EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 2.3.2016 COM(2016) 107 final 2016/0060(CNS) Predlog UREDBA SVETA o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.Ozadje predloga 1.1.Splošno ozadje Člen 67(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije določa, da Unija vzpostavi območje svobode, varnosti in pravice ob spoštovanju temeljnih pravic in različnih pravnih sistemov in izročil držav članic. Odstavek 4 navedenega člena določa, da Unija olajšuje dostop do sodnega varstva, zlasti z načelom vzajemnega priznavanja sodnih in izvensodnih odločb v civilnih zadevah. V členu 81 Pogodbe so izrecno navedeni ukrepi, katerih cilj je zagotoviti „vzajemno priznavanje in izvrševanje sodnih odločb in odločb v izvensodnih zadevah med državami članicami“ ter „združljivost predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti“. Na tej podlagi so bili že sprejeti številni pravni akti, na primer Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000. Vendar premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti ne spadajo na njihovo področje uporabe. Že program vzajemnega priznavanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki ga je Svet sprejel 30. novembra 2000, je predvideval pripravo pravnega akta o sodni pristojnosti, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema ter delitvi skupnega premoženja po ločitvi neporočenih parov. V Haaškem programu, ki ga je Evropski svet sprejel 4. in 5. novembra 2004 in v katerem je kot prva prednostna naloga določeno izvajanje programa vzajemnega priznavanja, je Komisija pozvana, da predloži zeleno knjigo o „navzkrižju zakonov, ki zadevajo ureditve zakonske lastnine, vključno z vprašanjem pristojnosti in vzajemnim priznavanjem“, poudarjena pa je tudi potreba po tem, da se do leta 2011 sprejme pravni akt na tem področju. V stockholmskem programu, ki ga je Evropski svet sprejel 11. decembra 2009, je navedeno tudi, da bi bilo treba vzajemno priznavanje razširiti na področje premoženjskih razmerij med zakoncema in premoženjskopravnih posledic razhoda neporočenih parov. V „Poročilu o državljanstvu EU iz leta 2010: Odpravljanje ovir za pravice državljanov EU“, sprejetem 27. oktobra 2010, je Komisija ugotovila, da so negotovosti v zvezi z lastninskimi pravicami mednarodnih parov ena od glavnih ovir, s katerimi se državljani EU srečujejo v vsakodnevnem življenju pri uveljavljanju pravic, ki jim jih podeljuje EU prek državnih meja. Da bi to odpravila, je napovedala, da bo v letu 2011 sprejela predlog zakonodajnega akta, s pomočjo katerega bodo mednarodni pari (poročeni ali registrirani partnerji) bolje seznanjeni s tem, katera sodišča so pristojna in katera zakonodaja se uporablja za njihove lastninske pravice. Komisija je 16. marca 2011 sprejela predlog uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in predlog uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Pravna podlaga za predlagani uredbi Sveta je bil člen 81(3) Pogodbe o delovanju Evropske unije. Predloga sta se nanašala na pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah z „vidiki, ki zadevajo družinsko pravo“. V skladu s to pravno podlago ukrepe sprejme Svet soglasno po posvetovanju z Evropskim parlamentom. Evropski parlament je svoje mnenje podal 10. septembra 2013. Predloga Komisije je delovna skupina Sveta za civilnopravne zadeve (premoženjska razmerja med zakoncema in premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti) obravnavala do konca leta 2014. Decembra 2014 je Svet odločil, da tistim državam članicam, ki imajo še naprej težave, odobri obdobje za razmislek; vendar to obdobje ne bi smelo trajati več kot eno leto. Svet je na seji 3. decembra 2015 ugotovil, da ni mogoče doseči soglasja za sprejetje predlogov uredb o premoženjskih razmerjih med zakoncema in o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti ter da zato Unija kot celota ne more v razumnem roku doseči ciljev sodelovanja na tem področju. Svet je tudi ugotovil, da je več držav članic izjavilo, da so pripravljene proučiti možnost vzpostavitve okrepljenega sodelovanja pri vprašanjih, ki jih predloga obravnavata. Od decembra 2015 do februarja 2016 je 17 držav članic Komisiji poslalo prošnje, v katerih je bilo navedeno, da želijo uvesti okrepljeno medsebojno sodelovanje na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, natančneje o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, in od Komisije zahtevalo, naj Svetu predloži predlog v zvezi s tem. Predlog sklepa Sveta o odobritvi okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, ki zajema tako zadeve na področju premoženjskih razmerij med zakoncema kot zadeve na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti; ta predlog Uredbe Sveta o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti in vzporedni predlog Uredbe Sveta o premoženjskih razmerjih med zakoncema, s katerima se izvaja okrepljeno sodelovanje in ju je Komisija sprejela sočasno, predstavljajo odgovor Komisije na omenjeno prošnjo 17 držav članic (v nadaljnjem besedilu: sodelujoče države članice). Predlog sklepa Sveta vsebuje podrobno oceno pravnih pogojev, ki urejajo uvedbo okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, ki zajema tako zadeve na področju premoženjskih razmerij med zakoncema kot zadeve na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, ter ustreznosti uvedbe tega sodelovanja. 1.2.Razlogi za predlog in njegovi cilji Zaradi vedno večje mobilnosti oseb znotraj prostora brez notranjih meja sta se znatno povečala število vseh oblik partnerskih zvez med državljani različnih držav članic, ki živijo v državah članicah, ki niso države njihovega državljanstva, ali pridobijo premoženje na ozemlju več kot ene države članice. Študija, ki jo je leta 2003 izvedel Consortium ASSER-UCL, je pokazala, kako obsežen je pojav mednarodnih parov v Uniji, ter poudarila praktične in pravne težave, s katerimi se soočajo tako pri vsakodnevnem upravljanju svojega premoženja kot tudi ob ločitvi ali smrti enega od partnerjev. Čeprav je najpogostejša oblika partnerstva zakonska zveza, so se razširile še nove oblike partnerstev, na primer registrirana partnerska skupnost, katero skleneta osebi v stalnem razmerju in jo uradno registrirata pri javnem organu. Težave, s katerimi se spopadajo pari, ki so registrirali svojo partnersko skupnost, so pogosto posledica velikega neskladja pravil, ki se uporabljajo, tako v materialnem pravu kot tudi v mednarodnem zasebnem pravu, na področju premoženjskopravnih posledic teh oblik partnerstev. Komisija zaradi elementov, ki razločujejo registrirane partnerske skupnosti in zakonske zveze, ter različnih pravnih posledic teh oblik partnerstva predstavlja dva ločena predloga uredb: eden obravnava pristojnost, pravo, ki se uporablja, ter priznavanje in izvrševanje odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, drugi pa pristojnost, pravo, ki se uporablja, ter priznavanje in izvrševanje odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema. Ta predloga predstavljata ukrepe za izvajanje okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, ki zajema tako zadeve na področju premoženjskih razmerij med zakoncema kot zadeve na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Namen tega predloga je vzpostaviti jasen pravni okvir v Evropski uniji za določanje sodne pristojnosti in prava, ki se uporablja za urejanje premoženjskopravnih posledic teh partnerstev ter lažji pretok odločb in pravnih instrumentov s tega področja med državami članicami. 2.Rezultat posvetovanj – ocena učinka Pred pripravo predloga Komisije iz leta 2011 so potekala obsežna posvetovanja z državami članicami, drugimi institucijami Unije in javnostjo. Na podlagi študije iz leta 2003 je Komisija 17. julija 2006 objavila zeleno knjigo o navzkrižju zakonov na področju premoženjskih razmerij med zakoncema, ki obravnava tudi vprašanje sodne pristojnosti in vzajemnega priznavanja, s katero se je pričelo obsežno posvetovanje na tem področju. Komisija je za pripravo predloga imenovala skupino strokovnjakov, PRM/III. Skupino so sestavljali predstavniki različnih zadevnih poklicev iz različnih evropskih pravnih tradicij, sestala pa se je petkrat v obdobju med letoma 2008 in 2010. Komisija je 28. septembra 2009 organizirala tudi javno obravnavo, ki se je je udeležilo približno sto udeležencev. Med razpravo se je potrdila potreba po pravnem instrumentu Unije na tem področju, ki bi urejal predvsem pristojnost, pravo, ki se uporablja, ter priznavanje in izvrševanje odločb. 23. marca 2010 je bilo organizirano tudi srečanje z nacionalnimi strokovnjaki za obravnavo glavnih usmeritev predloga v pripravi. Komisija je izvedla tudi skupno oceno učinka za predloga uredb o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti oziroma premoženjskih razmerjih med zakoncema. V novih predlogih v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema in premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti so podobne rešitve, kot so bile predstavljene v predlogih iz leta 2011, pri čemer so upoštevane razprave v Svetu in Evropskem parlamentu, opravljene do konca leta 2015.

