EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 16.1.2017 COM(2017) 3 final POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU o oceni programov spremljanja držav članic na podlagi okvirne direktive o morski strategiji {SWD(2017) 1 final}



Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o oceni programov spremljanja držav članic na podlagi okvirne direktive o morski strategiji (2008/56/ES) 1. Uvod Okvirna direktiva o morski strategiji EU zagotavlja okvir, v katerem morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe za dosego ali ohranitev „dobrega okoljskega stanja“ v vseh morskih vodah EU do leta 2020. Z doseganjem tega cilja bodo morja EU čista, zdrava in produktivna, raba morskega okolja pa trajnostna. Okvirna direktiva o morski strategiji vključuje enajst kakovostnih „deskriptorjev“, ki opredeljujejo, kako naj bi bilo videti okolje, ko se doseže dobro okoljsko stanje. Države članice pri doseganju tega cilja usmerja Sklep Komisije 2010/477/EU o merilih in metodoloških standardih na področju dobrega okoljskega stanja morskih voda. Države članice morajo v praksi razvijati in izvajati morske strategije. Te zajemajo: začetno presojo njihovih morskih voda; določitev dobrega okoljskega stanja njihovih morskih voda; določitev okoljskih ciljnih vrednosti; vzpostavitev in izvajanje usklajenih programov spremljanja ter opredelitev ukrepov, ki jih je treba sprejeti za dosego ali ohranitev dobrega okoljskega stanja. Komisija mora za vsako državo članico oceniti, ali ti različni elementi izpolnjujejo zahteve Direktive. Po potrebi lahko tudi zaprosi za dodatne informacije in zagotovi smernice glede morebitnih potrebnih sprememb. Države članice so poročale leta 2012 po prvi fazi izvajanja, pri čemer je poročanje zajemalo začetno presojo, določitev dobrega okoljskega stanja in opredelitev okoljskih ciljnih vrednosti. Komisija je objavila oceno teh elementov, v kateri je ugotovila, da so države članice pokazale omejene ambicije pri določanju okoljskih ciljnih vrednosti. V tej oceni je opozorila tudi na nezadostno skladnost in doslednost pri izvajanju v morskih regijah in podregijah. V naslednji fazi izvajanja so morale države članice do julija 2014 oblikovati in izvajati programe spremljanja ter v treh mesecih po njihovem oblikovanju o njih obvestiti Komisijo. Cilj programov spremljanja je presoditi okoljsko stanje morskih voda in napredek pri doseganju okoljskih ciljnih vrednosti. Dvajset držav članic je Komisiji za to oceno pravočasno poročalo o svojih programih spremljanja: Belgija, Bolgarija, Danska, Estonija, Nemčija, Irska, Španija, Francija, Hrvaška, Italija, Ciper, Latvija, Litva, Nizozemska, Portugalska, Romunija, Slovenija, Finska, Švedska in Združeno kraljestvo. Tri države članice (Malta, Grčija in Poljska) poročil še niso predložile. To poročilo dopolnjuje poročilo Komisije iz leta 2014, njegov cilj pa je usmeriti napredovanje držav članic k doslednejšemu in skladnejšemu izvajanju okvirne direktive o morski strategiji za doseganje dobrega okoljskega stanja morskih voda v EU do leta 2020. Komisija predstavlja svojo oceno programov spremljanja, ki so jih predložile zgoraj navedene države članice. V poročilu sta ocenjeni doslednost in ustreznost programa vsake države članice za spremljanje, preučena pa je tudi regionalna skladnost. Vključene so tudi smernice glede sprememb, ki se Komisiji zdijo potrebne. V prvem delu poročila so analizirani programi spremljanja držav članic v zvezi z njihovo določitvijo dobrega okoljskega statusa in povezanih ciljnih vrednosti. V drugem delu se obravnavajo nadaljnji ukrepi v zvezi s spremljanjem, ki jih je treba sprejeti na nacionalni ravni in ravni EU za doseganje in ohranjanje dobrega okoljskega stanja morskih voda v EU do leta 2020. V delovnem dokumentu služb Komisije, ki spremlja to poročilu, so tudi podrobna analiza programa vsake države članice za spremljanje glede na enajst kakovostnih deskriptorjev iz okvirne direktive o morski strategiji in posebne smernice za vsako državo članico.

