[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 1.6.2005

KOM(2005) 231 končno

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

Javne finance v EMU – leto 2005 {SEC(2005) 723}

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

Javne finance v EMU – leto 2005

Sporočilo črpa glavna spoznanja glede javnofinančne politike iz poročila o javnih financah na področju EMU v letu 2005, ki so ga pripravile službe Komisije.[1] Od leta 2000 dalje poročilo izide vsako leto. Predstavlja pregled zadnjega dogajanja na področju javnih financ v EU, sledi razvoju javnofinančnega nadzora EU in podaja analizo o temah fiskalne politike, ki so pomembna za politično razpravo v celotni EU.

Velika proračunska neravnovesja v nekaterih državah ostajajo ...

Potem ko se je javnofinančno stanje tri leta zapored poslabševalo, kar je bilo v veliki meri odraz gospodarskega zastoja, se je javnofinančni primanjkljaj v euroobmočju leta 2004 nekoliko zmanjšal (z 2,8 % BDP leta 2003 na 2,7 % leta 2004). Prav tako se je zmanjšal skupni primanjkljaj EU-25 (z 2,9 % na 2,6 % BDP), v glavnem kot posledica znatnega izboljšanja primanjkljajev v več državah članicah, ki so nedavno pristopile k EU. Glede na letošnje pomladanske napovedi Komisije in upoštevajoč predpostavko nespremenjene politike, bodo primanjkljaji držav euroobmočja ter držav članic EU v letih 2005 in 2006 ostali v glavnem nespremenjeni. Poleg tega Komisija napoveduje, da se bo delež javnega dolga v euroobmočju in za vse države EU skupaj povečal, in tako v letu 2006 dosegel 71,9 % oziroma 64,2 % BDP. Skupni javnofinančni primanjkljaj prikriva znatne razlike med državami. Leta 2004 je bilo proračunsko stanje v ravnovesju ali v presežku šest držav EU, od tega tri države članice euroobmočja. V štirih državah članicah euroobmočja (Grčija, Nemčija, Francija, Italija) in sedmih državah, ki ne pripadajo euroobmočju (Češka, Ciper, Madžarska, Malta, Poljska, Slovaška in Združeno kraljestvo), so bili primanjkljaji nad referenčno vrednostjo 3 % BDP. Medtem ko napovedi kažejo, da se bo primanjkljaj v letu 2005 ali 2006 v številnih državah, za katere trenutno poteka postopek v zvezi s presežnim primanjkljajem (Nemčija, Francija, Ciper, Malta) zmanjšal, naj bi primanjkljaj v Italiji in na Portugalskem leta 2005 na podlagi njunih trenutnih politik prekoračil mejo 3 % BDP.

… in potrebni so bili nadaljnji ukrepi v okviru postopka v zvezi s prese ž nim primanjkljajem

Od poletja 2004 poteka postopek v zvezi s presežnim primanjkljajem za deset držav EU. Decembra 2004 sta Komisija in Svet na osnovi odločitve Sodišča, sprejetega julija 2004, pojasnila svoja stališča glede postopka v zvezi s presežnim primanjkljajem za Nemčijo in Francijo. Ker sta državi sprejeli ukrepe, ki obetajo odpravo presežnega primanjkljaja v letu 2005, je bila sprejeta odločitev, da v tem trenutku nadaljnji ukrepi v okviru postopka niso potrebni. V primeru postopka v zvezi s presežnim primanjkljajem za Nizozemsko, je Svet oktobra 2004 sklenil, da je nizozemska vlada sprejela učinkovite ukrepe. Na osnovi poročil o primanjkljaju in dolgu držav članic iz marca 2005, v katerih je navedeno, da se je primanjkljaj na Nizozemskem zmanjšal na 2,5 % BDP v letu 2004, je Komisija 18. maja 2005 predlagala razveljavitev odločbe o obstoju presežnega primanjkljaja. Po pristopu Češke, Cipra, Madžarske, Malte, Poljske in Slovaške k EU je Svet sprejel sklep, da v vseh teh državah obstaja presežni primanjkljaj, in izdal priporočila v skladu s 7. odstavkom 104. člena Pogodbe. Nadaljnje priporočilo v skladu z istim odstavkom 104. člena Pogodbe je bilo v februarju 2005 naslovljeno na Madžarsko, ki v nasprotju s preostalimi omenjenimi novimi državami članicami ni sprejela učinkovitih ukrepov v zvezi s prvim priporočilom.

