SL Uradni list Evropske unije C 228/141

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o sporočilu Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o rezultatih pogajanj glede strategij in programov kohezijske politike za programsko obdobje 2007–2013

COM(2008) 301 konč.

2009/C 228/26

Evropska komisija je 14. maja 2008 sklenila, da v skladu s členom 93 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjem dokumentu:

„Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o rezultatih pogajanj glede strategij in programov kohezijske politike za programsko obdobje 2007–2013“

Strokovna skupina za ekonomsko in monetarno unijo ter ekonomsko in socialno kohezijo, zadolžena za pripravo dela Odbora za tem področju, je mnenje sprejela 5. marca 2009. Poročevalec je bil g. CEDRONE.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 452. plenarnem zasedanju 25. marca 2009 s 40 glasovi za, nobenim glasom proti in 1 vzdržanim glasom.

1. Sklepi in priporočila

1.1 Lizbonska strategija: Evropski ekonomsko-socialni odbor (EESO) pozdravlja povezovanje strukturnih skladov in lizbonske strategije, vključno s politikami, načrtovanimi v okviru te strategije, vendar pod pogoji, navedenimi v točki 5.1.2. Preprečiti pa je treba, da se lizbonski strategiji odtegnejo neodvisna finančna sredstva.

1.2 Časovni razpored: vse je treba opraviti do rokov za izvedbo programov, pri tem pa preprečiti prekrivanja in zamude, ki ovirajo doseganje ciljev. Poleg tega je treba upoštevati različne roke za programe Skupnosti.

1.3 Roki in instrumenti: priporočljivo je preveriti, ali je treba roke medsebojno uskladiti tako, da trajajo 10 let. EESO v zvezi s tem ponovno poudarja težave in ovire pri kombinirani in usklajeni uporabi instrumentov, ki so individualnim izvajalcem na voljo na različnih ravneh. Zato jih je treba razvrstiti (pravna podlaga, tematska specializacija, geografska območja, izvedbeni postopki), zlasti glede na to, ali so projekti transnacionalni ali ne, ali so njihov začetek, pridobitev finančnih sredstev in izvajanje časovno usklajeni ter ali se lahko krovni projekt razčleni na podprojekte.

1.4 Parametri: z odločbo je treba sprejeti tudi druga merila poleg BDP, da bi imeli objektivnejša merila, ki bi se nanašala na potrebe vsakega kraja (točka 5.9).

1.5 Celostni pristop: EESO meni, da je treba oceniti prihodnje finančne možnosti EU, da bi ta sredstva povečali in več pozornosti namenili sofinanciranju držav članic in drugih evropskih organov. Sredstva, ki se za to namenjajo, se zdijo neznatna v primerjavi z milijardami eurov, ki se namenjajo reševanju bank. EESO meni, da je treba celostni pristop okrepiti in ga uveljaviti kot obveznega, saj bi tako kohezijsko politiko ponovno povezali s strateškim pristopom.

1.6 Usklajevanje: EESO priporoča boljše usklajevanje med strategijami in programi kohezijske politike ter okvirnima programoma Skupnosti za raziskave in razvoj (FP7) ter inovativnost in konkurenčnost (CIP). Priporoča tudi, da se okrepijo njihovi transnacionalni in mednarodni mehanizmi mreženja, da bi spodbudili konkurenčnost, inovativnost in zaposlovanje. Cilje in postopke kohezijske politike je treba stalno usklajevati s cilji in postopki politike raziskav in inovacij.

1.7 Rezultati: EESO meni, da je treba več pozornosti nameniti ne samo finančnemu nadzoru, ampak tudi kakovosti doseženih rezultatov, zlasti glede rasti in delovnih mest, ki so nastali v okviru teh programov in se navezujejo na obdobje 2000–2006.

1.8 Ocena: EESO meni, da je treba za boljše in učinkovitejše delovanje kohezijske politike ukrepe izvajati bolj selektivno, da bi na lokalni ravni dosegli boljše razvojne rezultate, ter da je treba okrepiti proces spremljanja in ocenjevanja, na primer z ustanovitvijo ustreznih neodvisnih nadnacionalnih odborov na področjih, kjer jih še ni. Mehanizmi ocenjevanja in nadzora različnih faz kohezijske politike bi morali biti gospodarskim in družbenim zainteresiranim stranem bolj pregledni in dostopni.