Spremljajoči delovni dokument služb Komisije vsebuje tudi oceno nekaterih elementov, o katerih se je poročalo v prvi fazi izvajanja okvirne direktive o morski strategiji, za države članice, ki so poročila predložile naknadno, in sicer za Bolgarijo, Hrvaško, Malto, makaronezijsko podregijo Portugalske (Azori in Madeira) in zahodnosredozemsko podregijo Združenega kraljestva (vode, ki obkrožajo Gibraltar). 2. Glavne ugotovitve Pri ocenjevanju, ali so programi spremljanja držav članic primeren okvir za izpolnjevanje zahtev iz okvirne direktive o morski strategiji, so bili programi ocenjeni z upoštevanjem njihovega namena, območja uporabe, zajemanja kategorij deskriptorjev in okoljskih ciljnih vrednosti, časovnega okvira izvajanja, ustreznosti glede na obveznosti iz okvirne direktive o morski strategiji in druge zadevne zakonodaje ter regionalne skladnosti. Dvajset držav članic je poročalo o več kot 200 programih spremljanja, vključno s skoraj 1 000 podprogrami. Namen Kot je prikazano na sliki 1, je večina dejavnosti spremljanja (73 %) osredotočena na presojo okoljskega stanja morskih voda držav članic in vpliva človekovih dejavnosti. 41 % dejavnosti je povezanih s spremljanjem pritiskov človekovih dejavnosti (npr. prisotnosti lebdečih delcev v vodnem stolpu, zaradi katerih je bistrost vode manjša, ali obogatitve s hranilnimi snovmi, ki povzroča evtrofikacijo; ali morskih odpadkov, nakopičenih na obali), 19 % jih je osredotočenih na človekove dejavnosti, ki povzročajo pritisk (npr. poglabljanje dna v pristaniščih, kmetijske dejavnosti, odvajanje komunalne odpadne vode ali neustrezno ravnanje s trdnimi odpadki), le 12 % pa na učinkovitost ukrepov za blažitev teh pritiskov in njihovega vpliva (npr. na učinke ukrepov za zmanjšanje izgube hranil ali izboljšanje ravnanja s trdnimi odpadki). To nezadostno osredotočenost na ocenjevanje ukrepov je mogoče delno pojasniti z dejstvom, da državam članicam ni bilo treba začeti izvajati ukrepov pred koncem leta 2016 (člen 5(2) okvirne direktive o morski strategiji). Ker se programi in njihove dejavnosti prekrivajo, seštevek različnih dejavnosti spremljanja presega 100 %. Spremljanje biotske raznovrstnosti (deskriptorji 1, 4 in 6) pomeni 41 % prizadevanj. Osredotočenost na biotsko raznovrstnost je mogoče pojasniti z delom, ki se že izvaja v okviru spremljanja za izvajanje druge zakonodaje EU, na primer direktive o pticah, direktive o habitatih, okvirne direktive o vodah, direktive o kopalnih vodah, direktive o nitratih in uredbe o skupni ribiški politiki. Ta zakonodaja vključuje zahteve glede spremljanja, ki so neposredno povezane z deskriptorji iz okvirne direktive o morski strategiji. Države članice morajo na primer v skladu z direktivo o pticah upoštevati trende in nihanja v populacijah tistih vrst prostoživečih ptic, za katere veljajo posebni ohranitveni ukrepi. Države članice s spremljanjem populacije, velikosti in številčnosti morskih ptic tako izpolnjujejo zahteve, ki izhajajo iz direktive o pticah in okvirne direktive o morski strategiji. 