Februarja 2005 je Svet prvič sprejel poziv v skladu z 9. odstavkom 104. člena, kar je zadnji korak pred sankcijami. Poziv je bil naslovljen na Grčijo in je vseboval skrajni rok za odpravo presežnega primanjkljaja, ki je bil zaradi znatnih revizij višine primanjkljaja preložen za eno leto, tj. do leta 2006. Tekom priprav poročil o primanjkljaju in dolgu septembra 2004 in marca 2005 je v zvezi z grškimi proračunskimi podatki potekala najbolj obsežna revizija doslej: deleži primanjkljajev v BDP od leta 1997 so bili popravljeni navzgor in primanjkljaja iz let 2003 in 2004 sta narasla na 5,2 % oziroma na 6,1 % BDP.

Izjemno obsežna revizija grških državnih računov je bila izvedena v času vse večjega poudarka namenjenega izboljševanju statističnega upravljanja na proračunskem področju. Svet je pozval Komisijo k izboljšanju spremljanja kakovosti predloženih proračunskih podatkov in k oblikovanju predlogov za krepitev statističnega upravljanja EU. V Sporočilu iz decembra 2004 „Evropski strategiji upravljanja proračunske statistike naproti“ je Komisija izpostavila tri vrste ukrepov v ta namen: (i) poglobitev pravnega okvira, (ii) razvoj operativne zmogljivosti Komisije in (iii) opredelitev evropskih standardov o neodvisnosti statističnih inštitutov. Komisija je sprejela tudi pobude za izvajanje teh ukrepov. 2. marca 2005 je sprejela predlog za spremembo Uredbe Sveta 3605/93, ki ureja poročanje o proračunskih podatkih z namenom izboljšanja kakovosti statističnih podatkov, ki so uporabljeni v postopku v zvezi s čezmernim primanjkljajem. Poleg tega je 25. maja 2005 Komisija sprejela Sporočilo, ki vsebuje priporočilo državam članicam o standardih za statistične inštitute v celotni EU, vključno z načeli, med drugim, strokovne neodvisnosti, zaupnosti, zanesljivosti in pravočasnosti podatkov ter ustreznosti virov statističnih inštitutov.

Dober javnofinančni okvir, ki ga je bilo potrebno izboljšati: reforma Pakta stabilnosti in rasti iz leta 2005

Javnofinančni okvir EU je v zadnjem desetletju prispeval k pomembnim javnofinančnim rezultatom; pripomogel je k zmanjšanju zelo visokih primanjkljajev z začetka 1990-ih, številne države članice pa so dosegle tudi presežke. Vendar se je z namenom okrepitve učinkovitosti tega okvirja sčasoma pokazala potreba po ponovni preučitvi nekaterih elementov le-tega.

Proces, ki je vodil do reforme Pakta stabilnosti in rasti iz leta 2005, je začela Komisija s Sporočilom „Krepitev gospodarskega upravljanja in pojasnitev izvajanja Pakta stabilnosti in rasti“[2]. Na podlagi le-tega in strokovnih analiz pripravljenih s strani Komisije in držav članic, so Euroskupina, Ekonomsko-finančni svet in Komisija opravili več krogov intenzivnih razprav, da bi dosegli soglasje. Pogajanja so razkrila različna stališča držav članic o stopnji lastne presoje potrebne za ustrezno upoštevanje gospodarskega razvoja pri ocenjevanju proračunskih rezultatov. Potreba po določeni stopnji svobodne presoje na eni strani je bila postavljena nasproti ciljem ohranjanja enostavnih, preglednih pravil in zagotavljanja enake obravnave na drugi strani.