1.9 Preglednost in komunikacija: EESO meni, da je najpomembnejše vprašanje preglednosti: pri financiranju, informacijah in lokalni javni podpori za sprejete odločitve in dosežene rezultate. To je najboljši način za izboljšanje prepoznavnosti EU in povečanje njenega pomena za državljane. Preglednost mora biti prednostni cilj EU in se mora nanašati na vse faze, ki so povezane s kohezijsko politiko.

1.10 Skladnost: ohraniti je treba povezanost in skladno vizijo v vseh različnih fazah, značilnih za sklade: priprava, izvajanje, uporaba, spremljanje in ocenjevanje.

1.11 Poenostavljanje: pozorno je treba obravnavati poenostavljanje postopkov, zaradi katerih se programi izvajajo z zamudo ali se sploh ne izvajajo. Pozornost je treba usmeriti na rezultate ocenjevanja z jasnimi in učinkovitimi sistemi, pri tem pa vključiti možnost uvedbe kazni za tiste, ki ne upoštevajo metode, vsebine in rokov, začenši na primer – glede na omejena proračunska sredstva EU – z nevračanjem neporabljenih proračunskih sredstev državam članicam.

1.12 Multiplikacijski učinek: kohezijska politika ter gospodarske politike EU in držav članic ne smejo biti omejene le na razdeljevanje sredstev, temveč morajo biti usmerjene v ustvarjanje multiplikacijskega učinka na lokalni ravni s privabljanjem drugih naložb, da bi tako pospešili rast, konkurenčnost in zaposlovanje ter spodbudili raziskovanje in inovativnost. Najpomembnejši cilj mora biti izboljšanje tako imenovanih „javnih dobrin“ (voda, zbiranje in odlaganje smeti, storitve za starejše, usposabljanje, predšolske zmogljivosti itd.), ki so politična področja odličnosti, da bi povečali privlačnost zadevnih regij.

1.13 Glede na mednarodno finančno krizo in njene sedanje in prihodnje posledice ter glede na načrt, ki ga je Evropski svet potrdil 11. in 12. decembra z namenom obravnavati gospodarsko recesijo, vključno s predlogi za spremembo ureditve skladov Skupnosti, EESO meni, da je prišel čas za temeljit pregled mehanizmov, ki urejajo uporabo sredstev, namenjenih kohezijski politiki, da bi jih bolj prilagodili rasti in okrepljeni evropski gospodarski politiki.

1.14 Finančna struktura: subvencije se ne smejo dodeljevati nenamensko in neomejeno. Temeljito je treba spremeniti finančno strukturo skladov – da bi zagotovili ponovno odprtje kreditnih linij, zlasti za MSP (1) in lokalne oblasti – z izbiro primernejših politik in z dodajanjem prispevkov iz Evropske investicijske banke (EIB) in Evropskega investicijskega sklada (EIS).

1.15 Klientelizem: Komisija mora sprejeti ustrezne instrumente za odpravljanje oblik klientelizma, ki vpliva na kohezijsko politiko. Zlasti pa je treba odpraviti ali vsaj zmanjšati različne oblike sklepanja podpogodb, da bi preprečili izgube in zlorabe.

1.16 Socialna in kohezijska politika: socialna politika mora kot eden od najpomembnejših ciljev kohezijske politike ponovno postati njen osrednji del. To je toliko bolj potrebno, ker gospodarska in socialna kriza, ki jo povzroča finančna kriza, močno vpliva na večino ranljivih delov prebivalstva.

1.17 Trg dela: kohezijska politika mora spodbujati večjo vključenost v evropski trg dela (pri čemer je treba ženske izrecno omeniti), vključno s preskušanjem novih oblik delovnega razmerja, s katerimi bi se krepila rast in zaposlovanje.

1.18 Dobre prakse: Komisija bi morala spodbujati širitev tistih programov, ki so dosegli najboljše rezultate v različnih regijah Evrope. Koristno bi bilo tudi, če bi več pozornosti namenili programom, ki niso dali pričakovanih rezultatov, da se to ne bi ponavljalo.

1.19 Mala in srednja podjetja: kot glavni uporabniki morajo biti MSP vedno v središču pozornosti kohezijske politike, da bi razvili in povečali konkurenčnost, vključno s socialnim gospodarstvom. MSP so osrednjega pomena za rast in zaposlovanje, zato jim je nujno treba olajšati dostop do posojil v sedanjem obdobju recesije.