3.Pravni elementi predloga 3.1.Pravna podlaga Pravna podlaga tega predloga je člen 81(3) Pogodbe o delovanju Evropske unije, ki daje Svetu pristojnost, da po posvetovanju z Evropskim parlamentom soglasno sprejme ukrepe v zvezi z družinskim pravom s čezmejnimi posledicami. Kakor pri premoženjskih razmerjih med zakoncema tudi obstoječa premoženjska razmerja med partnerjema ter med partnerjema in tretjimi osebami izhajajo iz predhodne sklenitve registrirane partnerske skupnosti. Premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti se dejansko ustvarijo z registracijo partnerstva – kakor premoženjska razmerja med zakoncema nastanejo s sklenitvijo zakonske zveze – in prenehajo obstajati s prenehanjem partnerstva. Z registracijo partnerstva pred javnim organom partnerja vzpostavita stalno in pravno priznano razmerje med seboj. Večina držav članic, ki imajo v svojih zakonodajah opredeljena pravila, ki se uporabljajo za partnerstvo, ta pravila, kolikor je mogoče, izenačuje s pravili o zakonski zvezi. Cilj tega predloga je vzpostaviti celovit sklop pravil na področju mednarodnega zasebnega prava, ki se bodo uporabljala za urejanje premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Predlog tako obravnava pristojnost, pravo, ki se uporablja, ter priznavanje in izvrševanje odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Pravila iz predloga veljajo samo v mednarodnih primerih. Čezmejna zahteva iz člena 81(3) Pogodbe je s tem izpolnjena. Ta predlog se nanaša samo na premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti in ne opredeljuje instituta registrirane partnerske skupnosti niti ne zahteva priznanja registrirane partnerske skupnosti v drugi državi članici. 3.2.Načelo subsidiarnosti Cilji predloga se lahko dosežejo samo, če se sprejmejo skupna pravila na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, ki morajo biti v vseh sodelujočih državah enaka, da se državljanom zagotovita pravna varnost in predvidljivost. Enostranski ukrepi držav članic bi bili torej v nasprotju s tem ciljem. Za to področje ne velja noben mednarodni sporazum, razen konvencija o priznavanju registriranih partnerskih skupnosti z dne 5. septembra 2007 Mednarodne komisije za osebna stanja. Vendar ta konvencija obravnava le priznavanje partnerskih skupnosti in še ni začela veljati, tako da glede na obseg vprašanj, ki jih obravnava ta predlog, ni verjetno, da bi ustrezno rešila te težave, kot se je tudi izkazalo v oceni učinka in na javnih posvetovanjih. Glede na naravo in obseg težav, s katerimi se srečujejo državljani Unije, se lahko cilji predloga dosežejo samo na ravni Unije. 3.3.Načelo sorazmernosti Predlog je skladen z načelom sorazmernosti, saj je strogo omejen na okvire, ki so potrebni za doseganje njegovih ciljev. Njegov namen ni harmonizirati materialno pravo držav članic v zvezi s premoženjskimi vidiki registriranih partnerskih skupnosti in ne vpliva na načine obdavčitve likvidacije premoženja registriranih partnerskih skupnosti v državah članicah. Predlog ne bo povzročil nobenih finančnih ali upravnih obremenitev za državljane, za zadevne nacionalne organe pa le zelo majhno dodatno obremenitev. 3.4.Vpliv na temeljne pravice V skladu s strategijo za učinkovito izvajanje Listine o temeljnih pravicah v Evropski uniji je Komisija preverila, ali predlog spoštuje pravice iz Listine. Predlog ne vpliva na pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja ali pravico skleniti zakonsko zvezo in ustvariti družino v skladu z nacionalnimi zakoni, kot ju določata člena 7 in 9 Listine. Lastninska pravica iz člena 17 Listine se okrepi. Predvidljivost prava, ki se uporablja za celotno premoženje parov, partnerjema omogoča, da bolje uveljavita svojo lastninsko pravico. Komisija je tudi preverila, ali je predlog skladen s členom 9 Listine o pravici do ustvarjanja družine v skladu z nacionalnimi zakoni in s členom 21 Listine, ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo. S predlaganimi določbami bi se izboljšal dostop do sodnega varstva v Uniji za državljane in zlasti za pare v registrirani partnerski skupnosti. Predlog bi tudi omogočil lažje izvajanje člena 47 Listine, ki zagotavlja pravico do učinkovitega pravnega sredstva in do nepristranskega sojenja. Z opredelitvijo objektivnih meril za določitev pristojnega sodišča se je mogoče izogniti vzporednim postopkom in podvizanemu seganju aktivnejše stranke po pravnem sredstvu. 3.5.Izbira pravnega akta Potreba po pravni varnosti in predvidljivosti zahteva jasna in enotna pravila ter nalaga obliko uredbe. Predlagana pravila o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, in pretoku odločb so podrobna in natančna ter ne zahtevajo prenosa v nacionalno zakonodajo. Cilja pravne varnosti in predvidljivosti bi bila ogrožena, če bi imele države članice diskrecijsko pravico pri izvajanju pravil. 4.Proračunske posledice, poenostavitev in skladnost z drugimi politikami Unije 4.1.Proračunske posledice Predlog ne bo vplival na proračun Unije.

4.2.Poenostavitev Z uskladitvijo pravil o pristojnosti se bodo postopki močno poenostavili, saj bo mogoče na podlagi skupnih pravil določiti sodišče, pristojno za obravnavo zadeve s področja premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Razširitev pristojnosti sodišč, ki z uporabo obstoječe zakonodaje EU obravnavajo prenehanje partnerstva ali dedovanje zaradi smrti enega od partnerjev, na povezane postopke na področju premoženjskih posledic partnerstva bi omogočila, da bi vse vidike položaja državljanov obravnavalo isto sodišče. Z uskladitvijo kolizijskih pravil se bodo postopki močno poenostavili, saj bo to, katero pravo se uporablja, določeno na podlagi enotnega sklopa pravil, ki bodo nadomestila različna nacionalna kolizijska pravila držav članic. Predlagana pravila za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb bodo olajšala gibanje državljanov med državami članicami. 4.3.Skladnost z drugimi politikami Unije Ta predlog spada v okvir prizadevanj Komisije za odpravo ovir, s katerimi se v vsakdanjem življenju srečujejo državljani EU pri uveljavljanju pravic, ki jim jih podeljuje EU, kot jih določa zgoraj navedeno Poročilo o državljanstvu EU iz leta 2010. 5.Razlaga členov 5.1.Poglavje I: Področje uporabe in opredelitev pojmov Člen 1 Pojem „premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti“ je treba razlagati neodvisno, vključuje pa tako vidike v zvezi z vsakodnevnim upravljanjem premoženja partnerjev kot vidike likvidacije tega premoženja ob njuni ločitvi ali smrti enega od njiju. Za določitev področij, na katera se bo nanašal prihodnji pravni akt, se zdi primerneje pripraviti izčrpen seznam zadev, ki jih ta uredba ne ureja. Tako so zadeve, ki jih že urejajo obstoječi predpisi EU, kot so preživninske obveznosti, zlasti med partnerjema, in vprašanja, ki jih ureja dedno pravo, izvzeti s področja uporabe Uredbe. Ta uredba ne vpliva na obstoj ali veljavnost registrirane partnerske skupnosti v skladu z nacionalnim pravom ali na priznanje partnerstva, ki je bilo registrirano v eni državi članici, v drugi. Prav tako ne vpliva na zadeve s področja socialne varnosti ali na upravičenost do pravic do pokojnine v primeru prenehanja ali razveljavitve registrirane partnerske skupnosti. Ta uredba ne zadeva narave stvarnih pravic na premoženju, opredelitve premoženja in pravic ter določitve prednostnih pravic imetnika takih pravic. S področja uporabe te uredbe so izključeni tudi zahteve za vpis v zemljiško knjigo in učinki vpisa ali nevpisa vanjo. Člen 3 Zaradi skladnosti, in da se omogočita njihovo lažje razumevanje in enotna uporaba, so nekatere opredelitve pojmov iz te uredbe enake opredelitvam iz drugih veljavnih instrumentov EU. Premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti, ki so edini predmet te uredbe, so podrobno opredeljene in omejene na premoženjska razmerja, ki obstajajo med partnerjema ter med partnerjema in tretjimi osebami ter izhajajo iz institucionaliziranega razmerja, ki nastane z registracijo partnerske skupnosti. Predlagana opredelitev pojma „sodišče“ vključuje organe in pravne strokovnjake (kot so notarji), ki izvajajo sodne funkcije ali delujejo na podlagi pooblastil, ki jih nanje prenese sodišče, tako da njihove odločbe štejejo za sodne odločbe za namene priznavanja in izvrševanja v državi članici, ki ni država članica, v kateri so bile izdane. 5.2.Poglavje II: Pristojnost Sodni postopki glede premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti se pogosto nanašajo na likvidacijo premoženja po razpadu partnerske skupnosti zaradi smrti enega od partnerjev ali ločitve partnerjev oziroma zaradi prenehanja ali razveljavitve registrirane partnerske skupnosti.

