Sodišče se je pri odgovoru na predlog za sprejetje predhodne odločbe oprlo na štiri ugotovitve. Prvič, Sodišče se je sklicevalo na svojo nedavno sodbo v zadevi Raugevicius in opozorilo, da „spada položaj državljana EU, ki je uresničeval svojo pravico do prostega gibanja, na področje uporabe člena 18 PDEU,“ tudi na področju amaterskega športa. Drugič, s temeljno svobodo gibanja oseb, kot je izražena v členu 21 PDEU, se želi med drugim olajšati „postopna vključitev zadevnega državljana EU v družbo države članice gostiteljice,“ udeležba v amaterskem športu pa je pomemben del tega procesa vključevanja. Tretjič, Sodišče je v zvezi s prejšnjo sodno prakso EU opozorilo, da morajo pravilniki nacionalnih (športnih) zvez prav tako spoštovati pravo EU, vključno s Pogodbama. Četrtič, dejstvo, da se člena 18 in 21 PDEU uporabljata za pravilnike nacionalnih športnih zvez, med drugim pomeni, da so ti pravilniki, ki lahko pomenijo omejitev temeljne svoboščine, nezdružljivi s pravom EU, razen če so „utemeljen[i] z objektivnimi preudarki in sorazmer[ni] z legitimno zasledovanim ciljem“.

Daniele Biffi je italijanski državljan, ki živi v Nemčiji in kot amater tekmuje v teku v kategoriji veteranov. Je član športnega kluba TopFit, včlanjenega v nemško atletsko zvezo (Deutscher Leichtathletikverband, DLV). Zaradi spremembe pravilnika te zveze leta 2015 so mobilni državljani EU v Nemčiji, kot je Daniele Biffi, izgubili možnost, da bi bili izbrani za udeležbo na državnih prvenstvih, ali pa jim je bila dovoljena le udeležba na prvenstvih „zunaj konkurence“ ali „brez točk“. Zato niso mogli napredovati v finale in pridobiti naslova državnega prvaka, čeprav so izpolnjevali vse ostale pogoje za udeležbo na atletskih prvenstvih.

Tretjič, po mnenju Sodišča v sodbi Raugevicius veljata nasprotje med ciljem preprečevanja tveganja nekaznovanosti za storjena kazniva dejanja in omejitvami temeljne svoboščine ter ustrezna potreba po proučitvi alternativnih ukrepov tudi pri izročitvi (prošnjah za izročitev) zaradi izvršitve (tuje) kazenske sankcije. Čeprav bi načelo ne bis in idem državi članici državljanstva preprečevalo, da bi zadevnega mobilnega državljana EU kazensko preganjala, so v mednarodnih instrumentih in zakonodaji (nekaterih) držav članic določeni alternativni ukrepi (npr. prestajanje kazenskih sankcij, ki jih naložijo tuja sodišča, v državi članici državljanstva). Po mnenju Sodišča bi se torej za take alternativne ureditve lahko štelo, da se uporabljajo za zadevnega mobilnega državljana EU (ne glede na omejitve na podlagi državljanstva).

V zvezi s tem je Sodišče v sodbi Petruhhin menilo, da morajo države članice, ki razmišljajo o ugoditvi prošnji za izročitev, preveriti, ali obstajajo alternativni ukrepi, ki so manj omejevalni za uresničevanje temeljnih svoboščin. Sodišče je na podlagi načela EU o lojalnem sodelovanju (člen 4(3) PEU) in sekundarnega prava EU na področju sodelovanja v kazenskih zadevah (natančneje, evropskega naloga za prijetje) ugotovilo naslednje. Preden država članica izroči mobilnega državljana EU, si mora izmenjati podatke z državo članico državljanstva, da se organom te države članice omogoči – „če so na podlagi nacionalnega prava [ekstrateritorialno] pristojni“ – pregon mobilnega državljana EU zaradi kaznivih dejanj, storjenih v tujini. Vendar je Sodišče v sodbi Pisciotti pojasnilo, da če je bila država članica državljanstva ustrezno obveščena in se kljub temu odloči, da ne bo preganjala lastnega državljana zaradi kaznivih dejanj, storjenih zunaj nacionalnega ozemlja, pravo EU ne preprečuje, da ga država članica „gostiteljica“ izroči tretji državi.

