SL Uradni list Evropske unije C 236/20

Predlog zaključka postopka pritožbe 2009/4209

2009/C 236/07

Službe Komisije so zaključile preiskavo v zvezi s pritožbo 2009/4209 glede plačil zdravnikom, ki so bili med letoma 1982 in 1991 na specialističnem medicinskem usposabljanju v Italiji.

V skladu s pravom Skupnosti, ki se uporablja na tem področju, so službe Komisije po proučitvi pritožbe in dokumentacije, ki so jo poslali pritožniki, sklenile, da v tej fazi v zadevnem primeru ni mogoče ugotoviti nobene kršitve Direktive 93/16/EGS (1).

Direktiva 93/16/EGS o vzajemnem priznavanju diplom zdravnikov in usklajevanju njihovega usposabljanja dejansko določa, da morajo zdravniki, ki se specialistično medicinsko usposabljajo, v času trajanja usposabljanja prejemati ustrezno plačilo. Ta obveznost izhaja zlasti iz Direktive 82/76/EGS (2), ki je spremenila Direktivo 75/363/EGS; navedeni direktivi sta bili prečiščeni z Direktivo 93/16/EGS, ki je bila razveljavljena z Direktivo 2005/36/ES (3).

Rok za prenos Direktive 82/76/EGS je bil 1. januar 1983. Sodišče Evropskih skupnosti je s sodbo z dne 7. julija 1987 priznalo, da Italija ni izpolnila svojih obveznosti, ker Direktive 82/76/EGS ni prenesla v predpisanem roku. Italija je z zakonodajnim odlokom št. 257/1991, sprejetim leta 1991 (začetek veljavnosti: 1. september 1991), dejansko prenesla Direktivo, vendar je omejila pravico do plačila na akademsko leto 1991/92 in naslednja leta. Sodišče je s sodbama C-131/97 Carbonari in C-371/97 Gozza, ki ju je izreklo v postopku predhodnega odločanja, menilo, da bi bila lahko škoda, povzročena zdravnikom specialistom (vpisanim med akademskima letoma 1983/84 in 1990/91), povrnjena z retroaktivno uporabo nacionalnih določb v zvezi s plačili, pri čemer mora nacionalno sodišče opustiti uporabo nacionalnih določb, ki so v nasprotju z Direktivo (določbe, ki omejujejo pravico do plačila na akademsko leto 1991/92 in naslednja leta).

Več zdravnikov specialistov, vpisanih pred akademskim letom 1991/92, je pred italijanskimi civilnimi in upravnimi sodišči sprožilo odškodninske postopke. V sodbah regionalnega sodišča Lazio z dne 25. februarja 1994, oddelek 1a, je sodišče sprejelo pritožbe in določilo, da nacionalna sodišča ne smejo uporabljati zakonodajnega odloka št. 257 z dne 8. avgusta, ker se v skladu s tem odlokom pravo Skupnosti uporablja samo za zdravnike, ki so bili sprejeti na specialistično medicinsko usposabljanje v akademskem letu 1991/92, s čimer ostaja v veljavi prejšnji program za specialistično medicinsko usposabljanje.

Italija je kljub tej sodbi zavrnila ustrezno plačilo zdravnikom, ki so bili na specialističnem medicinskem usposabljanju pred akademskim letom 1990/91, in namesto tega sprejela zakon št. 370 z dne 19. oktobra 1999, ki v členu 11 določa, da bi bilo treba vsem zdravnikom, ki so se specialistično usposabljali v obdobju 1983–1991, izplačati študijsko pomoč v višini 13 000 000 LIT pod pogojem, da so bili osebno zajeti v sodbi. V ministrskem odloku so bili določeni postopki za predložitev vloge za izplačilo študijske pomoči. Zoper ta ministrski odlok so nekateri zdravniki vložili tožbo, na podlagi katere je bila izdana sodba, ki je zdravnikom, ki so se specialistično medicinsko usposabljali in bili vpisani pred akademskim letom 1990/92, priznala pravico do odškodnine.

Po navedbah pritožnikov so zdravniki, ki so se specialistično medicinsko usposabljali od roka za prenos zadevne direktive (31. december 1982) in bili vpisani v program usposabljanja pred akademskim letom 1991/92, zdaj izgubili pravico do odškodnine, ker Italija ni pravočasno in v celoti prenesla Direktive. Službe Komisije ugotavljajo, da pritožniki Italiji očitajo, da ni spremenila zadevne italijanske zakonodaje.

Službe Komisije so prejele še druge podobne zahtevke italijanskih zdravnikov, vendar so ugotovile, da iz nacionalne sodne prakse izhaja, da je nacionalno sodišče v celoti spoštovalo načela, ki jih je določilo Sodišče Evropskih skupnosti v sodbah, izdanih v zadevah C-131/97 Carbonari in C-371/97 Gozza. Nacionalno sodišče je sprejelo načelo retroaktivne uporabe pravice do plačila in opustilo uporabo nacionalnih določb, ki so v nasprotju z Direktivo 82/76/EGS (člen 8 zakonodajnega odloka št. 257/1991, ki omejuje pravico do plačila na akademsko leto 1991/92 in naslednja leta) ter priznalo pravico do plačila in torej pravico do povračila škode. Kljub temu je nacionalno sodišče v nekaterih primerih zavrnilo povračilo škode, ker je po veljavnih določbah nacionalnega prava zadeva zastarala. Taka odločitev naj ne bi bila v nasprotju s pravom Skupnosti, kot ga razlaga Sodišče Evropskih skupnosti, zlasti v sodbi z dne 5. marca 1996 v zadevah C-46/93 Brasserie du pêcheur in C-48/93 Factortame, ki določa, da se načela, ki veljajo za povračilo, v primeru neobstoja ustreznih določb Skupnosti določijo z notranjim pravnim redom posamezne države članice. Ta načela pa ne smejo biti manj ugodna od načel, ki se uporabljajo za podobne pritožbe, ki temeljijo na notranjem pravu (točka 83 zgoraj navedene sodbe z dne 5. marca 1996). V tem primeru je uporaba notranjega prava skladna s tem načelom.

Zato bodo službe Komisije predlagale Komisiji, naj zaključi postopek pritožbe.

Če Komisija tudi po zaključku postopka prejme nadaljnje podatke, ki bi lahko upravičili začetek postopka v isti zadevi, se lahko postopek ponovno začne.

(1) UL L 165, 7.7.1993, str. 1.

(2) UL L 43, 15.2.1982, str. 21.

(3) UL L 255, 30.9.2005, str. 22.