59 % dejavnosti spremljanja je povezanih s preostalimi osmimi deskriptorji, in sicer z razmeroma omejenim spremljanjem energije, vključno s podvodnim hrupom, in onesnaževal v morski hrani (deskriptorja 9 in 11) (vsak po 4 %), neavtohtonih vrst (deskriptor 2) (5 %) ter morskih odpadkov in hidrografskih sprememb (deskriptorja 10 in 7) (vsak po 6 %). Bolje so zajeti onesnaževala v vodah (deskriptor 8), evtrofikacija (deskriptor 5) in ribe, ki se izkoriščajo v komercialne namene (deskriptor 3) (13 %, 11 % oziroma 9 % dejavnosti spremljanja). Območje uporabe Države članice so pri poročanju o prostorski razporeditvi svojih programov spremljanja uporabljale naslednja geografska območja: kopensko območje; somornice; obalne vode; teritorialne vode;

izključna ekonomska cona (IEC); območje epikontinentalnega pasu zunaj IEC in zunaj morskih voda držav članic. Kot je prikazano na sliki 2, države članice največji delež spremljanja (68 %) izvedejo v obalnih vodah, precejšen delež pa tudi v teritorialnih vodah (57 %) in IEC (51 %). Najmanjši delež spremljanja (6 %) se izvede v celinskih vodah zunaj IEC. Kot je pojasnjeno zgoraj, so države članice na splošno povezale svoje programe spremljanja s programi, ki se že izvajajo v skladu z zahtevami druge zakonodaje EU, s čimer bi bilo mogoče pojasniti razširjenost spremljanja v obalnih vodah. Programi spremljanja zunaj teritorialnih voda držav članic so omejeni. To je mogoče pojasniti z več dejavniki, kot so stroški takega spremljanja in potreba po osredotočanju na ključne pritiske in vplive v bližini obale.



Časovni okvir izvajanja Države članice so morale programe spremljanja oblikovati in začeti izvajati do 15. julija 2014. Na sliki 3 je po kategorijah deskriptorjev prikazan delež programov spremljanja, ki naj bi bili vzpostavljeni do leta 2014, 2018 in 2020 ter po letu 2020. Deskriptorji, ki so jih države članice najbolj spremljale leta 2014, so onesnaževala v morski hrani (deskriptor 9), ribe, ki se izkoriščajo v komercialne namene (deskriptor 3), in evtrofikacija (deskriptor 5). Na podlagi samoocene držav članic bodo do leta 2020 vzpostavljeni programi spremljanja za evtrofikacijo (deskriptor 5), sesalce, plazilce, ribe in glavonožce (deskriptorja 1 in 4) ter onesnaževala (deskriptor 8). Do leta 2020 naj bi bilo vzpostavljenih skoraj 90 % programov spremljanja za ribe, ki se izkoriščajo v komercialne namene (deskriptor 3), hidrografske spremembe (deskriptor 7), morske odpadke (deskriptor 10) ter habitate morskega dna in vodnega stolpa (deskriptorji 1, 4 in 6). Slika 3: Datum, do katerega države članice pričakujejo, da bodo vzpostavile svoje programe spremljanja (po kategorijah deskriptorjev) in tako zajele potrebe dobrega okoljskega stanja, Programe spremljanja neavtohtonih vrst (deskriptor 2) in podvodnega hrupa (deskriptor 11) bo treba očitno pospešiti, da bi se zagotovilo ustrezno zajemanje glede na roke iz okvirne direktive o morski strategiji za posodobitev morskih strategij do leta 2018 in doseganje dobrega okoljskega stanja do leta 2020. Potrebna so tudi dodatna prizadevanja v zvezi z deskriptorji za biotsko raznovrstnost (deskriptorji 1, 4 in 6), zlasti pa tistimi, ki niso zajeti z veljavno zakonodajo. Slika 4: Datum, do katerega države članice pričakujejo, da bodo vzpostavile svoje programe spremljanja in tako zajele potrebe dobrega okoljskega stanja. Na sliki 4 je po državah članicah prikazan delež programov spremljanja, ki naj bi bili za ocenjevanje napredka pri doseganju dobrega okoljskega stanja vzpostavljeni