Drugič, Sodišče je presojalo, ali bi bila mednarodna/nacionalna pravila držav članic, ki preprečujejo le neizročitev njihovih lastnih državljanov, nezdružljiva z načelom nediskriminacije iz člena 18 PDEU. Ugotovilo je, da taka pravila o izročitvi povzročajo različno obravnavo glede na državljanstvo državljana EU in s tem pomenijo omejitev svobode gibanja. V skladu s sodno prakso Sodišča bi bila taka omejitev lahko utemeljena le, „če temelji na objektivnih razlogih in je sorazmerna s ciljem, ki mu nacionalno pravo legitimno sledi“. Sodišče priznava, da sta cilja „mednarodnega sodelovanja v kazenskih zadevah“ in preprečevanja nevarnosti nekaznovanosti legitimna, vendar morajo te nacionalne določbe izpolnjevati tudi zahtevo sorazmernosti.

Glavne ugotovitve Sodišča v teh zadevah je mogoče povzeti, kot sledi. Prvič, Sodišče je odločilo, da so za določitev pravil o izročitvi sicer pristojne države članice, vendar morajo države članice, če EU in tretja država nista sklenili mednarodnega sporazuma, nacionalna pravila o izročitvi izvajati tako, da ustrezno upoštevajo pravo EU v položajih, za katere velja to pravo. Po mnenju Sodišča tak položaj nastane, kadar državljan EU uresničuje svoje pravice do prostega gibanja (v skladu s členom 21 PDEU) in bi nacionalna pravila o izročitvi lahko povzročila diskriminacijo državljanov EU glede na državljanstvo (v skladu s členom 18 PDEU).

Tri sodbe Sodišča o prepovedi diskriminacije glede na državljanstvo in izročitvi državljanov EU, ki prebivajo v državi članici, ki ni država članica njihovega državljanstva, tretji državi so bile Petruhhin, Pisciotti in Raugevicius. Predmet vseh teh zadev je bilo medsebojno vplivanje nacionalnih pravil, ki preprečujejo izročitev lastnih državljanov države članice gostiteljice, in načela EU o prepovedi diskriminacije državljanov EU glede na državljanstvo (člen 18 PDEU).

To poročilo vsebuje pregled določb iz drugega dela PDEU o: (i) državljanstvu EU, (ii) nediskriminaciji, (iii) prostem gibanju in prebivanju na ozemlju držav članic, (iv) pravici voliti in biti voljen na občinskih volitvah in volitvah v Evropski parlament v državi članici prebivališča, (v) pravici do konzularne zaščite, (vi) pravici naslavljanja peticij na Evropski parlament ter (vii) pravici do predložitve pritožb evropskemu varuhu človekovih pravic. To poročilo je priloženo poročilu o državljanstvu EU z naslovom „Krepitev vloge državljanov in zaščita njihovih pravic v težkih časih“.

V skladu s členom 25 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) mora Komisija vsaka tri leta Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru poročati o uporabi določb o nediskriminaciji in državljanstvu EU (iz drugega dela Pogodbe). To deveto poročilo, pripravljeno v skladu s členom 25 PDEU, zajema obdobje od 1. julija 2016 do 30. junija 2020.

Sodišče je v sodbi Tjebbes in drugi, na splošno potrdilo legitimnost cilja držav članic, da zagotovijo dejansko povezavo med državo in njenimi državljani. Vendar ta legitimnost držav članic ne odvezuje od tega, da morajo (v posameznih primerih) zagotoviti, da se pri izgubi državljanstva držav članic ex lege upošteva načelo sorazmernosti, kadar bi izguba nacionalnega državljanstva pomenila izgubo državljanstva EU in z njim povezanih pravic.

Komisija je na podlagi tega poročila ustanovila „skupino strokovnjakov iz držav članic za sheme državljanstva in prebivanja za vlagatelje“, da bi (i) proučila posebna tveganja, ki izhajajo iz shem državljanstva za vlagatelje, (ii) pripravila skupni nabor varnostnih preverjanj do konca leta 2019 ter (iii) obravnavala vidike preglednosti in dobrega upravljanja v zvezi z izvajanjem shem državljanstva in prebivanja za vlagatelje.