1.20 Partnerstvo: Komisija bi morala več pozornosti nameniti vprašanju socialnega partnerstva. To se ne bi smelo omejevati na formalno razlago člena 11 uredbe, temveč bi se moralo vrniti k ideji partnerstva, ki je osrednji del evropske socialne kulture. Partnerstva ne bi smeli obravnavati kot koncesijo oz. kot čisto formalnost, temveč kot pristno sporazumevanje o postopkih, vsebini, izvajanju in ocenjevanju programov ter njihovi preglednosti.

1.21 Politična Evropa: poleg že predstavljenih priporočil, je treba dodati še najpomembnejše: Komisija, države članice, regije in socialni partnerji lahko in morajo storiti več za izboljšanje kohezijske politike – kar pravzaprav že poskušajo.

1.22 EESO mora pomagati Evropski uniji pri odločanju o njeni prihodnosti, da bi identificirali pravne in politične instrumente, ki ji bodo dali pristojnosti za sprejemanje odločitev na nekaterih političnih področjih, povečali učinkovitost njenih ukrepov ter odpravili iluzijo, da lahko ostane imuna na vse, med tem ko dogajanja le pasivno opazuje.

2. Predlogi

2.1 Sprejeti je treba predpise za izboljšanje institucionalne uprave in oblikovati postopke, ki bi spodbudili nastajanje učinkovitih partnerstev za doseganje sporazuma s socialnimi partnerji, pri tem pa pripraviti smernice za sporazumevanje o postopkih, tudi na podlagi prejšnjih izkušenj – z namenom razpravljati in se pogajati o programih, vsebinah, postopkih itd.

2.2 Sprejeti je treba nova merila za ocenjevanje, ki bi veljala za vse države in bi zainteresiranim stranem pomagala s spodbujanjem odborov, da nepristransko ocenijo rezultate in kakovost ukrepov, učinkovitost pa bi bila sredstvo za merjenje vpliva kohezijske politike.

2.3 Zato je treba spodbujati skupni evropski program usposabljanja, da bi ustvarili akterje za kohezijo, ki bi lahko uporabljali enako metodo dela v vseh fazah operacij, povezanih z uporabo skladov. Poleg tega bi bilo treba mehanizme za tehnično pomoč, kot je JASPER, dati na voljo vsem konvergenčnim regijam in zainteresiranim stranem.

2.4 Poenostaviti in prilagoditi je treba postopke v vseh fazah, povezanih s skladi, k čemur je EESO že večkrat pozval, vendar skoraj vedno zaman.

2.5 Predpisati je treba kazni za neusklajenost in/ali nedoseganje rezultatov, da bi preprečili razmetavanje sredstev, ponavljanje napak in različne vrste klientelizma.

2.6 Sprejeti je treba zaščitno klavzulo za najrevnejše in najmanj strukturirane regije, da bi zagotovili najboljšo uporabo njim namenjenih sredstev.

2.7 Spodbujati je treba bolj vključujoče državljanstvo ter gospodarsko in socialno kohezijo za vse, pri tem pa uporabljati kohezijsko politiko, dopolnjeno z nacionalnimi politikami.

2.8 EESO poziva k razlikovanju institucionalnega partnerstva med Komisijo, državami članicami in regijami od partnerstev s socialnimi in civilnimi partnerji, ki jih je treba v okviru dejanskega (ne samo formalnega) sodelovanja vzpostavljati na vseh ravneh: evropski, nacionalni in regionalni.

2.9 Ustanoviti je treba komisijo (delovno skupino), sestavljeno iz predstavnikov različnih institucij Skupnosti (EK, EP, EESO, OR), da bi proučila mehanizme, ki urejajo kohezijsko politiko, ter predlagala temeljit in natančen pregled na tem področju.

3. Uvod

3.1 Načelo socialne kohezije je eden od stebrov politike EU (člen 158 Pogodbe ES), ki po Lizbonski pogodbi obsega še teritorialne politike. To gospodarsko in socialno kohezijo povezuje na način, ki predstavlja bistvo podlage, na kateri temelji EU. To načelo, na katerega se pogosto pozablja, bi se moralo uporabljati vedno, povsod in vseh politikah. Kohezijska in politična solidarnost bi morala biti bistvena značilnost vsakršnega delovanja EU. Prepogosto pa ni tako, kar so pokazali nedavni dogodki v zvezi s finančno krizo.

