajo visoke stroške potrošniškim organizacijam, ki morajo opraviti pripravljalno delo, kot je popisovanje potrošnikov, opredeljevanje dejstev za vsako zadevo in vodenje zadeve ter komuniciranje z vsakim tožnikom. Te organizacije se lahko srečajo tudi z drugimi težavami, na primer pridobivanjem dovolj velikega števila potrošnikov, ki naj bi se pridružili zahtevku za zelo nizko odškodnino, v katerem je manj verjetno, da bodo potrošniki vložili tožbo. Kljub temu ti sistemi ne predstavljajo tveganja, da bi spodbujali prekomerno število zahtevkov ali neupravičene zahtevke.

56. Postopki opt-out lahko odpravijo nekaj težav v sistemu opt-in. Vendar se nanje v Evropi pogosto gleda z neodobravanjem, ker je znano, da zaradi njih v nekaterih neevropskih državah prihaja do prevelikega števila pritožb. Vsak sistem kolektivnih odškodnin mora biti oblikovan tako, da se temu tveganju izogne. Še vedno pa ostaja vprašanje o razširjanju informacij prek meja. Pomanjkanje informacij lahko pripelje do tega, da so potrošniki vezani na sodbo, ne da bi za to vedeli, ali da ne morejo izpodbijati vodenja zadeve. Poleg tega se potrošniške organizacije v sistemih opt-out lahko znajdejo pred težko nalogo popisovanja žrtev in razdeljevanja nadomestil.

57. Pri postopku opt-in se navedene težave lahko razrešijo tako, da sodišče razdeli nadomestila in potrošnikom dovoli, da se pridružijo skupinski tožbi po izrečeni sodbi v test case, ter da razširi učinke sodbe na vse žrtve. Da bi lahko užival koristi sodbe, mora vsak potrošnik upoštevati posebni sodni postopek.

58. V čezmejnih zadevah se Uredba v zvezi s pristojnostjo[40] uporablja za katero koli tožbo, vključno s tožbo, ki jo na sodišče vloži javni organ, ki zastopa zasebne pravice (npr. varuh človekovih pravic, ki toži v imenu potrošnikov). Zastopniške tožbe se vložijo na sodišče trgovca ali na sodišče na kraju, v katerem je bilo sklenjeno pogodbeno razmerje (člen 5(1)).

59. V skupinskih zahtevkih, v katerih so potrošniki iz različnih držav članic, mora sodišče za pogodbene obveznosti uporabiti različne nacionalne zakonodaje zadevnih potrošnikov (člen 6 Uredbe Rim I[41]). To lahko povzroči praktične težave v zadevah, v katerih potrošniki prihajajo iz različnih držav članic. Rešitev je lahko uvedba spremembe pravil, ki bo v zadevah za kolektivne odškodnine nalagala uporabo zakonodaje trgovca. Druga možnost je še uporaba zakonodaje najbolj prizadetega trga ali države članice, v kateri ima zastopniški subjekt svoj sedež.

60. V podobnih situacijah na področju odgovornosti za izdelke (člen 5 Uredbe Rim II[42]) je lahko v pomoč pravni sporazum, sklenjen po dogodku, ki je povzročil nastalo škodo (člen 14(1a)) Uredbe Rim II).

VPR 1: Kakšno je vaše mnenje o vlogi EU v povezavi s kolektivnimi odškodninami?

VPR 2: Katero od zgoraj naštetih možnosti bi izbrali? Ali bi katero možnost zavrnili?

VPR 3: Ali možnosti vsebujejo posebne elemente, s katerim se strinjate ali ne strinjate?

VPR 4: Ali obstajajo tudi drugi elementi, za katere mislite, da bi morali biti del vaše izbrane možnosti?

VPR 5: Če vam je všeč več možnosti, naštejte, katere bi želeli združiti in kakšne naj bi bile njihove značilnosti?

VPR 6: Ali menite, da bi bil za primer možnosti 2, 3 ali 4 potreben zavezujoč instrument ali bi raje izbrali nezavezujoč instrument?

VPR 7: Ali menite, da bi lahko obstajali še drugi načini obravnavanja težave?

Evropska komisija s to zeleno knjigo poziva zainteresirane strani, da najpozneje do 1. marca 2009 izrazijo svoje mnenje z izpolnjenim vprašalnikom (s pripisom „Odziv na Zeleno knjigo o odškodninah za potrošnike“), ki ga pošljejo na naslov:

European Commission

Directorate-General Health and Consumers

Rue de la Loi 200

1049 Bruselj

Belgija

ali na elektronski naslov: Sanco-consumer-collective-redress@ec.europa.eu .