Komisija je januarja 2019 izdala poročilo o shemah državljanstva in prebivanja za vlagatelje v Evropski uniji, v katerem je analizirala obstoječe sheme za pridobitev državljanstva in stalnega prebivališča v državah članicah EU na podlagi naložb ter poudarila več pomislekov in tveganj, ki jih take sheme pomenijo za EU.

V skladu s členom 20 PDEU so vse osebe z državljanstvom ene od držav članic EU tudi državljani Unije. Državljanstvo Unije se doda nacionalnemu državljanstvu in ga ne nadomesti. Čeprav je za določitev pogojev za pridobitev in izgubo državljanstva pristojna posamezna država članica ob ustreznem upoštevanju prava EU, se ob podelitvi državljanstva države članice podelijo tudi državljanstvo EU in z njim povezane pravice, ki se nato lahko uveljavljajo po vsej EU. Zato Komisija meni, da bi morale države članice uporabljati svoje posebne pravice pri podeljevanju državljanstva v duhu lojalnega sodelovanja, kot je določeno v Pogodbah.

Kar zadeva versko svobodo, je treba opozoriti na sodbo Sodišča z dne 22. januarja 2019 v zadevi Cresco Investigation (C-193/17, EU:C:2019:43). Sodišče je razsodilo, da nacionalna zakonodaja, v skladu s katero je, prvič, veliki petek dela prost dan le za zaposlene, ki so pripadniki nekaterih krščanskih cerkva, in so, drugič, samo ti zaposleni upravičeni do dodatnega plačila, če morajo na navedeni dela prost dan delati, pomeni neposredno diskriminacijo na podlagi vere.

Evropska komisija je decembra 2018 objavila oceno okvira EU za nacionalne strategije vključevanja Romov do leta 2020. Vanjo sta bila zajeta vrednotenje okvira EU in način mobilizacije drugih političnih, pravnih in finančnih instrumentov EU za vključevanje Romov. Komisija je septembra 2019 objavila tudi poročilo, osredotočeno na nacionalno izvajanje ukrepov za vključevanje Romov.

Komisija je novembra 2018 pripravila dokumente o ugotovitvah na podlagi razprav skupine EU na visoki ravni za boj proti rasizmu, ksenofobiji in drugim oblikam nestrpnosti o anticiganizmu in afrofobiji, ki so potekale v sklopu tematskih sej na njenem četrtem srečanju 5. decembra 2017. Pripravila je tudi smernice o praktični uporabi Okvirnega Sklepa Sveta 2008/913/PNZ o boju proti nekaterim oblikami in izrazom rasizma in ksenofobije s kazensko-pravnimi sredstvi.

V sodbi Lounes je Sodišče odločilo, da lahko državljan EU, ki je uveljavil svoje pravice do prostega gibanja za prebivanje v drugi državi članici EU in je od takrat pridobil državljanstvo države članice gostiteljice in hkrati ohranil državljanstvo države članice izvora ter ki ni več upravičenec iz Direktive 2004/38/ES, še naprej uveljavlja pravice, izvedene iz člena 21 PDEU . Tudi pravice družinskih članov navedenega državljana EU (z dvojnim državljanstvom) so lahko izvedene neposredno iz člena 21 PDEU, in sicer pod pogoji, ki ne smejo biti strožji od tistih iz Direktive 2004/38/ES . Sodišče pojasnjuje, da pravica do svobodnega gibanja vključuje pravico do običajnega družinskega življenja .

5.2.1.Razvoj sodne prakse Sodišča v zvezi s pravicami do prostega gibanja in (izvedenimi) pravicami do prebivanja

Komisija je razvila orodje za e-učenje o pravici do prostega gibanja, namenjeno lokalnim upravam za poglobitev njihovega znanja o Direktivi 2004/38/ES (direktiva o prostem gibanju) in pravicah, ki iz nje izhajajo. Orodje za e-učenje je na voljo v 23 jezikih in vključuje ocenjevalni preizkus za samooceno ter spletni tečaj za začetnike in napredne uporabnike.