Namen te uredbe je predvsem omogočiti državljanom, da različne povezane postopke vodijo sodišča iste države članice. Zato je Uredba oblikovana tako, da zagotavlja skladnost pravil za določanje pristojnosti sodišč, ki obravnavajo premoženjske vidike registriranih partnerskih skupnosti, z obstoječimi predpisi iz drugih instrumentov Unije, zlasti z združevanjem pristojnosti za obravnavo premoženjskih razmerij v državi članici, katere sodišča obravnavajo dedovanje po partnerju ali prenehanje ali razveljavitev registrirane partnerske skupnosti. Člen 4 Ta člen zaradi zagotavljanja, da lahko v primeru smrti enega od partnerjev pristojno sodišče obravnava tako dedovanje po pokojnem partnerju kot postopek likvidacije premoženja registrirane partnerske skupnosti, določa, da naj bo sodišče, ki je v skladu s pravili iz Uredbe (EU) št. 650/2012 pristojno za obravnavo dedovanja, pristojno tudi za odločanje o likvidaciji z dedovanjem povezanih premoženjskih razmerij v registrirani partnerski skupnosti. Člen 5 Podobno bi moralo ob dogovoru partnerjev sodišče države članice, ki obravnava prenehanje ali razveljavitev registrirane partnerske skupnosti, odločiti tudi o likvidaciji premoženjskih razmerij v registrirani partnerski skupnosti, ki izhaja iz prenehanja ali razveljavitve registrirane partnerske skupnosti. Člena 6 in 7 Člen 6 določa tudi pravila o pristojnosti, ki se uporabljajo pri vprašanjih glede premoženjskih razmerij v registrirani partnerski skupnosti, ki niso povezana s postopkom dedovanja ali postopkom za prenehanje ali razveljavitev registrirane partnerske skupnosti (na primer, kadar želita partnerja spremeniti premoženjska razmerja v svojem registriranem partnerstvu). S seznamom naveznih okoliščin, naštetih po pomembnosti, bi se določila država članica, katere sodišča naj bodo pristojna za odločanje o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti. Predlagana merila so predvsem običajno skupno prebivališče partnerjev, zadnje običajno skupno prebivališče, če eden od partnerjev še vedno prebiva tam, ali običajno prebivališče toženca; ta široko uporabljana merila pogosto sovpadajo s krajem, kjer se nahaja premoženje partnerjev. Naslednje merilo je skupno državljanstvo obeh partnerjev, zadnje merilo pa je država članica, v kateri je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena. V takih primerih bi, da bi se povečali predvidljivost in svoboda izbire partnerjev, člen 7 partnerjema omogočal dogovor, da naj zadeve v zvezi z njunim premoženjskim razmerjem obravnavajo sodišča tiste države članice, katere pravo se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, ali sodišča države članice, v kateri je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena. Člen 9 Sodišče pristojne države članice lahko izjemoma zavrne tako pristojnost, če nacionalno pravo te države članice ne pozna instituta registrirane partnerske skupnosti. Da se v takih primerih partnerjema zagotovi dostop do sodnega varstva, se lahko dogovorita, da v postopku odločijo sodišča države članice, katere pravo se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, ali sodišča države članice, v kateri je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena. V nasprotnem primeru bi se država članica, katere sodišča naj odločijo o zadevi, določila z merili iz člena 5. Sodišče države članice, ki je pristojna, pa v nobenem primeru ne more zavrniti take pristojnosti, kadar sta partnerja pridobila odločbo o prenehanju ali razveljavitvi njune registrirane partnerske skupnosti, ki jo je mogoče priznati v državi članici sodišča. Člen 10 Kadar na podlagi predhodnih členov ni pristojna nobena država članica, ta člen partnerjema in zainteresiranim tretjim osebam zagotavlja dostop do sodnega varstva pred sodišči države članice, v kateri ima vsaj eden od partnerjev nepremično premoženje. V teh primerih bodo sodišča razsodila le glede nepremičnin, ki se nahajajo v tej državi članici. 5.3.Poglavje III: Pravo, ki se uporablja Člen 20 Pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, je lahko pravo države članice ali pravo tretje države. Člen 21 V uredbi se predlaga enotna ureditev: za vse premoženje partnerjev, ne glede na njegovo naravo (premično ali nepremično) in na kraj, v katerem se nahaja, se uporablja isto pravo, in sicer pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja v registrirani partnerski skupnosti. Kar zadeva premoženje parov, igrajo pomembno vlogo nepremičnine, in ena od možnosti bi bila, da se za njih uporablja pravo države, kjer te nepremičnine so (lex situs), s čimer bi se omogočila razdelitev prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja v registriranem partnerstvu. Ta možnost pa bi povzročala težave, zlasti ob likvidaciji premoženja registriranega partnerstva, saj bi vodila do neželenega razbitja enotnosti premoženja registriranega partnerstva (za obveznosti bi še vedno veljala enotna ureditev) in uporabe različnih predpisov za različne nepremičnine iz premoženjskega razmerja v registrirani partnerski skupnosti. Uredba zato določa, da se pravo, ki se uporablja za premoženje partnerske skupnosti, uporablja za celotno premoženje partnerjev, premično ali nepremično, ne glede na to, kje se nahaja, in ne glede na to, ali to pravo izbereta partnerja ali se ob odsotnosti njune izbire določi na podlagi drugih določb.