Na izrednem zasedanju Ekonomsko-finančnega sveta 20. marca 2005 je Svet sprejel poročilo „Izboljšanje izvajanja Pakta stabilnosti in rasti“ z namenom izboljšanja javnofinančnega okvirja EU. Poročilo, ki ga je nato podprl Evropski svet 22. - 23. marca 2005, posodablja in dopolnjuje obstoječi pravni okvir Pakta stabilnosti in rasti. Sporazum, vključen v poročilo Ekonomsko-finančnega sveta, vključuje spremembe v preventivnih in korektivnih delih Pakta ter vsebuje priporočila za izboljšanje javnofinančnega in statističnega upravljanja na ravni držav članic in EU.

Preventivni del Pakta je bil okrepljen z zagotovilom, da bo pri postavljanju srednjeročnih proračunskih ciljev ustrezna pozornost posvečena osnovnim načelom javnofinančne vzdržnosti. To je nadalje podkrepljeno z zavezo držav članic, da si ob ugodnih gospodarskih razmerah prizadevajo za aktivno izboljšanje javnih financ, in z možnostjo Komisije, da ukrepa z neposredno izdajo nasvetov glede ekonomskih politik državi članici, če le-ta tega ne uresniči. Novi sporazum vključuje tudi spodbude državam članicam za izvajanje strukturnih reform z namenom usklajevanja javnofinančnega okvirja s prenovljeno Lizbonsko strategijo[3]. Zlasti se bodo pri oceni proračunskih politik upoštevale posledice večjih strukturnih reform, ki imajo dolgoročno preverljivo pozitiven vpliv na javnofinančno vzdržnost.

Glavne spremembe korektivnega dela Pakta zadevajo opredelitev „presežnih primanjkljajev“ in načine njihove odprave, ki po novem dovoljujejo bolj celovito ekonomsko oceno javnofinančnih dogajanj pri izvajanju postopka v zvezi s presežnim primanjkljajem. Velja poudariti, da nova pravila dopuščajo podaljšanje enoletnega roka za odpravo presežnega primanjkljaja za dodatno leto (zaradi gospodarskih razlogov) in ponovitev nekaterih faz v okviru omenjenega postopka (v primeru negativnih gospodarskih gibanj in pod pogojem, da je zadevna država članica sprejela učinkovite ukrepe, ki so popolnoma v skladu s priporočili). Novi sporazum podrobneje določa vrsto „pomembnih dejavnikov“, ki jih lahko upoštevata Komisija in Svet pri sprejemanju odločitev, ki se nanašajo na postopek v zvezi s presežnim primanjkljajem. Ti dejavniki med drugim vključujejo razvoj potencialne rasti in prevladujočih konjunkturnih pogojev, pa tudi premisleke v zvezi z vzdržnostjo dolga in izvajanjem politik, ki vsebujejo potrebne elemente za izpolnjevanje ciljev lizbonske agende. Javnofinančna disciplina in hitra odprava presežnih primanjkljajev sta zagotovljeni. Države, katerih primanjkljaji nad 3 % BDP niso začasni, ali niso blizu referenčni vrednosti, bi morale biti obravnavane kot da so v položaju presežnega primanjkljaja. Poleg tega so države članice, za katere poteka postopek v zvezi s presežnim primanjkljajem, dolžne izvesti minimalno prilagoditev na področju proračunske politike. Pri oceni odprave presežnega primanjkljaja Svet skrbno preuči ali presežek nad referenčno vrednostjo izhaja iz izvedbe pokojninskih reform, ki vključujejo obvezni delni ali popolni premik od pokojninskih sistemov, ki temeljijo na sprotnem vplačevanju, k naložbenim sistemom.