Prispevki bodo objavljeni na spletni strani Generalnega direktorata za zdravje in potrošnike Evropske komisije. Zainteresirane strani lahko zaprosijo, da njihova stališča ostanejo zaupna. V tem primeru morajo na prvi strani stališča izrecno navesti, da objava ni dovoljena. Komisija bo prispevke preučila in v prvi polovici leta 2009 objavila njihove povzetke.

Komisija bo na podlagi rezultatov tega posvetovanja leta 2009 predstavila drugi dokument o politiki.

Izjava o varstvu podatkov

Namen in področje uporabe osebnih podatkov

Generalni direktorat za zdravje in potrošnike bo zabeležil ter nadalje obdelal le tiste osebne podatke, ki so potrebni za spremljanje vašega prispevka k javnemu posvetovanju o zeleni knjigi o kolektivnih odškodninah.

Ti podatki bodo obdelani v skladu z Uredbo (ES) št. 45/2001 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem pretoku takih podatkov.

Vaši podatki se zabeležijo in shranijo, dokler se ne uporabijo za ukrepe spremljanja v okviru vašega prispevka.

Zaradi večje preglednosti se prispevki, vključno z vašim imenom in položajem v vaši organizaciji, javno objavijo, zlasti na spletnih straneh GD za zdravje in potrošnike na portalu Europa:

http://ec.europa.eu/consumers/redress_cons/collective_redress_en.htm.

Pravica do popravka & nadzornik za varstvo osebnih podatkov:

Če boste potrebovali nadaljnje informacije v zvezi z obdelavo vaših osebnih podatkov ali uveljavljanjem pravic (npr. dostop do ali popravek kakršnega koli nenatančnega ali nepopolnega podatka), pišete na naslov:

Sanco-consumer-collective-redress@ec.europa.eu .

Pravico do pomoči Evropskega nadzornika za varstvo podatkov lahko kadar koli uveljavljate prek e-naslova edps@edps.europa.eu.

[1] COM(2007) 99 konč.

[2] Flash Evrobarometer (EB) 57.2 – Pomlad 2002.

[3] COM(2008) 614 konč.

[4] V svojih resolucijah o Strategiji potrošniške politike je EP po skrbni oceni vprašanja o odškodninah potrošnikov v državah članicah Komisijo zaprosil „ naj predstavi, kadar je to primerno, skladno rešitev na evropski ravni, ki bo vsem potrošnikom omogočila dostop do mehanizmov odškodnin za potrošnike pri čezmejnih pritožbah“ (A6-0155/2008); Svet je Komisijo pozval „ naj skrbno preuči mehanizme za kolektivne odškodnine in predstavi rezultate trenutnih zadevnih študij, da bi se lahko oblikoval morebiten predlog ali ukrep “, UL C 166, 20.7.2007, str. 1-3. Zahtevek EP je bil ponovno poudarjen v resoluciji o Zeleni knjigi o maloprodajnih finančnih storitvah (A6-0187/2008). Odbor EP za preiskavo družbe Equitable Life je prav tako od Komisije zahteval, „ naj še naprej preučuje možnosti za vzpostavitev pravnega okvira z enotnimi pravdnimi postopki za evropske čezmejne kolektivne ukrepe… “(A6-0203/2007). EESO je v mnenju z dne 14. februarja 2008 INT-348 – CESE 258/2008, ki ga je dal na lastno pobudo, predstavil predloge v zvezi s pravno ureditvijo mehanizmov kolektivnih odškodnin.

[5] http://www.oecd.org/dataoecd/43/50/38960101.pdf.

[6] Bela knjiga o odškodninskih tožbah zaradi kršitve protimonopolnih pravil, COM(2008) 165 konč., http://ec.europa.eu/comm/competition/antitrust/actionsdamages/documents.html.

[7] http://www.oft.gov.uk/advice_and_resources/resource_base/market-studies/current/personal/personal-test-case.

[8] http://europa.eu/rapid/pressReleasesAction.do?reference=IP/08/1169&format=HTML&aged=0&language=EN.

[9] Prim. študijo o težavah, s katerimi se spopadajo potrošniki pri pridobivanju odškodnin za kršitve zakonodaje o potrošniških pravicah, in gospodarske posledice teh težav (študija o težavah potrošnikov), str. 42., http://ec.europa.eu/consumers/redress_cons/collective_redress_en.htm

[10] Študija o težavah potrošnikov, str. 21.

[11] Poseben EB o dostopu do pravnega varstva, oktober 2004, str. 29. Te številke se nanašajo samo na EU–15.

[12] Raziskava EB o zaščiti potrošnikov na notranjem trgu, september 2008.