3.2 Kohezijska politika, kakor se predstavlja, še vedno zgleda le kot politika prerazdelitve in ne kot dodana vrednost h gospodarski in denarni politiki ter k enotnemu trgu, ki zmanjšuje prepad med regijami in državami ter preprečuje uničujočo konkurenco.

3.3 Meje kohezijske politike, ki so v sporočilu jasne, so odvisne ne samo od proračunskih omejitev, ampak tudi od pomanjkljivega usklajevanja kohezijskih politik z drugimi gospodarskimi politikami, za katere so še vedno pristojne države članice, ki pa pogosto ne želijo več kakor usklajevanje med evropskimi in nacionalnimi politikami. Sporočilo odraža te pomanjkljivosti, ki so žal značilne za sistem sprejemanja odločitev in zato tudi za sposobnost Evropske komisije za ukrepanje.

3.4 Komisija se v sedanjosti omejuje na vlogo varuha proceduralnih mehanizmov ter na zagotavljanje njihovega delovanja in zagovarjanje formalnih vidikov (več skladnosti), potrebna pa je vodilna vloga, ki je ustreznejša ter je bolj usmerjena v doseganje otipljivih in učinkovitih rezultatov. Torej vloga, ki bi omogočala razlago temeljnega smotra kohezijske politike, Komisija pa je doslej igrala vodilno vlogo, usmerjeno v povečanje profesionalnosti tistih, ki morajo uporabljati sklade.

3.5 Sporočilo in peto kohezijsko poročilo na to kažeta. EESO si zato mora prizadevati, da se v kohezijsko politiko ponovno uvede strateški pristop, ter pripraviti konkretne pobude in predloge; še bolj pa je pomembno, da zagotovi upoštevanje teh pobud in predlogov.

3.6 V tem mnenju ne želimo zajeti vseh vidikov kohezije, saj smo to v preteklosti že velikokrat naredili. Omejiti ga želimo na nekaj osnovnih pripomb in praktičnih predlogov.

4. Sporočilo Komisije: povzetek

4.1 Komisija je ob koncu procesa posvetovanja in pogajanj, ki je potekal na različnih ravneh programov, povezanih z načrtom za obdobje 2007–2013, predstavila poročilo, ki poudarja „uspešnost“ pogajanj, ni pa nobene kritičnosti.

4.2 Poročilo poudarja kvantitativne (345 milijard eurov za naložbe) in „kvalitativne“ vidike sprejetih možnosti, in sicer zelo formalno, z „brezhibnimi“ tabelami in diagrami. Pri uresničevanju ciljev kohezijska politika za obdobje 2007–2013 temelji na štirih naslednjih področjih: — kohezijska politika in lizbonska agenda; — globalizacija in strukturne spremembe; — demografske spremembe in bolj vključujoči trgi dela, družbe in gospodarstva; — trajnostni razvoj, podnebne spremembe in energija. Obravnava tudi upravo in opravljena pogajanja (metodo).

4.3 Omenjeni so tudi posebni cilji programa ter navedeni številčni podatki, porazdelitev sredstev (2) itd. Če povzamemo: — prednost imajo raziskovanje in inovativnost (86 milijard), kar znaša 25 % razpoložljivih sredstev; — 15 milijard za storitve in infrastrukturo; — 27 milijard (8 %) za MSP; — 26 milijard za izobraževanje in usposabljanje; — politike podpore zaposlovanju, zlasti mladih, žensk, migrantov itd.; — pomoč osebam, ki živijo pod mejo revščine in ne morejo vstopiti na trg dela; — 102 milijardi za okolje in trajnostni razvoj.

5. Ugotovitve

5.1 Politike

5.1.1 Prvi del sporočila Komisije se nanaša na lizbonsko strategijo, ki velja za ključni vidik kohezijske politike. EESO meni, da bi danes težko našli nacionalno ali mednarodno institucijo, ki ne bi v celoti podpirala gospodarske politične strategije, katere cilj je doseganje zadovoljive stopnje gospodarske rasti in visoke stopnje zaposlenosti. Vendar ta dokument nikjer ne omenja vprašanja, kako to strategijo izvajati v sedanjih gospodarskih razmerah v 27 državah članicah, ki so zelo različne glede gospodarskih, finančnih in socialnih virov, predvsem pa glede teritorialnega razvoja – čeprav je res, da ni bila sprejeta nobena določba, ki bi to predvidevala.