Člen 22 Med posvetovanji se je izoblikovalo splošno soglasje, da se zakoncema zaradi olajšanja upravljanja njunega premoženja dovoli določena stopnja svobode pri izbiri prava, ki naj se uporablja za premoženjska razmerja med njima. Tudi registriranima partnerjema bi morala biti enako omogočena izbira prava, ki naj se uporablja za premoženjska razmerja v registrirani partnerski skupnosti. Ta možnost bi morala biti jasno urejena, da se prepreči izbira prava, ki nima veliko skupnega z dejanskim položajem partnerjev ali njuno preteklostjo: izbrano pravo mora zato biti pravo države običajnega prebivališča ali državljanstva partnerjev ali bodočih partnerjev oziroma enega od njiju ali pa pravo države, v kateri je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena. Poleg možnosti, da partnerja pravo, ki naj se uporablja, izbereta ob ustanovitvi registrirane partnerske skupnosti, ta člen dopušča tudi poznejšo izbiro prava. Prav tako se lahko partnerja, ki sta ob ustanovitvi registrirane partnerske skupnosti izbrala pravo, ki naj se uporablja, pozneje odločita, da bosta namesto tega izbrala drugo pravo. Če se partnerja odločita za spremembo prava, ki se uporablja za urejanje njunih premoženjskih razmerij, lahko izbereta samo med pravi, ki bi jih lahko izbrala ob ustanovitvi registrirane partnerske skupnosti. Možna je samo prostovoljna sprememba prava. Uredba v izogib pravni negotovosti ne določa nobene samodejne spremembe prava, ki se uporablja, brez izrecne privolitve partnerjev v tako spremembo, oziroma ne da bi bila o tem obveščena. V izogib nezaželenim učinkom spremembe prava, ki se uporablja za urejanje premoženjskih razmerij v registrirani partnerski skupnosti, za partnerja, ima taka sprememba učinek samo za naprej, razen če se partnerja izrecno odločita, da ji podelita učinek za nazaj. Pravice tretjih oseb, v katerih interese bi lahko posegala sprememba prava, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, so zaščitene: Uredba določa, da učinki retroaktivne spremembe prava, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, ne smejo negativno vplivati na pravice tretjih oseb. Členi 23 do 25 Te določbe določajo postopkovna pravila, ki jih morata partnerja spoštovati pri izbiri prava, ki naj se uporablja, in dogovarjanju o njunih premoženjskih razmerjih v okviru dogovora o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema. Člen 26 Če partnerja ne izbereta prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja v njunem registriranem partnerstvu, je pomembno da imajo sodelujoče države članice skupna pravila za določitev, katero pravo se uporablja, če partnerja takega prava nista izbrala. Pravo, ki se uporablja, je pravo države, v kateri je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena. Izjemoma pa lahko eden od partnerjev sodišču predlaga, naj se uporablja pravo države, v kateri sta imela partnerja zadnje skupno običajno prebivališče. Člena 27 in 28 Ta uredba navaja nekaj zadev, ki bi jih urejalo pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti. Med take zadeve spadajo likvidacija premoženja in učinki premoženjskopravnih posledic registrirane partnerske skupnosti na razmerja med partnerjem in tretjo osebo. Vendar Uredba zaradi zaščite pravic tretjih oseb določa, da se partner v sporu proti tretji osebi ne more sklicevati na pravo, ki se uporablja, razen če je ta tretja oseba vedela ali bi morala vedeti, katero pravo se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti. Uredba določa tudi primere, v katerih bi se štelo, da je tretja oseba vedela ali bi morala vedeti, katero pravo se uporablja za urejanje premoženjskopravnih posledic registrirane partnerske skupnosti. Člen 29 Da se upoštevajo nacionalna pravila za zaščito družinskega prebivališča, ta določba državam članicam dopušča, da zavrnejo uporabo prava druge države v korist svojega prava. Da se tako zagotovi zaščita družinskega prebivališča, lahko država članica, na ozemlju katere se to prebivališče nahaja, uporabi svoja lastna pravila za zaščito družinskega prebivališča. Izjemoma lahko ta država članica za osebe, ki živijo na njenem ozemlju, da prednost uporabi svojega prava pred določbami prava, ki se uporablja sicer, ali določbami dogovora o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema, sklenjenega v drugi državi članici. 5.4.Poglavje IV: Priznavanje, izvršljivost in izvrševanje Predlog uredbe določa prost pretok odločb, javnih listin in sodnih poravnav na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Tako uvaja vzajemno priznavanje na podlagi vzajemnega zaupanja, ki izhaja iz integracije držav članic v Uniji. Ta prosti pretok se uresničuje z enotnim postopkom za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, javnih listin in sodnih poravnav iz drugih držav članic. Ta postopek nadomešča nacionalne postopke, ki trenutno veljajo v različnih državah članicah. Razlogi za nepriznavanje ali zavrnitev izvrševanja so prav tako usklajeni na ravni Unije in omejeni na najmanjši obseg. Nadomeščajo različne, pogosto širše, trenutno obstoječe razloge na nacionalni ravni. Odločbe Predlagana pravila za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb so usklajena s pravili iz Uredbe št. 650/2012 o dedovanju. Tako se sklicujejo na postopek eksekvature, določen v navedeni uredbi. To pomeni, da se vse odločbe ene od držav članic priznajo v drugih državah članicah brez kakršnega koli posebnega postopka in da mora vlagatelj za izvršitev odločbe v drugi državi članici začeti enotni postopek za razglasitev izvršljivosti v državi članici izvršitve. Postopek je enostranski in v začetni fazi omejen na preverjanje dokumentov. Šele v poznejši fazi, če toženec ugovarja, sodnik prouči možne razloge za zavrnitev. S tem se zagotavlja ustrezno varstvo pravic toženca. Ta pravila pomenijo v primerjavi s sedanjim stanjem velik korak naprej. Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb sedaj ureja nacionalno pravo držav članic ali dvostranski sporazumi med nekaterimi državami članicami. Postopki se razlikujejo glede na zadevne države članice, prav tako pa tudi dokumenti, potrebni za razglasitev izvršljivosti, in razlogi, na podlagi katerih se sodne odločbe drugih držav članic lahko zavrnejo.

Kot je obrazloženo zgoraj, ta uredba predstavlja prvi ukrep na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, zadeva pa družinsko pravo (glej točko 3.1). Glede na posebne okoliščine prostega pretoka sodnih odločb velja zanj postopek eksekvature. Kljub temu se lahko tako kot na drugih področjih pozneje predvidi odprava vmesnih postopkov (eksekvatura), in sicer po oceni uporabe pravil iz te uredbe in vzpostavitvi pravosodnega sodelovanja na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Pravni akti organov, pooblaščenih za opravljanje funkcij v skladu z opredelitvijo sodišča iz člena 2 te uredbe, imajo enako pravno moč kot sodne odločbe, zato se za njih uporabljajo določbe glede priznavanja in izvrševanja iz tega poglavja. Javne listine Zaradi praktičnega pomena javnih listin na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti in zagotovitve skladnosti te uredbe z drugimi instrumenti EU bi morala ta uredba zagotoviti sprejemljivost javnih listin za namene njihovega prostega pretoka. Sprejemljivost javnih listin pomeni, da imajo te enako dokazno moč glede njihove vsebine in v njih navedenih dejstev ter da za njih velja enaka domneva verodostojnost in izvršljivosti kot v državi izvora. 2016/0060 (CNS) Predlog UREDBA SVETA o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti SVET EVROPSKE UNIJE JE – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 81(3) Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske Komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega parlamenta, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, v skladu s posebnim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Evropska unija si je zastavila cilj ohranjati in razvijati območje svobode, varnosti in pravice, na katerem je zagotovljeno prosto gibanje oseb. Za postopno vzpostavitev takšnega območja mora Unija sprejeti ukrepe v zvezi s pravosodnim sodelovanjem v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami, zlasti kadar so ti potrebni za pravilno delovanje notranjega trga. (2)V skladu s točko c) člena 81(2) Pogodbe o delovanju Evropske unije to vključuje ukrepe, katerih cilj je zagotoviti združljivost predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti. (3)Evropski svet je na zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 potrdil načelo vzajemnega priznavanja sodb in drugih odločb pravosodnih organov kot temelj pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah ter pozval Svet in Komisijo, naj sprejmeta program ukrepov za izvajanje tega načela.