Državljani lahko službi Tvoja Evropa – nasveti, ki zagotavlja brezplačno prilagojeno pravno svetovanje, zastavljajo tudi vprašanja glede svojih osebnih pravic EU. Službo Tvoja Evropa – nasveti upravlja Komisija, deluje pa prek zunanjega izvajalca Evropska civilna pobuda (ECAS). Med letoma 2016 in 2020 je služba Tvoja Evropa – nasveti prejela več kot 42 000 poizvedb o vstopnih postopkih in pravicah do prebivanja ter več kot 2 300 poizvedb o političnih in sodnih pravicah.

Komisija je v obdobju poročanja obravnavala 950 pritožb državljanov, 6 128 vprašanj in 140 peticij Evropskega parlamenta o uveljavljanju pravice do prostega gibanja. Mnogi so se nanašali na pravico do vstopa in prebivanja državljanov tretjih držav, ki so družinski člani državljanov EU (na pogoje za izdajo vizumov in dovoljenj za prebivanje ter druge formalnosti), ter pogoje, pod katerimi lahko državljani EU uveljavljajo pravico do prostega gibanja.

Mobilni državljani EU in njihovi družinski člani lahko najdejo informacije o svoji pravici do prebivanja v drugih državah članicah na portalu Tvoja Evropa , ki zagotavlja tudi dostop do informacij za posamezne države in s tem izpolnjuje svojo vlogo „enotnega digitalnega portala“ EU .

Večina državljanov podpira to pravico in meni, da je ena največjih prednosti članstva v EU. Poleg tega več kot polovica državljanov EU pravi, da imajo korist od tega, da je pri potovanju v tujino manj ali nič mejnih kontrol. Večina Evropejcev meni, da je prosto gibanje ljudi, blaga in storitev v Evropski uniji najbolj pozitiven rezultat EU. V raziskavi, opravljeni spomladi 2020, se je 83 % državljanov EU strinjalo, da prosto gibanje državljanov EU znotraj EU na splošno koristi gospodarstvu njihove države.

V skladu s členom 20(2)(a) in členom 21 PDEU imajo državljani Unije pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s Pogodbama, in ukrepov, sprejetih za njuno izvajanje.

5.PRAVICA DO PROSTEGA GIBANJA IN PREBIVANJA NA OZEMLJU DRŽAV ČLANIC (ČLEN 20(2) IN ČLEN 21 PDEU)

Sodišče je v sodbi Gusa odločilo, da se pravica do ohranitve statusa „delavca ali samozaposlene osebe“ po prenehanju opravljanja gospodarskih dejavnosti v primerih, določenih v členu 7(3) Direktive 2004/38/ES (natančneje točki (b) navedenega člena, če je „ustrezno prijavljen kot neprostovoljno brezposeln, potem ko je bil zaposlen več kot eno leto in je prijavljen kot iskalec zaposlitve“), uporablja tudi za mobilne državljane EU, ki so bili samozaposleni pred neprostovoljnim prenehanjem gospodarskih dejavnosti .

V sodbi Coman je Sodišče razložilo pojem „zakonec“ državljana EU iz člena 2(2)(a) Direktive 2004/38/ES in odločilo, da je to avtonomna opredelitev prava EU, neodvisna od zakonodaj držav članic. Sodišče je razsodilo, da če je državljan EU, ki se vrne, (prej) uveljavil svoje pravice do prostega gibanja, tako da je dejansko prebival v drugi državi članici EU in je v državi članici gostiteljici razvil ali utrdil družinsko življenje z državljanom (tretje države) istega spola, s katerim je v državi članici gostiteljici zakonito sklenil zakonsko zvezo, pravo EU nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zavrača podelitev izvedenih pravic do vstopa in prebivanja zakoncu istega spola državljana EU, ki se vrne, na podlagi nepriznavanja istospolne zakonske zveze v zadevni (domači) državi članici . Zadevna država članica mora tako osebo šteti za zakonca, da ji omogoči uresničevanje pravic, ki jih ima v skladu s pravom EU. Hkrati to ne pomeni, da mora država članica v svoji nacionalni zakonodaji zagotoviti institut zakonske zveze med osebami istega spola .