do leta 2014, 2018 in 2020 ter po letu 2020. Pet držav članic je poročalo, da so njihovi programi spremljanja v zvezi z večino kategorij deskriptorjev vzpostavljeni od leta 2014. Štiri države članice leta 2014 niso imele vzpostavljenega nobenega programa spremljanja. Na splošno so bili programi spremljanja le delno ustrezni do julija 2014 – roka, do katerega bi jih bilo treba oblikovati in začeti izvajati v skladu s členom 5(2)(a)(iv) okvirne direktive o morski strategiji. Države članice bodo zato imele precejšnje vrzeli v razpoložljivih podatkih za ocenjevanje napredka pri doseganju dobrega okoljskega stanja in okoljskih ciljnih vrednostih, ki se zahtevajo za oceno leta 2018. V skladu s poročili držav članic naj bi se stanje sčasoma izboljšalo: do leta 2018 naj bi devet držav članic zajelo vse (ali skoraj vse) kategorije deskriptorjev, do leta 2020 pa bodo programi vzpostavljeni v skupno petnajstih državah članicah. Na splošno so države članice kot rok za popolno vzpostavitev večine programov spremljanja v glavnem določile leto 2020. To je spodbudno le, če pomeni, da naj bi bilo do takrat spremljanje v skladu z okvirno direktivo o morski strategiji popolnoma operativno. Vendar pet držav članic ni poročalo o svojih namenih ali pa so sporočile, da njihovi programi spremljanja ne bodo popolnoma vzpostavljeni niti po letu 2020, tj. letu, do katerega morajo države članice doseči dobro okoljsko stanje. Podobno je mogoče ugotoviti tudi, kar zadeva zajemanje okoljskih ciljnih vrednosti v programe spremljanja držav članic, čeprav sporočeni časovni okviri kažejo, da države članice na splošno pričakujejo, da bodo potrebe glede spremljanja ustrezno zajete pred letom 2020 – glej sliko 5.

Slika 5: Datum, do katerega države članice pričakujejo, da bodo vzpostavile svoje programe spremljanja za okoljske ciljne vrednosti Dvanajst držav članic naj bi imelo vzpostavljene dejavnosti spremljanja za merjenje okoljskih ciljnih vrednosti, ki so jih opredelile. Irska načrtuje, da bo zajela vse ciljne vrednosti, vendar šele po letu 2020, ko bi že morala doseči dobro okoljsko stanje. Preostalih sedem držav članic ne načrtuje spremljanja nekaterih ciljnih vrednosti, ki so jih opredelile. Kot je pojasnjeno zgoraj, se bodo za ciljne vrednosti, povezane z ribami, ki se izkoriščajo v komercialne namene (deskriptor 3), evtrofikacijo (deskriptor 5) in onesnaževali v morski hrani (deskriptor 9), izkoristili programi spremljanja, vzpostavljeni v skladu z drugo zakonodajo EU. Večina teh ciljnih vrednosti je že zajeta ali pa bo verjetno zajeta do leta 2018. Potrebno je dodatno delo za zagotovitev, da bodo države članice zbrale potrebne podatke za oceno napredka pri doseganju dobrega okoljskega stanja in ciljnih vrednosti. Države članice naj bi o njih poročale leta 2018, in sicer zlasti v zvezi s tistimi deskriptorji, pri katerih niso dosegle zadostnega napredka, kot so neavtohtone vrste (deskriptor 2), morski odpadki (deskriptor 10), podvodni hrup (deskriptor 11) in deskriptorji za biotsko raznovrstnost (deskriptorji 1, 4 in 6), ki niso zajeti z veljavno zakonodajo. Zajemanje in splošna ustreznost Ocenjena je bila ustreznost programov spremljanja držav članic glede na zahteve iz okvirne direktive o morski strategiji. Podrobne ugotovitve o programu