(4)Skupni program Komisije in Sveta z ukrepi za izvajanje načela vzajemnega priznavanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je bil sprejet 30. novembra 2000. Ta program opredeljuje ukrepe za harmonizacijo kolizijskih pravil kot ukrepe, ki naj bi olajšali vzajemno priznavanje sodnih odločb, in predvideva pripravo instrumenta na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in premoženjskopravnih posledic razhoda neporočenih parov. (5)Evropski svet, ki se je sestal 4. in 5. novembra 2004 v Bruslju, je sprejel nov program, imenovan „Haaški program: krepitev svobode, varnosti in pravice v Evropski uniji“ . V njem je Svet pozval Komisijo, naj pripravi zeleno knjigo o navzkrižju zakonov v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema, vključno z vprašanjem pristojnosti in vzajemnega priznavanja. V programu je poudarjeno tudi, da je treba sprejeti pravni akt za to področje. (6)Komisija je 17. julija 2006 sprejela Zeleno knjigo o navzkrižju zakonov v zvezi z zakonskim premoženjskim razmerjem zakoncev, ki obravnava zlasti vprašanje sodne pristojnosti in vzajemnega priznavanja . Na podlagi te zelene knjige je potekalo obsežno posvetovanje o vseh težavah, ki jih imajo pari v Evropi pri likvidaciji medsebojnih premoženjskih razmerij, in o mogočih pravnih sredstvih. V zeleni knjigi so bila obravnavana tudi vsa vprašanja mednarodnega zasebnega prava, ki zadevajo pare v zunajzakonski skupnosti, vključno s pari, ki živijo v registrirani partnerski skupnosti, ter njihove specifične težave. (7)Evropski svet je na zasedanju 10. in 11. decembra 2009 v Bruslju sprejel nov večletni program, imenovan „Stockholmski program – odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje“ . V tem programu je menil, da bi bilo treba vzajemno priznavanje razširiti na področja, na katerih se to načelo še ne uporablja, so pa bistvena za vsakdanje življenje, kot na primer premoženjskopravne posledice razhoda parov, ob upoštevanju pravnih sistemov držav članic, vključno z javnim redom, in nacionalnih izročil na tem področju. (8)Komisija je v „Poročilu o državljanstvu EU iz leta 2010: Odpravljanje ovir za pravice državljanov EU“, sprejetem 27. oktobra 2010 , napovedala, da bo sprejela predlog zakonodajnega instrumenta, ki bo omogočil odpravo ovir za prosto gibanje oseb in zlasti rešitev težav parov pri upravljanju ali delitvi njihovega premoženja. (9)Komisija je 16. marca 2011 sprejela predlog uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in predlog uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. (10)Svet je na seji 3. decembra 2015 ugotovil, da ni mogoče doseči soglasja za sprejetje predlogov uredb o premoženjskih razmerjih med zakoncema in o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti ter da zato Unija kot celota ne more v razumnem roku doseči ciljev sodelovanja na tem področju. (11)Od decembra 2015 do februarja 2016 so Švedska, Belgija, Grčija, Hrvaška, Slovenija, Španija, Francija, Portugalska, Italija, Malta, Luksemburg, Nemčija, Češka republika, Nizozemska, Avstrija, Bolgarija in Finska Komisiji poslali prošnje, v katerih je bilo navedeno, da želijo uvesti okrepljeno medsebojno sodelovanje na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, natančneje o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, in od Komisije zahtevali, naj Svetu predloži predlog v zvezi s tem. (12)Svet je dne […] sprejel Sklep […] o odobritvi okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, ki zajema tako zadeve na področju premoženjskih razmerij med zakoncema kot zadeve na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. (13)V skladu s členom 328(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije se lahko v okrepljeno sodelovanje ob vzpostavitvi vključi vsaka država članica, ki izpolnjuje morebitne pogoje za sodelovanje, določene v sklepu o odobritvi. Vanj se lahko vključi tudi kadar koli pozneje, pri čemer pa mora poleg navedenih pogojev upoštevati v tem okviru že sprejete akte. Komisija in države članice, ki so že udeležene pri okrepljenem sodelovanju, bi morale zagotoviti, da se spodbudi udeležba čim več držav članic. Ta uredba bi morala biti v celoti zavezujoča in bi jo bilo treba neposredno uporabljati samo v sodelujočih državah članicah v skladu s Pogodbama. (14)V skladu s členom 81 Pogodbe o delovanju Evropske unije bi se morala ta uredba uporabljati za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti s čezmejnimi posledicami. (15)Da bi se neporočenim parom zagotovila pravna varnost glede njihovega premoženja in omogočila neka raven predvidljivosti, bi bilo treba vsa pravila, ki se uporabljajo za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti, združiti v enem samem instrumentu. (16)Zakonodaje držav članic različno urejajo zunajzakonske skupnosti in treba bi bilo razlikovati med pari, ki so svojo zvezo registrirali pri javnem organu, in tistimi, ki je niso. Čeprav v nekaterih državah članicah tudi za neregistrirane pare obstaja zakonska ureditev, bi jih bilo treba razlikovati od registriranih partnerskih skupnosti, ki imajo formalen značaj, zaradi česar je mogoče upoštevati njihove posebnosti in zanje določiti pravila v instrumentu Unije. Za zagotovitev dobrega delovanja notranjega trga je treba odpraviti ovire za prosto gibanje oseb, ki živijo v registriranih partnerskih skupnostih, zlasti tiste, ki parom povzročajo težave pri upravljanju in delitvi njihovega premoženja. Da bi uresničili te cilje, bi bilo treba v tej uredbi združiti določbe o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju oziroma sprejemljivosti, izvršljivosti in izvrševanju odločb, javnih listin in sodnih poravnav. (17)Ta uredba bi morala urejati vprašanja, povezana s premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti. Pojem „registrirana partnerska skupnost“ bi bilo treba opredeliti le za namene te uredbe. Dejansko vsebino pojma bi moralo še naprej opredeljevati nacionalno pravo držav članic. Država članica, katere pravo ne pozna instituta registrirane partnerske skupnosti, v tej uredbi z ničimer ne bi smela biti obvezana, da ga vključi v svoje nacionalno pravo. (18)Področje uporabe te uredbe bi moralo vključevati vsa civilnopravna vprašanja premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, tako glede vsakodnevnega upravljanja premoženja partnerjev kot glede likvidacije njihovih premoženjskih razmerij, zlasti ob razhodu para ali smrti enega od partnerjev. (19)Ta uredba bi se morala uporabljati samo za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti, ne pa tudi za druga področja civilnega prava. Zaradi jasnosti bi morala biti nekatera vprašanja, ki bi jih bilo mogoče povezati s premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti, izrecno izključena iz področja uporabe te uredbe. (20)Ta uredba se tako ne bi smela uporabljati za vprašanja splošne pravne in poslovne sposobnosti partnerjev, vendar to izvzetje ne bi smelo veljati za posebna pooblastila in pravice enega ali obeh partnerjev v zvezi s premoženjem, bodisi med njima bodisi v razmerju do tretjih oseb, saj bi morala ta pooblastila in pravice spadati v področje uporabe uredbe. (21)Ne bi se smela uporabljati za druga predhodna vprašanja, kot so obstoj, veljavnost ali priznanje registrirane partnerske skupnosti, kar urejajo nacionalno pravo držav članic in njihova pravila mednarodnega zasebnega prava. (22)Ker preživninske obveznosti med partnerjema ureja Uredba Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah , bi jih bilo treba izvzeti iz področja uporabe te uredbe, enako pa velja za vprašanja, povezana z dedovanjem zapuščine po pokojnem partnerju, ki jih ureja Uredba (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju. (23)Vprašanja, ali se lahko pravice do starostne ali invalidske pokojnine – ne glede na njihov značaj –, ki so bile pridobljene v času trajanja registrirane partnerske skupnosti in na podlagi katerih v času trajanja registrirane partnerske skupnosti ni prišlo do izplačila pokojnine, med partnerjema prenesejo ali prilagodijo, bi morala ostati izključena iz področja uporabe te uredbe, upoštevajoč specifične sisteme v državah članicah. Vendar bi se morala takšna izjema ozko razlagati. Zato bi morala ta uredba urejati zlasti vprašanje razvrstitve pokojninskih sredstev, zneske, ki so bili že plačani partnerju med trajanjem registrirane partnerske skupnosti, in morebitno nadomestilo, ki bi bilo odobreno v primeru skupnega plačevanja pokojninskih prispevkov.