5.1.2 Za pridobivanje podpore javnosti mora biti lizbonska strategija prilagojena različnim razmeram na lokalni ravni in biti povezana s kohezijsko politiko, za vsakokratne različne razmere pa je treba ugotoviti, kateri ukrepi gospodarske politike lahko na podlagi razpoložljivih virov v lastnem okolju spodbudijo rast dohodka in delovnih mest. To pomeni, da je treba imeti ne samo kratko- do dolgoročno vizijo razvoja teh teritorijev (glede diverzifikacije in preusposabljanja, krepitve lokalnih ustanov, identifikacije in usposabljanja človeškega kapitala, potrebnega za obvladovanje sprememb, privabljanja novih naložb), temveč tudi sposobnost sprejeti takšne regulativne in praktične ukrepe gospodarske politike, ki bodo imeli zaželeni učinek na lokalno gospodarstvo.

5.1.3 Sporočilo zelo na splošno omenja tudi uspehe ter se omejuje na navedbo finančnih sredstev, ki jih kohezijska politika zagotavlja vsakemu sektorju dejavnosti (dostopnost do evropskega trga, naložbe v raziskave, razvoj in inovacije, podjetništvo, trg dela, okolje itd.). Primerno bi bilo glede na pretekle in novejše izkušnje 12 novih držav članic omeniti tudi razpoložljivo kupno moč posameznih teritorijev in merljivi vpliv uporabe sredstev Skupnosti na glavne makroekonomske spremenljivke (rast dohodka in naložb, povečanje zaposlenosti, zmanjševanje inflacije).

5.1.3.1 Razpoložljivost sredstev, namenjenih posebnim ciljem, je nujni pogoj za zagotavljanje sprememb, vendar to ni dovolj za zagotovitev, da bo do teh sprememb tudi dejansko prišlo. Koristno bi bilo, če bi bila omenjena ključna vprašanja glede vodenja kohezijske politike, vključno z zapletenostjo postopkov v zvezi z upravljanjem programov Skupnosti, ter tudi poslabšanje mednarodnega makroekonomskega okvira, ki gotovo ni prispevalo k razvoju najbolj prikrajšanih evropskih regij.

5.1.4 Poleg tega en preprost podatek postavlja pod vprašaj poudarjanje uspehov kohezijske politike. Kljub precejšnjim naložbam iz strukturnih skladov v obdobju 2000–2006 (260 milijard eurov) je bila hitrost razvoja v evropskih državah v zadnjih letih precej nižja kakor v glavnih konkurenčnih državah (Združenih državah Amerike, Kanadi in v manjši meri na Japonskem). Ta pojav je bil opazen zlasti v regijah, ki najbolj odstopajo od povprečja Skupnosti. Prvi dve leti novega programskega cikla (2007–2013), zahvaljujoč nedavnemu poslabšanju gospodarske in finančne krize, potrjujeta, da se veliko evropskih regionalnih gospodarstev sooča s precejšnim zmanjšanjem rasti, če že ne s stagnacijo.

5.1.5 Glede na te ugotovitve EESO meni, da kohezijska politika za obdobje 2007–2013 ne bi smela ponuditi enotne strategije, ki „ustreza vsem“ državam članicam in je usmerjena v doseganje treh ciljev programa Skupnosti (konvergenca, regionalna konkurenčnost in evropsko teritorialno sodelovanje), saj bi bila bolj primerna dvodelna strategija, katere en del bi bil namenjen predvsem evropskim regijam, ki najbolj odstopajo od povprečja Skupnosti (tj. regijam 12 novih držav članic), drugi del pa bi bil namenjen regijam, ki so se kljub temu, da so pod povprečjem, v zadnjih letih precej približale najbolj razvitim regijam v EU.

5.1.5.1 Strategija, prilagojena sedanjemu razvoju 27 držav članic, je bila predlagana na podlagi ideje, da te regije, ki so precej pod 75-odstotnim pragom, potrebujejo posege in ukrepe, ki se zelo razlikujejo od posegov in ukrepov za regije, ki so bližje povprečju Skupnosti. Obravnavanje vseh njih kot „konvergenčnih regij“ ne bo prispevalo k razumevanju razlik pri intenzivnosti, usmeritvi in prilagodljivosti, to pa bi morala biti značilnost predlaganih političnih ukrepov.