Da bi popolnoma vzpostavili verodostojnost Pakta in okrepili izvajanje javnofinančne discipline, poročilo Ekonomsko-finančnega sveta vsebuje dopolnilne elemente za izboljšanje javnofinančnega upravljanja. Z namenom krepitve medsebojne podpore se Svet in Komisija zavezujeta k javni razlagi svojih stališč ob ustreznih stopnjah procesa javnofinančnega nadzora na ravni EU. Poleg tega se Svet v poročilu zavzema za izrazitejšo vlogo pravil in ustanov na ravni držav članic pri javnofinančnem nadzoru v svojih državah, ki bi na ta način podprle in dopolnile postopke nadzora na ravni EU. Ob upoštevanju državnih pristojnosti na tem področju poročilo poziva tudi k večji vključenosti parlamentov držav članic v proces javnofinančnega nadzora na ravni EU, tudi z razpravami o programih stabilnosti in konvergenčnih programih ali o ukrepih sprejetih na osnovi priporočil iz postopka v zvezi s presežnim primanjkljajem. Poleg naštetega, je sporazum izraz podpore sedanjemu delu na poti h krepitvi upravljanja javnofinančne statistike.

Evropski Svet je na zasedanju 22. - 23. marca 2005 pozval Komisijo, naj predloži zakonodajne predloge za prilagoditev obstoječih predpisov v skladu z novim sporazumom. Komisija je 20. aprila sprejela predloge, ki spreminjajo Uredbi Sveta 1466/97 in 1467/97[4]. Svet mora te predloge sprejeti po posvetovanju z Evropskim parlamentom in Evropsko centralno banko[5].

Na splošno bo nadaljnje izvajanje Pakta stabilnosti in rasti zaznamovano z več svobode pri ekonomski presoji tekom postopka javnofinančnega nadzora ter pri oceni položaja v posameznih državah. Takšen pristop dopušča bolj konstruktiven in pregleden dialog med Komisijo in Svetom ter med državami članicami in prispeva h krepitvi občutka pripadnosti pravil državam članicam.

Sporazum bo v prihodnjih mesecih in letih na preizkušnji. Dejstvo, da obstaja več svobode za presojo, poudarja pomembnost zagotavljanja enake obravnave in učinkovitega izvajanja novega sistema pravil, s tem pa nosita večjo odgovornost tako Komisija, ki ocenjuje javnofinančni položaj, kot Svet, ki odloča o ukrepih pri postopku nadzora.

Razvoj javnofinančnega nadzora v EU

Poročilo o javnih financah v EMU redno vključuje analitično delo, ki je namenjeno boljšemu razumevanju javnih financ v EU in izboljšanju javnofinančnega nadzora. Letošnje poročilo predstavlja med drugim tudi analizo razlik med proračunskimi načrti, predstavljenimi v programih stabilnosti in konvergenčnih programih, ter rezultati, analizo dejavnikov dinamike dolga in analizo dolgoročne vzdržnosti javnih financ.

Doseganje učinkovitega načrtovanja proračuna in proračunskega nadzora

Postopek javnofinančnega nadzora je priskrbel veliko podatkov o proračunskih načrtih, rezultatih in ocenah, uporabljenih z namenom primerjave dejanskega proračunskega položaja glede na načrte ter vrednotenja, kako se je v preteklih letih razvijalo ocenjevanje programov stabilnosti in konvergenčnih programov s strani Komisije. Glede prvega vidika podatki kažejo, da so bila v nekaterih letih odstopanja med proračunskimi načrti in rezultati znatna in pogosta, celo ob upoštevanju nepričakovanih dogajanj v zvezi z gospodarsko rastjo. Takšna odstopanja se zdijo v glavnem povezana z razlikami med načrtovanim in realiziranim deležem porabe v razmerju do BDP, saj so razhajanja v deležih prihodkov igrala manjšo vlogo. Takšna analiza opozarja na pomembnost iskanja načinov za izogibanje odstopanjem pri porabi in bolje načrtovanje vzorcev porabe na način, ki povečuje njihovo kakovost , jih približa novim lizbonskim prednostnim nalogam in zagotavlja njihovo vzdržnost. Komisija se je na razlike med proračunskimi načrti in rezultati odzvala s čedalje večjim osredotočanjem svoje ocene na verodostojnost poti prilagoditve javnih financ, opisane v programih stabilnosti in konvergenčnih programih, ter s celovitejšim ocenjevanjem javnofinančnih politik v določenem časovnem obdobju, s tem pa je tudi bolj upoštevala vidike, ki se nanašajo na vzdržnost in kakovost javnih financ.