V sodbi Altiner in Ravn je Sodišče odločilo, da pravo EU ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki družinskemu članu državljana EU, ki se vrne, ne podeljuje izvedene pravice do prebivanja, če ta družinski član ni vstopil na ozemlje države članice izvora državljana EU kot „naravna posledica“ vrnitve zadevnega državljana EU v to državo članico . Pogoj za to je, da takšna nacionalna zakonodaja zahteva, da se v okviru celovite presoje upoštevajo tudi drugi upoštevni elementi, ki bi lahko dokazali, da se družinsko življenje, ki se je razvilo in utrdilo v državi članici gostiteljici, kljub preteku časa med vrnitvijo državljana EU v navedeno državo članico in vstopu družinskega člana, ki je državljan tretje države, ni končalo .

Zadeva Tarola se je nanašala na primer državljana EU, ki je uresničeval pravico do prostega gibanja tako, da je na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas v državi članici gostiteljici dva tedna opravljal delo ter nato postal neprostovoljno brezposeln. Sodišče je razložilo člen 7(1)(a) in (3)(c) Direktive 2004/38/ES ter je menilo, da državljan v takem položaju ohrani status delavca (in s tem pravico do prebivanja v državi članici gostiteljici) za dobo najmanj nadaljnjih šestih mesecev, če je zadevni posameznik pred neprostovoljno brezposelnostjo dejansko imel status delavca in če se je prijavil kot iskalec zaposlitve pri ustreznem zavodu za zaposlovanje . Poleg tega je Sodišče opozorilo, da je lahko upravičenost do prejemkov socialne varnosti ali socialne pomoči v skladu z nacionalno zakonodajo odvisna od opredeljenega obdobja zaposlitve, če v skladu z načelom enake obravnave isti pogoj velja za državljane zadevne države članice .

Zadeva Bajratari je povezana z razlago člena 7(1)(b) Direktive 2004/38/ES – prebivanje na podlagi zadostnih sredstev in celovitega zavarovalnega kritja. Zadeva se je nanašala na državljanko tretje države, ki je bila starš mladoletnega državljana EU, ki se je želela sklicevati na svojo izvedeno pravico do prebivanja v državi članici gostiteljici kot dejanski skrbnik svojega mladoletnega otroka, državljana EU, ki prebiva na podlagi člena 7(1)(b). Sodišče je odločilo, da ima mladoletni državljan EU dovolj sredstev, da med svojim prebivanjem ne postane nesorazmerno breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici, če ta sredstva izvirajo iz prihodkov iz nezakonite zaposlitve njegovega starša, ki je državljan tretje države ter nima dovoljenja za prebivanje in delovnega dovoljenja. Sodišče je odločilo tudi, da pogoji za omejitev pravice mladoletnega državljana EU do prebivanja zaradi vzdrževanja javnega reda niso bili izpolnjeni.

Druga skupina sodb Sodišča se nanaša na omejitev pravic do prebivanja in izgone v skladu z Direktivo 2004/38/ES.

Sodišče je v sodbi E proti Subdelegación del Gobierno en Álava ponovno poudarilo, da morajo odločbe o izgonu v skladu z Direktivo 2004/38/ES temeljiti izključno na osebnem obnašanju zadevnega posameznika (državljana EU). Okoliščina, da je bil zadevni posameznik ob sprejetju odločbe o izgonu v zaporu, ne da bi se mu v bližnji prihodnosti obetala izpustitev na prostost, ne „izključuje možnosti, da bi [njegovo] obnašanje lahko pomenilo resnično in sedanjo grožnjo za osnovne interese družbe države članice gostiteljice“ za namen sprejetja take odločbe.

V sodbi Petrea je Sodišče med drugim ugotovilo, da lahko država članica prekliče potrdilo o prijavi, ki je bilo neupravičeno izdano državljanu EU, ki je bil izgnan in je ponovno vstopil, medtem ko je zanj še vedno veljala odločba o prepovedi prebivanja (kot je določeno v Direktivi 2004/38/ES) . Zadevni državljan EU je v skladu s členom 32 Direktive 2004/38/ES upravičen do vložitve vloge za odpravo navedene odločbe o prepovedi prebivanja, vendar tak državljan v času proučevanja njegove vloge nima pravice do prebivanja (v skladu z Direktivo 2004/38/ES) .