5.1.5.2 Enako lahko rečemo tudi za regije, na katere se nanaša cilj konkurenčnosti in teritorialnega sodelovanja. Analiza, prilagojena vsaki regiji, ki temelji na bolj reprezentativnih kazalnikih od tistih, upoštevanih pri kohezijski politiki (kakor je že bilo poudarjeno v mnenju EESO o četrtem poročilu o gospodarski in socialni koheziji), bi lahko vodila do temeljite revizije porazdelitev sredstev za vsak cilj, kar bi razvojnim politikam, izbranim za vsako regijo, dalo drugačen značaj. Menimo, da je treba temu vprašanju nameniti več pozornosti v razpravi, ki jo je začela Komisija o prednostnih nalogah, organizaciji in vodenju kohezijske politike.

5.1.6 Za zagotovitev najboljše in najučinkovitejše uporabe sredstev Skupnosti bi bilo treba sprejeti določbo – zlasti za regije, ki niso mogle na najboljši način uporabiti sredstev, pridobljenih v okviru kohezijske politike, ali pa so še vedno v tranziciji – o neke vrste ukrepih nadomestitve in/ali vključitve, ki bi jih sprejela Komisija v skladu z načelom subsidiarnosti.

5.1.6.1 Pri tem gre za tveganje, da se lahko najrevnejše in najmanj (institucionalno, politično, kulturno) strukturirane regije – zaradi neučinkovite uporabe sredstev ali vračanja dodeljenih sredstev, ki niso bila porabljena – soočijo z veliko gospodarsko in družbeno škodo za zadevno prebivalstvo.

5.1.6.2 Za regije v takšnem položaju bi bila v družbenem in gospodarskem smislu veliko bolj primerna „zaščitna klavzula“ – ki bi jo aktivirali ob sodelovanju s Komisijo, da bi zagotovili učinkovitejšo uporabo sredstev Skupnosti – kakor tveganje, da bodo zaradi slabega upravljanja sredstva neizkoriščena ali preprosto vrnjena.

5.1.7 Druga pripomba se nanaša na finančna sredstva, ki se v okviru ESS namenjajo izboljšanju kakovosti ter izvajanju izobraževanja in usposabljanja. EESO meni, da so za zagotovitev večje konkurenčnosti in produktivnosti lokalnih gospodarstev potrebne boljše veščine, bolje integrirani instrumenti Skupnosti in večje sodelovanje na trgu dela.

5.1.7.1 Rezultati, doseženi na tem področju, so pod pričakovanji, kar je bilo že velikokrat omenjeno v dokumentih EU. Tudi v tem sektorju je treba znova premisliti o programih za usposabljanje in izboljšanje veščin, ki se izvajajo v več evropskih regijah.

5.1.7.2 Sredstva, ki jih novi program namenja temu sektorju, so precejšnja; zaradi tveganje, da ne bodo optimalno uporabljena, je treba sprejeti določbo o korektivnih ukrepih, s katerimi se lahko ohrani avtonomija lokalnih oblasti, kjer je raven profesionalizma in upravne organizacije zadostna. Zelo pomembna je tudi primerna uporaba razpoložljivih sredstev, vendar tudi priprava alternativnih predlogov (manj usposabljanja na lokalni ravni in več usposabljanja na osrednji ravni v institucijah EU, da bi vzpostavili boljše in številnejše povezave z domačimi in tujimi akademskimi ustanovami, ter da bi skupaj z ustreznimi partnerji sprejeli pobude za razširjanje najboljše prakse), če niso izpolnjeni osnovni pogoji za zagotovitev učinkovitega vodenja programov za usposabljanje.

5.2 Načrt poleg tega spreminja usmeritev glede na prvotna načela kohezije v Pogodbi ES – to usmeritev pa bi morali ohraniti. Ob soglasju nacionalnih vlad se nam zdi, da je legitimnost teh načel spodkopana v imenu izvajanja „novosti“ zaradi „izzivov“.