spremljanja vsake države članice so na voljo v spremljajočem delovnem dokumentu služb Komisije. Ta tehnična ocena je bila opravljena na podlagi glavnih sestavnih delov programov spremljanja držav članic, zlasti spremljanih vidikov in parametrov, pogostnosti in območja uporabe. Rezultati kažejo, da programi spremljanja držav članic „ustrezno“, „večinoma ustrezno“ ali „delno ustrezno“ izpolnjujejo zahteve iz okvirne direktive o morski strategiji, kar zadeva presojo okoljskega stanja. Skupni prispevek programa vsake države članice za spremljanje k vsaki kategoriji deskriptorjev je prikazan na sliki 6. Na podlagi informacij s te slike je bilo ocenjeno, koliko kategorij deskriptorjev naj bi vsaka država članica zajela (ali ne). Na tem temeljijo ugotovitve, ali program države članice za spremljanje velja za večinoma ustreznega, delno ustreznega ali neustreznega (slika 7). Slika 6: Zajemanje dobrega okoljskega stanja v programih spremljanja iz okvirne direktive o morski strategiji na podlagi tehnične ocene Pomanjkljivosti glede nezadostne doslednosti in primerljivosti pri izvajanju Sklepa 2010/477/EU v državah članicah, ki jih je Komisija ugotovila v poročilu iz leta 2014, so se potrdile tudi pri tej oceni. Zato je bila pri tem poročilu mogoča samo okvirna primerjalna ocena. Večina držav članic je opredelila vrzeli v svojih programih in se zaveda ključnih področij, na katerih je potrebno nadaljnje delo. Na splošno so bile ugotovljene vrzeli v metodologijah in metodoloških standardih spremljanja (npr. pri habitatih morskega dna in vodnega stolpa ter onesnaževalih) ter v nezadostnih podatkih in znanju za spremljanje (npr. pri neavtohtonih vrstah (deskriptor 2), hidrografskih spremembah (deskriptor 7), morskih odpadkih (deskriptor 10) in podvodnem hrupu (deskriptor 11)). Nekateri pritiski in vplivi se bodo učinkovito spremljali šele po vzpostavitvi regionalnega pristopa, saj so čezmejni (na primer pritiski in vplivi, povezani s selitvenimi vrstami, neavtohtonimi vrstami in podvodnim hrupom). Slika 7: Zajemanje dobrega okoljskega stanja v programe spremljanja iz okvirne direktive o morski strategiji na podlagi tehnične ocene Komisija na podlagi tehnične ocene na splošno ugotavlja, da nobena država članica nima programa spremljanja, ki bi bil v celoti ustrezen in izpolnjeval vse zahteve iz okvirne direktive o morski strategiji, zlasti glede napredka pri spremljanju za doseganje dobrega okoljskega stanja. V štirih državah članicah je programe spremljanja mogoče šteti za večinoma ustrezne, v trinajstih za delno ustrezne, v treh pa so neustrezni. Spremljanje: neustrezno Skladnost z drugo zakonodajo EU

Večina držav članic je svoje programe spremljanja vzpostavila na podlagi spremljanja, ki se izvaja v skladu z drugo zakonodajo EU ali v okviru njihovih konvencij o regionalnih morjih. Okvirna direktiva o vodah, direktiva o habitatih in uredba o skupni ribiški politiki so tisti zakonodajni akti EU, ki so najpogosteje povezani s programi spremljanja iz okvirne direktive o morski strategiji. V tem smislu lahko programi spremljanja na splošno veljajo za skladne z drugimi ustreznimi pravnimi obveznostmi. Edini programi spremljanja, ki se vzpostavljajo izključno zaradi okvirne direktive o morski strategiji, so programi spremljanja morskih odpadkov (deskriptor 10) in podvodnega hrupa (deskriptor 11). V središču pozornosti: program spremljanja morskih odpadkov Skoraj vse države članice, ki so poročale, so oblikovale programe za spremljanje morskih odpadkov, kar je spodbudno. Prostorska pokritost in pogostnost spremljanja odpadkov na obali sta ustrezna. V severovzhodnem Atlantiku se sistematično spremljajo tudi zaužiti odpadki pri naplavljenih morskih pticah. V večini morskih regij imajo programi spremljanja zadovoljivo raven skladnosti ter jasne povezave z mednarodnimi in regionalnimi standardi. Večina držav članic se sklicuje na smernice za spremljanje, ki jih je za izvajanje okvirne direktive o morski skupini pripravila tehnična skupina za morske odpadke in ki zagotavljajo potrebno uskladitev. Vseeno so na več področjih potrebne nujne izboljšave. Spremljanje odpadkov na morskem dnu in vodni gladini ter spremljanje mikroodpadkov sta na primer povsem neustrezni. Sistematičnega in primerljivega spremljanja vpliva odpadkov na morske živali in naravo ni. Vzpostavljeni programi spremljanja pogosto ne zajemajo lokalizacije in obsega človekovih dejavnosti, ki povzročajo morske odpadke. Ne nazadnje niso dogovorjene izhodiščne ali mejne vrednosti za odpadke in mikroodpadke, kar otežuje spremljanje napredka pri doseganju dobrega okoljskega statusa. To bo vplivalo tudi na sposobnost EU za izpolnjevanje notranjih (7. okoljski akcijski program do leta 2020 in akcijski načrt za krožno gospodarstvo) in mednarodnih obveznosti. Regionalna skladnost in usklajevanje Ocenjena je bila tudi regionalna skladnost programov spremljanja držav članic v okviru regij, opredeljenih v členu 4 Direktive. Države članice so se v programih spremljanja na splošno sklicevale na regionalno usklajevanje, zlasti z uporabo kazalnikov in standardov, dogovorjenih s konvencijami o regionalnih morjih, za presojo okoljskega stanja na podlagi okvirne direktive o morski strategiji. Ocena je pokazala, da je v državah članicah v regijah Črnega morja, severovzhodnega Atlantika in Baltskega morja raven skladnosti zmerna do visoka, v regiji Sredozemskega morja pa nizka do zmerna. V državah članicah v regijah Črnega morja, severovzhodnega Atlantika in Baltskega morja je bila pri oceni v nekaterih posebnih primerih ugotovljena visoka raven skladnosti, na primer v zvezi z območjem uporabe ali elementi, ki se spremljajo. To na primer velja za spremljanje onesnaževal (deskriptorja 8 in 9) ter morskih odpadkov (deskriptor 10) v regijah Baltskega in Črnega morja. Zdi se, da je spremljanje v morskem bazenu na splošno bolj usklajeno v Baltskem morju in severovzhodnem Atlantiku (vključno z državami, ki niso članice EU). Države članice, katerih vode so del regije severovzhodnega Atlantika, so na regionalni ravni oblikovale programe spremljanja v zvezi z vsemi deskriptorji; vendar je potrebno nadaljnje delo za izboljšanje njihove skladnosti, na primer v zvezi z neavtohtonimi vrstami (deskriptor 2), pri katerih je zajemanje omejeno, saj je o programih spremljanja tega deskriptorja poročalo samo pet držav članic. Države članice v regiji Sredozemskega morja morajo z regionalnimi prizadevanji zagotoviti skladnejše spremljanje številnih deskriptorjev, na primer neavtohtonih vrst (deskriptor 2) in podvodnega hrupa (deskriptor 11).