Poznavanje dejavnikov dinamike dolga

Pri javnofinančnem nadzoru v EU se čedalje več pozornosti posveča razvoju dolga. Razvoj deleža dolga v razmerju do BDP je odvisnen od realizirane javnofinančne bilance, nominalne rasti in tako imenovanega „usklajevanja stanj in tokov“, ki zajema preostale razlike med spremembo v skupnih neporavnanih obveznostih in javnofinančnim primanjkljajem, kakor je opredeljeno v Protokolu k Maastrichtski pogodbi. Običajna analiza se osredotoča na primanjkljaje in nominalno rast, pri čemer je veliko manj pozornosti posvečeno usklajevanju stanj in tokov. Vendar pa ta element prinaša pomembne podatke o razvoju javnofinančnih sredstev in obveznosti (npr. kot posledica privatizacije) ter o razhajanju med primanjkljaji proračunskih blagajn in primanjkljaji, izračunanimi po načelu računovodstva z evidentiranjem vseh stroškov in prihodkov v računskem obdobju. Poročilo o javnih financah v EMU namerava zapolniti to vrzel z analizo dejavnikov usklajevanja stanj in tokov za države članice EU. Poročilo kaže, da je bilo usklajevanje stanj in tokov v preteklih letih na splošno pozitivno (tj. je prispevalo k povečevanju dolga) in da je to v nekaterih državah deloma povezano s sistematično višjimi primanjkljaji v proračunski blagajni v primerjavi z „maastrichtskimi primanjkljaji“. Takšni rezultati še dodatno poudarjajo pomembnost posvečanja pozornosti razvoju dolga pri javnofinančnem nadzoru.

Večji pomen dolgoročne vzdržnosti javnih financ

Pričakovane proračunske posledice staranja prebivalstva in potrebe po trajnostnem financiranju evropskega socialnega modela so razlog, da se pri upravljanju javnih financ in javnofinančnem nadzoru v EU upošteva tudi premisleke o dolgoročni vzdržnosti. V skladu s prenovljeno Lizbonsko strategijo in integriranimi smernicami za rast in zaposlovanje[6] so številne države članice izvedle pomembne reforme z namenom krepitve vzdržnosti. Vendar je vpliv takšnih reform na vzdržnost težko merljiv in le stežka primerljiv med državami.

Analizo vzdržnosti na ravni EU od leta 2001 izvajajo službe Komisije v okviru ocenjevanja programov stabilnosti in konvergenčnih programov na podlagi podatkov, ki so tam navedeni, in ocen posameznih elementov porabe povezanih s staranjem prebivalstva do leta 2050. Poročilo o javnih financah v EMU iz leta 2005 navaja, da brez srednjeročnega izboljšanja proračunskih bilanc večina držav članic ne bo dosegla vzdržnega javnofinančnega položaja . Tveganja, ki bi lahko ogrozila vzdržnost, so prisotna v desetih državah članicah (Belgiji, Češki, Nemčiji, Grčiji, Franciji, Italiji, Cipru, Madžarski, Malti in Sloveniji). Poročilo opisuje tudi sedanji pristop Komisije k izvajanju analize vzdržnosti, razpravlja o zanesljivosti dolgoročnih projekcij dolga in kazalnikov vzdržnosti glede na glavne predpostavke, na katerih temelji analiza, ter predlaga izhodišča za morebitne izboljšave.