5.3 Pri tem obstaja tveganje, da se bo kohezija spremenila v vir gotovine za druge evropske agende ali politike, ki nimajo sredstev, in bi bila kakor meni, ki se spreminja glede na zahteve trenutka. Kohezija bi postala politika prerazdeljevanja brez kakršnega koli strateškega pristopa.

5.4 Dosedanja filozofija je bila lahkotno dodeljevanje subvencij, še vedno pa je in je bilo potrebno sprejetje temeljite spremembe finančne strukture skladov, da bi z izbiro primernejših politik spodbudili njihov multiplikacijski učinek, namenili pa bi jim dodatne prispevke iz Evropskega investicijskega sklada in Evropske investicijske banke.

5.5 Kohezijska politika mora imeti možnost ne samo prispevati k spodbujanju rasti in konkurenčnosti zadevnih regij ter pri tem vlagati v raziskave in inovacije, temveč tudi in predvsem izboljšati tako imenovane „javne dobrine“ – voda, zbiranje in odlaganje smeti, storitve za starejše, usposabljanje, predšolske zmogljivosti itd., ki so politična področja odličnosti – da bi se povečali privlačnost zadevnih regij.

5.6 Identifikacija možnosti, ki jih je treba sprejeti na nacionalni ali regionalni ravni, ne sme potekati na vrhu v okviru mehanizmov „od zgoraj navzdol“ ter ne glede na potrebe in razmere na lokalni ravni, saj se pogosto uporabljajo poenostavitve, ki so lahko zelo poslabšajo razmere v številnih regijah. To vodi do povečanja razvojnega prepada in zmanjševanja finančne moči Skupnosti. Bistvena značilnost kohezijske politike je točno v tem, da se prilagaja realnim lokalnim potrebam, ne da bi se zanemarili inovativni ukrepi in usklajevanje z drugimi programi Skupnosti.

5.7 Komisija je imela v zgodnji fazi kohezijske politike pomembno vlogo. Pomagala je državam članicam in regijam, da izboljšajo svoj pristop in ukrepajo v zvezi z možnostmi in cilji. Zdi se, da je zdaj ta pristop obraten: oblika prevladuje nad vsebino, pri tem pa se zapravlja nesorazmerna količina energije in denarja, kar zmanjšuje naložbe.

5.8 EESO meni, da je nadzor pomemben, vendar ne na račun vsebine. Razlikovati moramo (tudi Računsko sodišče) med nepravilnostmi in goljufijo ter se izogniti občutku, da se to tiče le Komisije, ki je pogosto, tako kot druge institucije, obravnavana kot preiskovalec. Poleg tega ne smemo uporabljati različnih meril, odvisnih od političnega področja, ki ga obravnavamo.

5.9 BDP ne sme biti edino merilo za odgovor na vprašanje, ali je regija razvita ali nerazvita; to še posebej velja od širitve na vzhod; upoštevati bi bilo treba tudi druge parametre, kot so trend rasti, konkurenčnost, stopnje zaposlenosti, položaj javnih služb, univerze in šole, delež starejšega prebivalstva, položaj mladih in žensk, stopnje aktivnih in neaktivnih, splošne razmere v državah članicah itd.

6. Metoda: upravljanje in partnerstvo

6.1 EESO meni, da bi bilo bolj primerno, če bi jasno razlikovali med institucionalnim partnerstvom oz. upravljanjem, ki je še vedno šibko, ter dejanskimi pogajanji s socialnimi partnerji in civilno družbo. Glede na opis v sporočilu se zdi, da ni nobene razlike.

6.2 Zmedo povzroča tudi sodelovanje partnerjev in zainteresiranih strani pri kohezijski politiki: kot da bi bila participativna demokracija odvisna od števila imen na seznamu prisotnih na sejah, ki se pogosto spremenijo v svojevrstno sestavljanje seznama. Skratka, sedanji postopek upravljanja in partnerstva je neprimeren. Potreben je temeljit pregled. Izjemno pomembno je učinkovito izvajati zahtevo o sodelovanju v okviru širokega partnerstva pri pripravi, izvajanju in vrednotenju programov strukturnih skladov, kot je določeno v členu 11 Uredbe (ES) št. 1083/2006 o strukturnih skladih. Zato je treba oceniti postopek upravljanja in partnerstva; ta ocena bi služila kot podlaga za pregled, s katerim bi dosegli obsežnejšo in dejansko vključenost organizirane civilne družbe.