V sodbi B in Vomero je Sodišče pojasnilo več vprašanj v zvezi z določbami Direktive 2004/38/ES o povečani stopnji varstva pred izgonom v skladu s členom 28(3)(a) navedene direktive in pogojih zanj, zlasti v okviru prestajanja zaporne kazni. Sodišče je razsodilo, da mora imeti državljan EU pravico do stalnega prebivališča, da je upravičen do povečane stopnje varstva pred izgonom . Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da je treba skupno obdobje (neprekinjenega) predhodnega prebivanja, potrebno za povečano stopnjo varstva pred izgonom, izračunati s štetjem nazaj od datuma, na katerega je bila sprejeta prvotna odločba o izgonu . Na vprašanje, ali je bilo obdobje prebivanja, zahtevano za povečano stopnjo varstva, prekinjeno z obdobjem pridržanja pred odločbo o izgonu, je treba odgovoriti s celovito presojo tega, ali, ne glede na prestajanje zaporne kazni, integracijske vezi med državljanom EU in državo članico gostiteljico niso bile pretrgane . Med zadevne dejavnike pri tej celoviti presoji spadajo „trdnost integracijskih vezi, stkanih z državo članico gostiteljico pred začetkom prestajanja zaporne kazni zadevne osebe, narava kaznivega dejanja, na katerem temelji izvršena zaporna kazen, okoliščine, v katerih je bilo storjeno, in osebno obnašanje zadevne osebe med prestajanjem zaporne kazni“ .

V sodbi K in HF je Sodišče odločilo, da iz dejstva, da je bil državljanu EU (oziroma družinskemu članu državljana EU) predhodno zavrnjen azil na podlagi člena 1F Ženevske konvencije, ni mogoče samodejno sklepati, da že njegova prisotnost sama predstavlja resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe v smislu (člena 27) Direktive 2004/38/ES . O potrebi po omejitvi svobode gibanja in prebivanja državljana EU ali družinskega člana državljana EU je treba presojati za vsak primer posebej in na podlagi pravil o prostem gibanju. Pristojni nacionalni organi morajo nadalje proučiti, ali (i) je sprejetje ukrepov iz razlogov javnega reda ali javne varnosti skladno z načelom sorazmernosti ob upoštevanju pravic državljanov EU in njihovih družinskih članov in ali (ii) so bili mogoči drugačni ukrepi, ki manj posegajo v pravico do prostega gibanja .

Tretja skupina sodb Sodišča v obravnavanem obdobju se nanaša na pravice do prostega gibanja in prebivanja, izvedene v skladu s členoma 20 in 21 PDEU

V sodbi Rendón Marín je Sodišče odločilo, da pravo EU samodejno nasprotuje zavrnitvi izvedene pravice do prebivanja državljanu tretje države, ki ima izključno pravico do varstva in vzgoje „mobilnih“ in „statičnih“ mladoletnih državljanov EU, zgolj na podlagi predkaznovanosti . Sodišče to nasprotovanje samodejni zavrnitvi izvedene pravice do prebivanja staršu, ki je državljan tretje države in od katerega je odvisen mladoleten državljan EU, zgolj na podlagi predkaznovanosti starša podobno potrjuje v sodbi CS . Vendar Sodišče v obeh sodbah, Rendón Marín in CS, priznava možnost, da države članice omejijo pravice do prebivanja, izvedene iz členov 20 in 21 PDEU, če vsaka taka omejitev temelji na presoji vsakega primera posebej in če vsak izgon ali omejitev pravice do prebivanja temelji na „obstoju resnične, sedanje in dovolj resne grožnje za javni red ali javno varnost“ .