Glede na vsebino reforme Pakta stabilnosti in rasti iz leta 2005 bodo v prihodnje pri javnofinančnem nadzoru v EU bolj poudarjeni dolgoročni vidiki. V tem pogledu bi povečana izmenjava informacij med državami članicami in Komisijo o projekcijah državne porabe, ki se nanaša na staranje prebivalstva, povečala preglednost in vodila k boljši kakovosti ocenjevanja dolgoročne vzdržnosti javnih financ in njihovih posledic za določanje srednjeročnih proračunskih ciljev.[7]

Strukturne reforme in proračunski cilji

Vmesni pregled Lizbonske strategije in integriranih smernic za rast in zaposlovanje, ki ga je izvedla Komisija, je več pozornosti posvetil gospodarskim reformam, ki povečujejo rast in zaposlovanje na podlagi ukrepov na makro ravni, mikro ravni ter na ravni zaposlovanja. Tretji del poročila o javnih financah v EMU preučuje in razpravlja o povezavi med izvajanjem strukturnih reform in izvrševanjem proračunov v skladu z izvajanjem javnofinančnega okvirja EU, kar je vprašanje, ki je bilo do sedaj premalo raziskano, a bo v prihodnje postalo bolj pomembno pri proračunskem nadzoru EU.

Reforme lahko v srednjeročnem in dolgoročnem obdobju bistveno izboljšajo javne bilance . Na primer reforme, ki so neposredno namenjene obvladovanju rasti določenih vrst javnofinančne porabe (na primer pokojninske reforme ali izboljšave učinkovitosti na področju zdravstva, ki dopuščajo učinkovitejši odziv na pritiske, povezane s staranjem prebivalstva), lahko vplivajo na položaj proračunske bilance in javnega dolga v prihodnosti[8]. Tudi reforme, ki izboljšujejo potencialni obseg proizvodnje in rast (vključno z reformami trgov dela in proizvodov) imajo lahko posredne pozitivne učinke. Pogosto se trdi, da lahko numerična pravila za omejevanje primanjkljajev odvračajo države od izvajanja strukturnih reform. Prvi razlog, za takšno negativno povezavo med izvajanjem reform in zasledovanjem proračunskih ciljev, je obstoj kratkoročnih neposrednih proračunskih stroškov reform (npr. pokojninske reforme, ki uvajajo naložbeni steber zunaj državnega sektorja ali javne naložbe v izobraževanje in usposabljanje, ki prinašajo dolgoročne koristi, ki lahko več kot samo nadomestijo začetne stroške). Drugi razlog je povezan z dejstvom, da lahko reforme negativno vplivajo na določene segmente družbe, tako da so za premostitev nasprotovanja reformam s strani le-teh potrebna znižanja davkov ali transferji države.

Analiza, ki jo vsebuje poročilo o javnih financah v EMU, zadeva reforme trgov dela in proizvodov in pokojninske reforme (ne da bi obravnavala projekte za spodbujanje rasti s predhodnimi proračunskimi stroški, kot so razvoj fizične infrastrukture, izobraževanje in usposabljanje ali R&R) ter se osredotoča na dve vprašanji. Prvič, kakšen je kratkoročni vpliv reform na proračune? Drugič, ali obstajajo dokazi, da izboljševanje javnih financ preprečuje izvajanje reform? Kljub omejitvam, ki so povezane s kakovostjo in razpoložljivostjo podatkov o strukturnih reformah, analiza ponuja zanimive rezultate. Zdi se, da domnevo, da so reforme manj pogoste v letih, kadar poteka konsolidacija proračuna, podatki potrjujejo le deloma. Vendar pa je mogoče opaziti, da v obdobju, ki sledi izvedbi reform v splošnem pride do manjšega poslabšanja proračunskih bilanc. Rezultati so različni glede na vrsto reform in glede na način, kako so le-te zasnovane. Analiza nakazuje, da je reforma Pakta stabilnosti in rasti usmerjena v pravo smer, pa tudi, da bo pri vključevanju strukturnih reform v izvajanje Pakta stabilnosti in rast potrebna velika previdnosti. Glede na veliko varianco rezultatov se je treba izogibati preveč sistematiziranemu pristopu, ki bi bil enak za vse reforme ali za vse reforme, ki spadajo v določene obsežne kategorije, in bi zato bile obravnavane na isti način. To pomeni, da bo pri vsakem posameznem primeru strukturne reforme potrebna skrbna presoja in upoštevanje vseh njenih značilnosti.