6.3 Socialno-ekonomsko partnerstvo je „vrednost“, priložnost, nujnost – to ni koncesija ali usluga partnerjem. Če je partnerstvo (vključno s pogajanji) spoštovano in če se izvaja aktivno na vseh ravneh in v različnih fazah, to vedno vodi do boljših možnosti, programov, načrtov in rezultatov. Prispeva tudi k zagotavljanju večje količine informacij za javnost ter prinaša podporo lokalnih in nacionalnih skupnosti kohezijski politiki.

6.4 Če pustimo ob strani formalne postopke, žal lahko na podlagi sporočila sklepamo, da to doslej ni bil primer, razen izjemoma. Šlo je pogosto le za posvetovanja, seje za ugotavljanje dejstev, in ne za dejansko dogovarjanje o izboljšanju pogajanj. Socialni in civilni partnerji velikokrat niso bili vključeni, ker je prednost imelo „sklicevanje“ na nacionalne prakse, ki jih pogosto bodisi ni ali pa se ne izvajajo. Lahko bi bili na primer vključeni nacionalni ekonomsko-socialni sveti (kot v Franciji in na Portugalskem), da bi zagotovili in okrepili pogajalski proces. Dobre primere vključevanja socialnih partnerjev in organizacij civilne družbe je mogoče najti tudi v drugih državah, npr. na Švedskem.

6.5 Omeniti je treba tudi velike obstoječe ali nastajajoče razlike med državami, zlasti med tistimi iz zadnjega vala širitve, kjer so bili sindikati in podjetniki praktično izključeni. EESO meni, da je treba pogajalski mehanizem prilagoditi različnim obstoječim nacionalnim razmeram ter ga narediti prožnejšega, vendar le pod pogojem, da je realen, konkreten in ga sestavljajo reprezentativne organizacije. Zato se ne smemo omejevati na „dialog“ ali posvetovanja (tudi če obstajajo objektivne težave) ali na tako imenovane „forume“ partnerjev. EU mora spodbujati partnerstvo ter se zares pogajati s socialnimi in civilnimi partnerji na vseh ravneh, začenši, iz dobro znanih razlogov, z evropsko ravnjo.

6.6 Priprave za operativne načrte bi lahko bile priložnost za oceno veljavnosti posvetovanj s partnerji, vendar so ravno pri tem ugotovljene resnične težave: — neskladnost med kratkimi obdobji za posvetovanja s partnerji in dolgimi roki za izvedbo programov; — odsotnost nadzora nad posvetovalnim procesom brez navedb razlogov za sprejete spremembe; — pomanjkanje formalnih partnerskih sporazumov, zlasti na regionalni ravni; — zastarel sistem posvetovanja (pogajanja) in splošen občutek, da opozorila niso bila upoštevana; nezadostno vključevanje v izvajanje programov, zlasti na regionalni ravni; — potreba po krepitvi zmogljivosti in izboljševanju strokovnega znanja socialnih partnerjev (v različnih državah), dokler se glede tega ne izenačijo z institucijami.

6.7 Tukaj se spet postavlja vprašanje vključevanja reprezentativnih ali zainteresiranih strani v pogajanja. EESO meni, da je treba upoštevati socialne (združenja delodajalcev in sindikate) in civilne partnerje, ki bi morali biti vključeni ob upoštevanju posebnosti njihovih interesov in glede na to, koliko so reprezentativni. Od držav članic bi morali zahtevati, da uresničujejo pristno in primerno partnerstvo med vsemi zainteresiranimi stranmi.

6.8 Partnerstvo je treba uresničevati horizontalno in vertikalno ter v vseh fazah načrta (priprava, izvajanje, potrjevanje programov, projekti in rezultati) tudi na drugih ravneh (evropski, nacionalni ali regionalni). Metoda, ki je bila sprejeta za ESS, bi lahko bila z ustreznimi prilagoditvami v zgled regionalnim politikam in drugim skladom.

6.9 Komisija bi morala (tako kot v preteklosti) spodbujati usposabljanje socialnih partnerjev in zainteresiranih nevladnih organizacij, da bi čim bolj povečali učinkovitost njihovega delovanja, zlasti v regijah in v novih državah članicah.

V Bruslju, 25. marca 2009 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Glej program Komisije JEREMIE.

(2) Glej dodatek.