[13] Vendar se situacija razlikuje glede na posamezne države. Nizozemska ima najvišji odstotek potrošnikov, ki zaupajo mehanizmom alternativnega reševanja sporov (57 %), sledijo ji skandinavske države (Danska in Finska 47 % ter Švedska 45 %). Najnižje odstotke imajo Bolgarija (12 %), Slovaška (17 %) in Portugalska (19 %). Glej opombo 12.

[14] Glej opombo 12.

[15] Glej http://www.oft.gov.uk/advice_and_resources/publications/reports/consumer-protection/.

[16] Glej opombo 12.

[17] Študija o oceni učinkovitosti in uspešnosti mehanizmov kolektivnih odškodnin v Evropski uniji (študija o oceni), str. 47 in del II (poročila držav); http://ec.europa.eu/consumers/redress_cons/collective_redress_en.htm.

[18] Komisija je junija 2007 v Leuvnu organizirala delavnico, maja in junija 2008 pa še tri dodatne delavnice s potrošniki, zainteresiranimi poslovnimi stranmi in pravnimi izvedenci. Novembra 2007 se je na konferenci o kolektivnih odškodninah v času portugalskega predsedstva v Lizboni začelo posvetovanje o okvirnih merilih za učinkovit in uspešen sistem kolektivnih odškodnin,

http://ec.europa.eu/consumers/redress_cons/collective_redress_en.htm.

[19] Študija o oceni, str. 93.

[20] Dokumentiranih je bilo 326 primerov. Številni mehanizmi (bolgarski, danski, finski skupinski ukrepi in grški postopek test case) so še preveč novi, da bi bili ustrezno ocenjeni. Italijanski mehanizem se pregleduje.

[21] Študija o oceni, str. 116.

[22] Študija o oceni, str. 116. Te številke ne vključujejo Nizozemske, ki so zaradi nekaj primerov, ki zajemajo večje družbe in znatne zneske, izkrivljene.

[23] Študija o oceni, str. 44.

[24] Študija o težavah potrošnikov, Priloga 3.

[25] Priporočilo Komisije 98/257/ES o načelih, ki veljajo za odgovorne organe v izvensodnih poravnavah potrošniških sporov, UL L 115, 17. 4. 1998, str. 31 in Priporočilo Komisije 2001/310/ES o načelih, ki veljajo za izvensodne organe, odgovorne za sporazumno reševanje potrošniških sporov, UL L 109 19.4.2001, str. 56.

[26] Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/27/ES z dne 19. maja 1998 o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov, UL L 166, 11.6.1998, str. 51.

[27] Uredba (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 2004 o sodelovanju med nacionalnimi organi, odgovornimi za izvrševanje zakonodaje o varstvu potrošnikov, UL L 364, 9.12.2004, str.1.

[28] Poročilo Komisije o uporabi Direktive o opustitvenih tožbah, http://ec.europa.eu/consumers/enforcement/injunctions_en.htm .

[29] Ta številka se je celo rahlo povečala v primerjavi z EB iz leta 2006 (74 %). Glej opombo 12.

[30] Študija o težavah potrošnikov, str. 96.

[31] Direktiva 2008/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o nekaterih vidikih mediacije v civilnih in gospodarskih zadevah, UL L 136, 24.5.2008, str. 3.

[32] Uredba (ES) št. 861/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o uvedbi evropskega postopka v sporih majhne vrednosti, UL L 199, 31.7.2007, str. 1.

[33] Za zbiranje gradiva o delovanju različnih mehanizmov odškodnin bo uporabljen pregled stanja potrošniških trgov, s katerim se bodo predstavili zbrani podatki o odškodninskih vprašanjih

[34] To pa lahko vodi do dodatnih stroškov, ki jih je treba določiti sporazumno z državami članicami.

[35] Na primer medijska pozornost ali razpoložljivost učinkovitih pravnih sredstev za uveljavljanje odškodnine.

[36] Švedska, Finska.

[37] Slovenija.

[38] Komisija se je neuradno posvetovala z mrežo sodelovanja na področju varstva potrošnikov, in zdi se, da v veliki večini držav članic javni izvršilni organi nimajo pooblastil, da bi trgovcem, ki so zakrivili kršitve znotraj Skupnosti, ukazali, da potrošnikom povrnejo škodo, medtem ko imajo v nekaj državah članicah pooblastila, da v imenu potrošnikov kršitelje tožijo za škodo.

[39] Komisija se je neuradno posvetovala z mrežo sodelovanja na področju varstva potrošnikov, in zdi se, da v večini držav članic to pooblastilo ne obstaja.

[40] Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, UL L 12, 16.1.2001, str. 1.

[41] Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I), UL L 177, 4.7.2008, str. 6.

[42] Uredba (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II), UL L 199, 31.7.2007, str. 40.