Paket reform Pakta stabilnosti in rasti iz leta 2005 vključuje določbe, katerih namen je zagotoviti, da proračunski cilji javnofinančnega okvirja EU niso v nasprotju s strukturnimi reformami, ki lahko v srednjeročnem in dolgoročnem obdobju prispevajo k izboljšanju javnih financ in višji gospodarski rasti. Njihova uporaba v skladu z zgoraj navedenim bi lahko pripomogla k učinkovitem in trajnostnem prispevku javnih financ k Lizbonski strategiji.

Proračunski izzivi v fazi gospodarskega približevanja držav članic, ki so nedavno pristopile k EU

Pristop desetih novih držav članic k EU leta 2004 predstavlja pomemben korak v procesu evropskih integracij. Gospodarsko povezovanje se nadaljuje z dohitevanjem ravni dohodkov preostalih članic in možnostjo sprejetja eura kot svoje valute. Javnofinančna politika lahko zagotovi ključen prispevek v tem procesu preko učinkovite in vzdržne davčne politike in politike porabe ter s podporo stabilnemu razvoju gospodarstva. Omenjeni vlogi se na dolgi rok dopolnjujeta. Visoka gospodarska rast spodbuja finančne zmožnost gospodarstva, medtem ko je stabilnost bistvena za zasebne naložbe in trajnostno zasledovanje višjih ravni dohodkov. Na kratki rok bodo nekatere izmed novih držav članic vendarle morale izbirati saj lahko večja poraba na področju infrastrukture, usposabljanja ali R&R oteži obvladovanje proračunskih primanjkljajev, poleg tega pa lahko tudi davčne in pokojninske reforme, ki uvajajo naložbene stebre zunaj državnega sektorja, vključujejo predhodne proračunske stroške. Četrti del poročila o javnih financah iv EMU iz leta 2005 razpravlja o glavnih izzivih za vodenje proračunske politike, s katerimi se bodo spopadale nove države članice v prihodnjih letih.

Nove države članice imajo določene prednosti, kot sta visoka potencialna rast in v nekaterih primerih nizek javni dolg, ki jim dopuščajo financiranje dela njihovih potreb. Vendar pa se zaradi sprememb ki potekajo v realni ekonomiji, in v baltskih državah in srednji Evropi tudi v finančnem sektorju, lahko še naprej pojavlja določena stopnja nestabilnosti v javnih financah. Poleg tega je stanje potencialnih obveznosti relativno visoko v številnih novih državah članicah, kar predstavlja tveganje nenadne rasti dolga, ker se uresničujejo dejavniki, ki sprožajo plačila države, povezana z eksplicitnimi ali implicitnimi garancijami.