Druge ugotovitve Čezmejne zadeve, ki vzbujajo zaskrbljenost Kot ključna čezmejna vprašanja, ki se neposredno ali posredno obravnavajo s programi spremljanja na podlagi okvirne direktive o morski strategiji, so nekatere države članice poleg čezmejnih vprašanj, zajetih z nekaterimi deskriptorji iz okvirne direktive o morski strategiji (na primer neavtohtone vrste, morski odpadki in podvodni hrup), poudarile pritiske in vplive, ki jih povzročajo podnebne spremembe in zakisljevanje oceanov. Boljša baza znanja Programi spremljanja držav članic bodo pripomogli k izboljšanju baze znanja, zlasti v zvezi z deskriptorjema za podvodni hrup in neoporečnost morskega dna (deskriptorja 11 in 6). S tem naj bi se izboljšala naslednja presoja morskih voda, ki jo morajo države članice opraviti leta 2018. Prilagodljivi programi spremljanja Nekatere države so vzpostavile prilagodljive programe spremljanja, da bi zagotovile, da ostanejo ustrezni, tudi če se njihovo dobro okoljsko stanje ali kazalniki ciljnih vrednosti preoblikujejo zaradi boljšega znanja, novih standardov in praks na regionalni ravni ali spremenjenih pritiskov. Čeprav je prilagodljivost pozitivna lastnost, je treba poskrbeti, da ti prilagodljivi programi spremljanja dolgoročneje nimajo negativnega vpliva na zajemanje spremljanja. 3. Splošni sklep Analiza programov spremljanja v okviru prvega cikla izvajanja okvirne direktive o morski strategiji kaže, da večina držav članic kljub precejšnemu trudu, ki so ga že vložile ali ga bodo v bližnji prihodnosti, potrebuje dodatne ukrepe za zagotovitev ustreznega in pravočasnega zajemanja programov spremljanja. Potreben je dodaten napredek za zagotovitev primerljivosti pristopov med državami članicami in izboljšanje programov spremljanja, da postanejo ustrezen okvir, ki izpolnjuje zahteve iz okvirne direktive o morski strategiji. Zagotoviti bi bilo treba boljše zajemanje deskriptorjev, ki niso zajeti ali so z veljavno zakonodajo zajeti le delno. Osem držav članic se mora še posebno posvetiti zagotovitvi popolnega in pravočasnega zajemanja ciljnih vrednosti, določenih v skladu s členom 10 okvirne direktive o morski strategij, v spremljanje. Ko države članice v skladu z zahtevami iz okvirne direktive o morski strategiji posodabljajo cilje, ki so si jih zastavile, bi morale preučiti možnost uporabe programov spremljanja za presojo učinkovitosti svojih ukrepov, kar bi jim pomagalo oceniti, koliko so oddaljene od doseganja zastavljenih ciljev. V zvezi s prostorsko pokritostjo analiza kaže, da se programi spremljanja očitno izvajajo na območjih, kjer so pritiski in vplivi verjetno največji. To bi bilo treba vseeno potrditi z ustrezno analizo tveganj, da se na tehnični in znanstveni podlagi opredelijo prednostne naloge v smislu spremljanja. Samo nekaj držav članic je imelo operativne programe spremljanja vzpostavljene že leta 2014, številni programi pa bodo popolnoma vzpostavljeni šele do leta 2018 ali celo do leta 2020. Za izpolnitev zahtev iz okvirne direktive o morski strategiji je zato nujno potreben napredek na področju spremljanja, vključno s posodobitvami začetne presoje morskih voda in dobrega okoljskega stanja do leta 2018, predvsem pa z doseganjem dobrega okoljskega stanja do leta 2020. Programi spremljanja niso vedno ustrezni za zagotavljanje učinkovitega spremljanja stanja morskih voda v EU pri doseganju dobrega okoljskega stanja in povezanih ciljnih vrednosti, ki so jih določile države članice. To velja zlasti za deskriptorje za neavtohtone vrste, morske odpadke, podvodni hrup in biotsko raznovrstnost, ki z veljavno zakonodajo niso zajeti. Nadaljnje usklajevanje med državami članicami, zlasti z ukrepi na regionalni in podregionalni ravni, je bistveno za zagotavljanje skladnih in primerljivih podatkov ter izboljšanje območja uporabe programov spremljanja. Z učinkovitejšim spremljanjem po disciplinah in državah članicah bi se lahko stroški znižali. 4. Priporočeni nadaljnji ukrepi Komisija meni, da bi morale države članice: čim prej odpraviti ugotovljene pomanjkljivosti na regionalni in podregionalni ravni ter tako zagotoviti, da so programi spremljanja ustrezni za izpolnjevanje zahtev iz okvirne direktive o morski strategiji; okrepiti prizadevanja, da začnejo v celoti izvajati programe spremljanja, s čimer bi preprečile morebitne vrzeli pri presoji morskih voda, ki jo morajo opraviti leta 2018, ob upoštevanju revizije Sklepa 2010/447/EU, ki se trenutno opravlja, in njenih končnih rezultatov;