(24)Ta uredba bi morala omogočati ustanovitev ali prenos pravice na nepremičnini ali premičnini, ki izvira iz premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, kot je določeno v pravu, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti. Vendar ne bi smela posegati v omejeno število („numerus clausus“) stvarnih pravic, ki jih pozna nacionalno pravo nekaterih držav članic. Državi članici ne bi bilo treba priznati stvarne pravice na premoženju, ki je v tej državi članici, če njeno pravo takšne stvarne pravice ne pozna. (25)Da pa bi lahko partnerji v drugi državi članici uživali pravice, ki so bile ustanovljene ali so nanje prešle zaradi premoženjskopravnih posledic registrirane partnerske skupnosti, bi bilo treba v tej uredbi določiti, da se neznana stvarna pravica prilagodi najbolj enakovredni pravici po pravu te druge države članice. Pri takšni prilagoditvi bi bilo treba upoštevati namene in interese, ki se uresničujejo z določeno stvarno pravico, ter z njo povezane učinke. Organi ali pristojne osebe v državi, katere pravo se je uporabilo za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, se lahko zaprosijo za dodatne informacije o naravi in učinkih stvarne pravice, če je to potrebno za določitev najbolj enakovredne nacionalne pravice. V ta namen bi bilo treba uporabiti obstoječe mreže za pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah in druga razpoložljiva sredstva za lažje razumevanje tujega prava. (26)Prilagoditev neznanih stvarnih pravic, izrecno določena s to uredbo, ne bi smela izključevati drugih oblik prilagoditev v okviru uporabe te uredbe. (27)Zahteve za vpis pravice na nepremičnini ali premičnini v register bi bilo treba izključiti iz področja uporabe te uredbe. Zato bi moralo zakonske pogoje in način vpisa pravice ter organe, kot so zemljiške knjige ali notarji, ki so pristojni, da preverijo, ali so izpolnjene vse zahteve in ali je predložena ali veljavna dokumentacija zadostna oziroma vsebuje vse potrebne informacije, določati pravo države članice, v kateri se vodi register (za nepremičnine lex rei sitae). Organi lahko zlasti preverijo, ali je pravica partnerja na premoženju, ki je navedena v listini, predloženi za vpis, vpisana v register ali kako drugače izkazana v skladu s pravom države članice, v kateri se vodi register. Da ne bi prišlo do podvajanja listin, bi morali organi, pristojni za vpis, priznati listine, ki jih sestavijo pristojni organi v drugi državi članici in katerih obtok je predviden v tej uredbi. To ne pomeni, da organi, pristojni za vpis, ne morejo zahtevati, naj oseba, ki zaprosi za vpis, zagotovi dodatne informacije ali predloži dodatne listine, ki se zahtevajo po pravu države članice, v kateri se vodi register, na primer informacije ali listine v zvezi s plačilom davka. Pristojni organ lahko osebi, ki zaprosi za vpis, svetuje glede pridobitve manjkajočih informacij ali listin. (28)Iz področja uporabe te uredbe bi bilo treba izključiti tudi učinke vpisa pravice v register. Zato bi moralo pravo države članice, v kateri se vodi register, določati, ali ima vpis na primer deklaratorni ali konstitutivni učinek. Če je torej po pravu države članice, ki vodi register, pridobitev pravice na nepremičnini treba vpisati v register, da se zagotovi učinek erga omnes takega vpisa ali da se zaščitijo pravni posli, pravo te države določa, kdaj se takšna pravica pridobi. (29)Ta uredba bi morala upoštevati različne sisteme za urejanje premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, ki se uporabljajo v državah članicah. Zato bi moral imeti izraz „sodišče“ v tej uredbi širok pomen, tako da se ne bi nanašal le na sodišča v pravem pomenu besede, ki izvajajo sodne funkcije, temveč na primer tudi na notarje v nekaterih državah članicah, ki v nekaterih zadevah, povezanih s premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti, tako kot sodišča izvajajo sodne funkcije, ter v nekaterih državah članicah na notarje in pravne strokovnjake, ki pri urejanju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti izvajajo sodne funkcije na podlagi prenosa pooblastil s strani sodišča. Za vsa sodišča, kot so opredeljena v tej uredbi, bi morala veljati pravila o pristojnosti iz te uredbe. Nasprotno pa izraz „sodišče“ ne bi smel vključevati izvensodnih organov držav članic, ki so po nacionalnem pravu pooblaščeni za obravnavanje premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, kot so notarji v večini držav članic, če navadno ne izvajajo sodnih funkcij. (30)Ta uredba bi morala vsem notarjem, ki so pristojni za obravnavanje premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti v državah članicah, omogočiti izvajanje te pristojnosti. Veljavnost pravil o pristojnosti iz te uredbe za notarje v določeni državi članici bi morala biti odvisna od tega, ali spadajo v opredelitev sodišča iz te uredbe. (31)Listine, ki jih notarji izdajo v zvezi s premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti v državah članicah, bi morale biti v obtoku v skladu s to uredbo. Kadar notarji izvajajo sodne funkcije, zanje veljajo pravila o pristojnosti, odločbe, ki jih izdajo, pa bi morale biti v obtoku v skladu z določbami o priznavanju, izvršljivosti in izvrševanju odločb. Kadar notarji ne izvajajo sodnih funkcij, zanje ne veljajo pravila o pristojnosti, javne listine, ki jih izdajo, pa bi morale biti v obtoku v skladu z določbami o javnih listinah. (32)Zaradi vse večje mobilnosti parov in olajšanja pravilnega delovanja pravosodja bi morala pravila o pristojnosti iz te uredbe omogočati državljanom, da njihove med seboj povezane postopke obravnavajo sodišča iste države članice. Zato bi morala ta uredba težiti h koncentraciji pristojnosti za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti v državi članici, katere sodišča obravnavajo dedovanje po partnerju v skladu z Uredbo (EU) št. 650/2012 ali prenehanje ali razveljavitev registrirane partnerske skupnosti. (33)Če teče postopek v zvezi z dedovanjem po partnerju pred sodiščem države članice, ki je začelo postopek v skladu z Uredbo (EU) št. 650/2012, bi morala ta uredba določati, da imajo sodišča te države pristojnost za odločanje o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti, povezanih s to dedno zadevo. (34)Podobno bi morala vprašanja premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, povezana s postopkom, ki teče pred sodiščem države članice, ki obravnava vlogo za prenehanje ali razveljavitev registrirane partnerske skupnosti, obravnavati sodišča te države članice, če se partnerja s tem strinjata. (35)Če vprašanja premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti niso povezana s postopkom dedovanja po partnerju ali postopkom za prenehanje ali razveljavitev registrirane partnerske skupnosti, ki teče pred sodiščem države članice, bi morala ta uredba določati lestvico naveznih okoliščin, po kateri se določi pristojnost, začenši z običajnim prebivališčem partnerjev ob začetku postopka pred sodiščem. Zadnja na lestvici naveznih okoliščin za določitev pristojnosti bi morala napotovati na državo članico, po katere pravu je bila opravljena obvezna registracija partnerske skupnosti, s katero je bila ta partnerska skupnost ustanovljena. Razlog za določitev teh naveznih okoliščin je vse večja mobilnost državljanov in zagotovitev obstoja resnične navezne okoliščine med partnerjema in državo članico, v kateri se izvaja pristojnost. (36)Ker instituta registrirane partnerske skupnosti ne poznajo vse države članice, morajo sodišča države članice, katere pravo ne pozna instituta registrirane partnerske skupnosti, izjemoma imeti možnost zavrniti pristojnost v skladu s to uredbo. Sodišča v takšnem primeru ukrepajo hitro in zadevna stranka bi morala imeti možnost zadevo predložiti v kateri koli drugi državi članici z navezno okoliščino, ki omogoča pristojnost, in sicer ne glede na vrstni red teh razlogov za pristojnost, pri čemer se spoštuje avtonomija strank. Katero koli sodišče, pred katerim se začne postopek po zavrnitvi pristojnosti – ki ni sodišče države članice, po katere pravu je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena, in ki ima pristojnost na podlagi dogovora o izbiri prava ali spustitve v postopek –, mora pod enakimi pogoji prav tako izjemoma imeti možnost zavrniti pristojnost. Če na podlagi drugih določb te uredbe nobeno sodišče ni pristojno za določen primer, je bilo v to uredbo vključeno pomožno pravilo, ki preprečuje vsa tveganja odrekanja sodnega varstva. (37)Zaradi večje pravne varnosti, predvidljivosti in avtonomije strank bi morala ta uredba strankam v nekaterih okoliščinah omogočati, da sklenejo dogovor o izbiri prava v korist sodišč države članice, katere pravo se uporablja, ali sodišč države članice, po katere pravu je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena. (38)Ta uredba ne bi smela preprečevati strankama, da zadevo sporazumno uredita zunaj sodišča (na primer pri notarju) v državi članici, ki sta jo izbrali, če je to mogoče po pravu te države članice. To bi moralo veljati, tudi če pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, ni pravo te države članice. (39)Da se zagotovi, da lahko sodišča vseh držav članic na podlagi istih razlogov izvajajo pristojnost za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti, bi morala ta uredba taksativno opredeliti razloge, na podlagi katerih je mogoče izvajati takšno subsidiarno pristojnost. (40)Da bi odpravili zlasti primere odrekanja sodnega varstva, bi bilo treba v tej uredbi določiti tudi forum necessitatis, tako da bi lahko sodišče države članice izjemoma odločalo o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti, ki je tesno povezana s tretjo državo. Do takšnega izjemnega primera bi lahko prišlo, če postopek v tretji državi ne bi bil mogoč, na primer zaradi državljanske vojne, ali če ni mogoče upravičeno pričakovati, da bo eden od partnerjev lahko začel ali izvedel postopek v tej državi. Pristojnost na podlagi forum necessitatis pa bi se lahko izvajala le, če bi bila zadeva v zadostni meri povezana z državo članico, v kateri je sodišče, ki je začelo postopek. (41)Zaradi pravilnega delovanja pravosodja bi se bilo treba izogibati izdajanju nezdružljivih odločb v različnih državah članicah. Zato bi bilo treba v tej uredbi določiti splošna postopkovna pravila, podobna pravilom v drugih instrumentih Unije s področja pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah. Eno od takšnih postopkovnih pravil je pravilo o litispendenci, ki se bo uporabilo, če bo ista zadeva v zvezi s premoženjskopravnimi posledicami registrirane partnerske skupnosti predložena različnim sodiščem v različnih državah članicah. Na podlagi tega pravila se bo nato določilo, katero sodišče bo nadaljevalo obravnavo zadeve. (42)Da bi lahko državljani ob popolni pravni varnosti uživali ugodnosti, ki jih ponuja notranji trg, bi moralo biti partnerjema na podlagi te uredbe vnaprej jasno, katero pravo se bo uporabljalo za premoženjskopravne posledice njune registrirane partnerske skupnosti. Uvesti bi bilo treba harmonizirana kolizijska pravila, da bi se preprečili nasprotujoči si izidi. Glavno pravilo bi moralo zagotoviti, da so premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti urejene s predvidljivim pravom, s katerim je tesno povezana. Zaradi pravne varnosti in preprečevanja razdrobljenosti bi moralo pravo, ki se uporablja, urejati vse premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, torej vse premoženjskopravne posledice, ki jih ima registrirana partnerska skupnost, ne glede na to, za kakšno premoženje gre, in ne glede na to, ali je premoženje v drugi državi članici ali v tretji državi. (43)Pravo, določeno s to uredbo, bi se moralo uporabljati tudi, če ni pravo države članice.