Izkušnje v drugih državah članicah poudarjajo pomembnost izkoriščanja obdobij močne rasti, za izboljšave javnih financ in zagotovitev ustreznih pogojev za stabilizacijo gospodarstva v primeru nižje gospodarske rasti. To je zlasti pomembno v novih državah članicah. Glede na možnost pojavljanja velikega naraščanja vrednosti finančnih in nefinančnih sredstev ter cen kreditov v teh državah bo pomembno, da pri določanju ciljev proračunske politike ne pride do precenjevanja potencialne rasti in da se pri ocenjevanju dinamike davčnih prihodkov ustrezno opredelijo začasni elementi, ki so posledica prehodnega gospodarskega cikla. Poleg tega sta v pripravljalnem obdobju za sprejetje eura še posebej pomembni verodostojnost proračunskih načrtov in uravnotežen sklop gospodarskih politik. Ti dejavniki pozivajo k preudarnosti pri postavljanju srednjeročnih proračunskih ciljev. V državah, ki bodo obdržale nacionalne valute za daljše obdobje, pa je treba paziti na povečanje ranljivosti bilanc povezanih z nezavarovanim zadolževanjem v tujih valutah.

Ob priznavanju razlik med novimi državami članicami imajo njihovi oblikovalci politike še vedno nekaj prostora za doseganje sinergij pri izpolnjevanju ciljev rasti in stabilnosti. Najprej obstaja možnost za prestrukturiranje obstoječih programov porabe in spodbujanje davčnih osnov na načine, ki krepijo javne finance in izboljšujejo spodbude za rast, če je le mogoče že kratkoročno. Drugič, izboljšajo se lahko davčne ustanove, med drugim tudi na podlagi povečane preglednosti proračunskih postopkov ter učinkovitih okvirjev za večletno proračunsko načrtovanje in nadzor nad porabo. Tretjič, dobro zasnovane politike za nadzor nad finančnim sistemom bi lahko izboljšale obvladovanje tveganj v zasebnem sektorju, s tem pa omejile potencialne obveznosti, medtem ko bi ustrezna denarna politika lahko vodila tržna pričakovanja stabilnosti naproti.

*

Opravljena analiza sicer kaže, da je okvir za ekonomski in javnofinančni nadzor v EMU privedel do izboljšav javnih financ in reform, ki jih je večina držav članic že začela izvajati, vendar je potrebno storiti več, da bi dosegli pričakovane rezultate. Reforma Pakta stabilnosti in rasti je hkrati s ponovnim zagonom Lizbonske strategije okrepila skladnost pravil in postopkov upravljanja z ekonomsko realnostjo in potrebami Evrope in njenih držav članic. Sinergije med makroekonomsko stabilnostjo in ustvarjanjem rasti in zaposlovanja na podlagi pomembnih gospodarskih reform je sedaj potrebno izkoristiti. Kot v primeru prenovljene Lizbonske strategije bo Pakt stabilnosti in rasti po reformi na preizkušnji v prihodnjih mesecih in letih. Način, na katerega se bo izvajal novi okvir bo ključen za njegovo verodostojnost in skupni uspeh ambicioznega pristopa, za katerega se je Evropa odločila. Države članice EU so pozvane k uveljavljanju te strategije s povečanjem kakovosti in zagotavljanjem vzdržnosti njihovih javnih financ.

[1] Na voljo na naslednji spletni strani:

http://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/publicfinance_en.htm

[2] COM(2004) 581, 3. september 2004.

[3] Sporočilo Komisije Evropskemu svetu „Skupna prizadevanja za gospodarsko rast in zaposlovanje. Nov začetek za Lizbonsko strategijo“, COM(2005) 24, 2. februar 2005.

[4] COM(2005) 154 in COM(2005) 155, 20. april 2005.

[5] Pogodba za Uredbo Sveta 1466/97 predvideva postopek sodelovanja, za Uredbo Sveta 1467/97 pa posvetovalni postopek.

[6] COM(2005) 141, 12. april 2005.

[7] Komisija bo do konca leta 2006 poročala o napredku, doseženem na tem področju.

[8] Izboljšave učinkovitosti so ključni dejavnik za pozitiven dolgoročni učinek strukturnih reform na javne finance. Izboljšane prakse javnih naročil bi lahko prispevale k uresničevanju takšnih izboljšav.