V zadevi Chavez-Vilchez in drugi je bilo sodišče pozvano, naj pojasni, koliko je pravica do prebivanja, izvedena iz člena 20 PDEU (če sledimo vrsti sodb Sodišča, ki se je začela s sodbo Ruiz Zambrano), odvisna od možnosti, da državljan EU, ki je starš, vendar ni tisti, ki dejansko prevzame varstvo in vzgojo „statičnega“ mladoletnega državljana EU, varuje in vzgaja tega otroka. Sodišče je razsodilo, da morajo pristojni organi – med drugim glede na člena 7 (varstvo zasebnega in družinskega življenja) in 24 (upoštevanje otrokove koristi) Listine EU o temeljnih pravicah – ugotoviti, kateri starš dejansko prevzame varstvo in vzgojo otroka ter ali obstaja razmerje odvisnosti od starša, državljana tretje države, tako da bi bil otrok v praksi prisiljen zapustiti ozemlje EU, če bi bila takemu staršu zavrnjena pravica do prebivanja . Sodišče je odločilo, da je pri taki presoji okoliščina, da je drugi starš, državljan EU, resnično sposoben in pripravljen vsakodnevno in dejansko sam skrbeti za otroka, upoštevni dejavnik. Vendar to samo po sebi ne zadostuje za ugotovitev, da med staršem, državljanom tretje države, in otrokom ne obstaja razmerje odvisnosti, tako da bi bil otrok prisiljen zapustiti ozemlje EU, če bi bila temu državljanu tretje države zavrnjena pravica do prebivanja . Sodišče je ponovno poudarilo, da upoštevni dejavniki pri presoji pristojnih organov vključujejo „vprašanje varstva in vzgoje otroka ter vprašanje, ali pravno, finančno ali čustveno skrb za tega otroka prevzame roditelj, državljan tretje države“ . Sodišče je dodalo, da mora presoja teh dejavnikov „ob upoštevanju koristi zadevnega otroka temeljiti na vseh okoliščinah tega primera, zlasti na njegovi starosti, njegovem fizičnem in čustvenem razvoju, stopnji njegovega čustvenega razmerja z roditeljem, državljanom Unije, in z roditeljem, državljanom tretje države, ter na tveganju, da bo imela ločitev od zadnjega škodljive posledice za ravnovesje tega otroka“ .

Zadeva Subdelegación del Gobierno en Ciudad Realse je nanašala na člen 20 PDEU. Sodišče je odločilo, da člen 20 nasprotuje temu, da bi država članica zavrnila prošnjo za združitev družine, ki jo vloži zakonec, ki je državljan tretje države, državljana EU, ki ima državljanstvo te države članice in ki ni nikoli uresničeval svoje pravice do prostega gibanja, samo zato, ker ta državljan EU nima na voljo dovolj sredstev zase in za svojega zakonca, da ne bi postala breme za nacionalni sistem socialne pomoči, ne da bi se proučilo, ali obstaja tako razmerje odvisnosti med tem državljanom EU in njegovim zakoncem, da bi bil v primeru zavrnitve priznanja izvedene pravice do prebivanja zadnjenavedenemu navedeni državljan EU prisiljen zapustiti ozemlje EU, s čimer bi mu bile odvzete pravice, ki so mu podeljene z njegovim statusom. Kadar torej državljan tretje države pri pristojnem nacionalnem organu vloži vlogo za priznanje pravice do prebivanja zaradi združitve družine z državljanom EU, ki je državljan zadevne države članice, mora ta organ na podlagi dokazil, ki jih morata predložiti zadevni državljan tretje države in državljan EU, ter, če je potrebno, opravljenih poizvedb presoditi, ali med tema posameznikoma obstaja tako razmerje odvisnosti, da je treba navedenemu državljanu načeloma priznati izvedeno pravico do prebivanja na podlagi člena 20 PDEU.

5.2.2.Razvoj sodne prakse Sodišča v zvezi s pravicami „drugih družinskih članov“ državljanov EU do vstopa in prebivanja

Sodišče je glede pravice do vstopa v sodbi Ryanair Designated Activity Company pojasnilo, da so družinski člani državljanov EU, ki so državljani tretje države in imajo dovoljenje za stalno prebivanje, ki ga je v skladu s členom 20 Direktive 2004/38/ES izdala država članica, v skladu s členom 5(2) izvzeti tudi iz zahteve po pridobitvi vizuma za vstop v drugo državo članico. Izvzetje iz vizumske obveznosti se uporablja tudi, če je dovoljenje izdala država članica, ki ni del schengenskega območja. V sodbi je ugotovljeno, da ima imetnik takega dovoljenja ob predložitvi dovoljenja pravico do vstopa na ozemlje države članice brez vizuma, ne da bi bilo potrebno nadaljnje preverjanje njihovega statusa družinskega člana ali morebitno nadaljnje utemeljevanje.