(44)Da bi partnerja lažje upravljala svoje premoženje, bi jima morala ta uredba omogočati, da med pravi, s katerimi sta – na primer zaradi običajnega prebivališča ali državljanstva – tesno povezana, izbereta pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice njune registrirane partnerske skupnosti, ne glede na to, za kakšno premoženje gre ali kje je. Da bi se izognili temu, da izbira prava ne bi imela nobenega učinka, s čimer bi se partnerja znašla v pravni praznini, bi morala biti takšna izbira omejena na pravo, ki predvideva premoženjskopravne posledice za registrirane partnerske skupnosti. Pravo se lahko izbere kadar koli, pred registracijo partnerske skupnosti, ob registraciji partnerske skupnosti ali med trajanjem registrirane partnerske skupnosti. (45)Da se zagotovi pravna varnost pri pravnih poslih in prepreči sprememba prava, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti, ne da bi bila partnerja o tem obveščena, do takšne spremembe prava, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, ne bi smelo priti, razen na izrecno željo strank. Če se partnerja odločita za takšno spremembo, ta ne bi smela imeti retroaktivnega učinka, razen če partnerja to izrecno zahtevata. V nobenem primeru pa s spremembo ne smejo biti kršene pravice tretjih oseb. (46)Da bi se partnerjema omogočila ozaveščena izbira in zagotovilo spoštovanje njunega dogovora, bi bilo treba določiti pravila o materialni in formalni veljavnosti dogovora o izbiri prava, ki se uporablja, s čimer bi bila zagotovljena pravna varnost in boljši dostop do pravnega varstva. Glede formalne veljavnosti bi bilo treba določiti nekatera jamstva, s katerimi bi se zagotovilo, da se partnerja zavedata posledic svoje izbire. Zahtevati bi bilo treba vsaj to, da mora biti dogovor o izbiri prava, ki se uporablja, sklenjen v pisni obliki, datiran in podpisan od obeh strani. Če pa pravo države članice, v kateri imata partnerja običajno prebivališče ob sklenitvi dogovora, določa dodatne formalne pogoje, bi bilo treba izpolniti te pogoje. Takšni dodatni formalni pogoji lahko na primer obstajajo v državi članici, v kateri se dogovor o izbiri prava vključi v dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema. Če imata partnerja ob sklenitvi dogovora običajno prebivališče v različnih državah članicah, ki določata različne formalne pogoje, bi moralo zadoščati, da so izpolnjeni formalni pogoji ene od teh držav. Če ima le eden od partnerjev ob sklenitvi dogovora običajno prebivališče v državi članici, ki določa dodatne formalne pogoje, bi bilo treba izpolniti te pogoje. (47)Dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema je vrsta razpolaganja s premoženjem partnerjev, ki ima v državah članicah različno dopustnost in sprejemljivost. Da bi se lastninske pravice, pridobljene z dogovorom o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema, lažje priznale v državah članicah, bi bilo treba določiti pravila o formalni veljavnosti dogovorov o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema. Zahtevati bi bilo treba vsaj to, da mora biti dogovor sklenjen v pisni obliki, datiran in podpisan od obeh strani. Vendar bi moral dogovor izpolnjevati tudi dodatne obličnostne zahteve, določene v pravu, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, kot je določeno v tej uredbi in v pravu države članice, v kateri imata partnerja običajno prebivališče. Ta uredba bi morala določati tudi, katero pravo ureja materialno veljavnost takšnega dogovora. (48)Če pravo, ki se uporablja, ni bilo izbrano, bi morala ta uredba zaradi uskladitve potrebe po predvidljivosti in pravni varnosti z dejanskimi življenjskimi okoliščinami para določati, da naj se za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti uporablja pravo države, po katerem je bila opravljena obvezna registracija partnerske skupnosti, s katero je bila ta partnerska skupnost ustanovljena. (49)Če se v tej uredbi kot navezna okoliščina navaja državljanstvo, je vprašanje, kako obravnavamo osebo, ki ima več državljanstev, predhodno vprašanje, ki ne spada na področje uporabe te uredbe in bi ga bilo treba reševati v skladu z nacionalnim pravom, vključno z mednarodnimi konvencijami, kjer je to ustrezno, ob doslednem spoštovanju splošnih načel Evropske unije. Ta obravnava ne bi smela vplivati na veljavnost izbire prava, opravljene v skladu s to uredbo. (50)Če pravo ni bilo izbrano in ni bil sklenjen dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema, bi moral imeti sodni organ države članice pri določitvi prava, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, izjemoma – če sta se partnerja za dalj časa preselila v državo njunega običajnega prebivališča – možnost, da na zahtevo enega od partnerjev zaključi, da se uporabi pravo te države, če sta se partnerja nanj sklicevala. V nobenem primeru pa s spremembo ne smejo biti kršene pravice tretjih oseb. (51)Pravo, ki je bilo določeno kot pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, bi moralo urejati vse take posledice, od razvrstitve premoženja enega ali obeh partnerjev v različne kategorije med trajanjem registrirane partnerske skupnosti in po njenem prenehanju do likvidacije premoženjskih razmerij. Vključevati bi moralo učinke premoženjskopravnih posledic registrirane partnerske skupnosti na pravno razmerje med partnerjem in tretjimi osebami. Vendar bi lahko partner pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, za takšne učinke uporabil proti tretji osebi samo, če je tretja oseba v času nastanka pravnega razmerja med partnerjem in njo vedela ali bi morala vedeti za to pravo. (52)Zaradi javnega interesa, kot je zaščita politične, socialne ali gospodarske ureditve države članice, bi moralo biti sodiščem in drugim pristojnim organom držav članic izjemoma dovoljeno uporabiti izjeme na podlagi prisilnih določb. Pojem „prisilne določbe“ bi moral tako zajemati obvezna pravila, kot so pravila za zaščito družinskega prebivališča. Vendar bi bilo treba to izjemo od uporabe prava, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, razlagati strogo, da bi ostala združljiva s splošnim ciljem te uredbe. (53)Zaradi javnega interesa bi morala imeti sodišča in drugi pristojni organi, ki obravnavajo premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti v državah članicah, v izjemnih okoliščinah možnost neupoštevanja nekaterih določb tujega prava, kadar bi bila njihova uporaba v določenem primeru očitno nezdružljiva z javnim redom zadevne države članice. Vendar sodišča ali drugi pristojni organi ne bi smeli imeti možnosti uporabe izjeme javnega reda, da bi zavrnili pravo druge države članice ali da ne bi priznali oziroma sprejeli ali izvršili odločbe, javne listine ali sodne poravnave, izdane v drugi državi članici, kadar bi bilo to v nasprotju z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti s členom 21 Listine o načelu nediskriminacije. (54)Ker imajo nekatere države dva ali več pravnih sistemov ali sklopov pravil v zvezi z zadevami, ki jih ureja ta uredba, bi bilo treba določiti, v kolikšnem obsegu se določbe te uredbe uporabljajo v različnih ozemeljskih enotah teh držav. (55)Glede na splošni cilj te uredbe, ki je vzajemno priznavanje odločb, izdanih v državah članicah na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, bi bilo treba v tej uredbi določiti pravila o priznavanju, izvršljivosti in izvrševanju odločb, podobna tistim iz drugih instrumentov Unije s področja pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah. (56)Da bi upoštevali različne sisteme za obravnavo premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti v državah članicah, bi bilo treba s to uredbo zagotoviti sprejemljivost in izvršljivost javnih listin, izdanih na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, v vseh državah članicah. (57)Javne listine bi morale imeti v drugi državi članici enako dokazno moč kot v državi članici izvora ali najbolj primerljive učinke. Pri določanju dokazne moči javne listine v drugi državi članici ali njenih