Poleg tega je Sodišče v obravnavanem obdobju izdalo dve sodbi, ki dodatno pojasnjujeta uporabo po analogiji člena 3(2) Direktive 2004/38/ES in njegovo prejšnjo odločitev v zadevi Rahman .

V sodbi Banger je Sodišče odločilo, da morajo države članice v skladu s členom 21 PDEU širšim družinskim članom državljanov, ki se vrnejo, olajšati vstop in prebivanje pod pogoji iz člena 3(2) Direktive 2004/38/ES, ki se uporabljajo po analogiji . Pri presoji prošnje za dovoljenje za prebivanje v skladu s členom 3(2) je treba izpolniti tudi zahtevi, da se taka prošnja obravnava ugodneje kot prošnje državljanov tretje države brez takih družinskih povezav in da se opravi poglobljena proučitev osebnega položaja prosilca. Morebitne zavrnitve takih prošenj morajo biti utemeljene . Sodišče je poleg tega razsodilo, da morajo imeti širši družinski člani, katerih prošnja za dovoljenje za prebivanje je bila zavrnjena, dostop do pravnega sredstva pred nacionalnim sodiščem. Nacionalnemu sodišču mora biti omogočeno, da „preveri, ali odločba o zavrnitvi temelji na dovolj trdni dejanski osnovi in ali so bila spoštovana postopkovna jamstva. Med temi jamstvi je obveznost pristojnih nacionalnih organov, da temeljito proučijo osebni položaj prosilca in obrazložijo vsako zavrnitev vstopa ali prebivanja“ .

V sodbi SM je Sodišče najprej pojasnilo (podobno kot je to storilo v zvezi s pojmom „zakonec“ v sodbi Coman), da je pojem „potomec v ravni črti“ iz člena 2(2)(c) Direktive 2004/38/ES avtonomna opredelitev v pravu EU, neodvisna od zakonodaj držav članic. Poleg tega je ugotovilo, da bi bilo treba tak pojem razlagati široko in da zajema „vsa razmerja med starši in otroki, ne glede na to, ali so biološka ali pravna“ (torej vključno z biološkimi in posvojenimi otroki). Nasprotno pa ne zajema otrok, postavljenih pod ureditev skrbništva, ki med otrokom in njegovim skrbnikom ne ustvarja razmerja med starši in otroki (vključno z otroki, postavljenimi pod alžirsko ureditev kafala) . Sodišče izrecno poudarja, da taki otroci spadajo na področje uporabe člena 3(2) Direktive 2004/38/ES . Kadar države članice izpolnjujejo svojo obveznost iz člena 3(2), da „drugim družinskim članom“ olajšajo vstop in prebivanje , morajo svoje polje proste presoje izvajati „tako, da se spoštujejo“ določbe Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, vključno s pravico do (spoštovanja) družinskega življenja (člen 7) in otrokove koristi (člen 24) . Poleg tega morajo „opraviti uravnoteženo in razumno presojo vseh okoliščin, ki so upoštevne in aktualne za posamezno zadevo, pri čemer morajo upoštevati vse upoštevne interese in zlasti koristi zadevnega otroka“ . Pri tej presoji je treba upoštevati (i) starost otroka ob postavitvi pod skrbništvo in dejstvo, ali otrok od takrat živi skupaj s svojim skrbnikom, (ii) raven čustvene navezanosti, (iii) stopnjo odvisnosti otroka od skrbnika ter (iv) morebitna konkretna in individualizirana tveganja, da bo zadevni otrok žrtev zlorabe, izkoriščanja ali trgovine z otroki. Če je s presojo ugotovljeno, da se od otroka in skrbnika pričakuje, da bosta živela dejansko družinsko življenje in da je ta otrok odvisen od skrbnika, potem iz temeljne pravice do spoštovanja družinskega življenja in koristi otroka izhaja, da mora država članica gostiteljica zadevnemu otroku načeloma podeliti pravico do vstopa in prebivanja kot „drugemu družinskemu članu“ .