najbolj primerljivih učinkov bi bilo treba upoštevati vrsto in obseg dokazne moči javne listine v državi članici izvora. Zato bo dokazna moč javne listine v drugi državi članici odvisna od prava države članice izvora. (58)Verodostojnost javne listine bi moral biti avtonomen pojem, ki naj zadeva vprašanja, kot so pristnost listine, zahteve glede obličnosti za listino, pooblastila organa, ki sestavi listino, in postopek, po katerem se listina sestavi. Vključevati bi moral tudi dejstva, ki jih v javno listino zapiše zadevni organ, kot je dejstvo, da sta se navedeni stranki določenega dne zglasili pri tem organu in dali navedene izjave. Stranka, ki želi izpodbijati verodostojnost javne listine, bi morala to storiti na pristojnem sodišču države članice, iz katere izvira javna listina, po pravu te države članice. (59)Pojem „pravni posli ali pravna razmerja, zapisana v javni listini“ bi bilo treba razlagati kot sklicevanje na materialno vsebino javne listine. Stranka, ki želi izpodbijati pravne posle ali pravna razmerja, zapisana v javni listini, bi morala to storiti na sodiščih, pristojnih po tej uredbi, ki bi morala o tem odločati po pravu, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti. (60)Če je vprašanje, ki zadeva pravne posle ali pravna razmerja, zapisana v javni listini, obravnavano kot predhodno vprašanje v postopku na sodišču države članice, bi moralo biti za odločanje o tem vprašanju pristojno to sodišče. (61)Izpodbijana javna listina ne bi smela imeti nobene dokazne moči v državi članici, ki ni država članica izvora, dokler je postopek izpodbijanja v teku. Če se izpodbija samo določena zadeva v zvezi s pravnimi posli ali pravnimi razmerji, zapisanimi v javni listini, izpodbijana javna listina v državi članici, ki ni država članica izvora, ne bi smela imeti nobene dokazne moči glede izpodbijane zadeve, dokler je postopek izpodbijanja v teku. Javna listina, ki je zaradi izpodbijanja razglašena za neveljavno, ne bi smela imeti nobene dokazne moči več. (62)Organ, ki bi na podlagi uporabe te uredbe prejel neskladni javni listini, bi moral glede na okoliščine posamezne zadeve oceniti, katera od obeh, če sploh katera, naj ima prednost. Če iz teh okoliščin ni razvidno, katera od obeh javnih listin, če sploh katera, bi morala imeti prednost, bi morala o tem odločiti sodišča, ki so pristojna v skladu s to uredbo, ali – če se to vprašanje postavi kot predhodno vprašanje v postopku – sodišče, pred katerim teče ta postopek. Če sta neskladni javna listina in odločba, bi bilo treba upoštevati razloge za nepriznanje iz te uredbe. (63)Vendar priznanje in izvršitev odločbe o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti v skladu s to uredbo nikakor ne bi smela pomeniti priznanja registrirane partnerske skupnosti, na podlagi katere je bila sprejeta odločba.

(64)Opredeliti bi bilo treba razmerje med to uredbo in dvostranskimi oziroma večstranskimi konvencijami o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti, katerih pogodbenice so države članice. (65)Za lažjo uporabo te uredbe bi bilo treba določiti, da morajo države članice sporočiti nekatere podatke o svoji zakonodaji in postopkih v zvezi s premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti v okviru Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah, ustanovljene z Odločbo Sveta 2001/470/ES. Da bi lahko vse informacije, pomembne za uporabo te uredbe v praksi, pravočasno objavili v Uradnem listu Evropske unije, bi morale države članice takšne informacije Komisiji sporočiti pred začetkom uporabe te uredbe. (66)Prav tako bi bilo treba zaradi lažje uporabe te uredbe in zato, da bi omogočili uporabo modernih komunikacijskih tehnologij, predpisati standardne obrazce za dokazila, ki se predložijo ob vložitvi zahtevkov za razglasitev izvršljivosti odločbe, javne listine ali sodne poravnave. (67)Pri izračunu rokov in iztekov rokov, določenih v tej uredbi, bi bilo treba uporabljati Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1182/71 z dne 3. junija 1971 o določitvi pravil glede rokov, datumov in iztekov rokov. (68)Za zagotovitev enotnih pogojev izvajanja te uredbe bi bilo treba na Komisijo prenesti izvedbena pooblastila za pripravo in poznejše spreminjanje dokazil in obrazcev za razglasitev izvršljivosti odločb, sodnih poravnav in javnih listin. Ta pooblastila bi bilo treba izvajati v skladu z Uredbo (EU) št. 182/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o določitvi splošnih pravil in načel, na podlagi katerih države članice nadzirajo izvajanje izvedbenih pooblastil Komisije. (69)Za sprejemanje izvedbenih aktov, s katerimi se pripravijo in pozneje spreminjajo dokazila in obrazci, določeni v tej uredbi, bi bilo treba uporabljati svetovalni postopek v skladu s členom 4 Uredbe (EU) št. 182/2011. (70)Ciljev te uredbe, in sicer prostega gibanja oseb v Evropski uniji, možnosti, da partnerja uredita premoženjska razmerja med seboj in s tretjimi osebami v času trajanja partnerstva in ob likvidaciji svojih premoženjskih razmerij, ter večje predvidljivosti in pravne varnosti, države članice same ne morejo zadovoljivo doseči, temveč se ti cilji zaradi obsega in učinkov te uredbe lažje dosežejo na ravni Unije, in sicer po potrebi z okrepljenim sodelovanjem držav članic. Zato je v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji Unija pristojna za ukrepanje. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenih ciljev. (71)Ta uredba spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti s členi 7, 9, 17, 21 in 47 Listine v zvezi s spoštovanjem zasebnega in družinskega življenja, pravico ustvarjanja družine v skladu z nacionalnimi zakoni, lastninsko pravico, načelom nediskriminacije in pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča. Sodišča in drugi pristojni organi držav članic morajo pri uporabi te uredbe upoštevati te pravice in načela – SPREJEL NASLEDNJO UREDBO: Poglavje I Področje uporabe in opredelitev pojmov Člen 1

Področje uporabe 1.Ta uredba se uporablja za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti. Ne uporablja se v davčnih, carinskih ali upravnih zadevah. 2.Iz področja uporabe te uredbe so izključeni: (a)pravna in poslovna sposobnost partnerjev, (b) obstoj, veljavnost in priznanje registrirane partnerske skupnosti, (c)preživninske obveznosti, (d)dedovanje po pokojnem partnerju, (e)socialna varnost,

(f)upravičenost prenosa ali prilagoditev pravic do starostne ali invalidske pokojnine, ki so bile pridobljene v času trajanja registrirane partnerske skupnosti in na podlagi katerih v času trajanja registrirane partnerske skupnosti ni prišlo do izplačila pokojnine, med partnerjema v primeru prenehanja ali razveljavitve partnerske skupnosti, (g)narava stvarnih pravic na premoženju in (h)vpis pravic na nepremičnini ali premičnini v register, vključno s pravnimi zahtevami za takšen vpis, in učinki vpisa ali nevpisa takšnih pravic v register. Člen 2

Pristojnost za zadeve v zvezi s premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti v državah članicah Ta uredba ne vpliva na pristojnost organov držav članic za obravnavanje zadev v zvezi s premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti. Člen 3

Opredelitev pojmov 1.V tej uredbi: (a)„registrirana partnerska skupnost“ pomeni obliko življenjske skupnosti dveh oseb, ki je določena v pravu, katere registracija je po tem pravu obvezna in ki izpolnjuje zakonske formalnosti tega prava glede njene ustanovitve; (b)„premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti“ pomenijo celoto pravil, ki veljajo za premoženjske odnose med partnerjema in v njunem razmerju do tretjih oseb zaradi pravnega razmerja, ki nastane z registracijo ali prenehanjem partnerske skupnosti; (c)„dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema“ pomeni vsak dogovor med partnerjema ali bodočima partnerjema, s katerim uredita premoženjskopravne posledice svoje registrirane partnerske skupnosti; (d)„javna listina“ pomeni listino v zvezi s premoženjskopravnimi posledicami registrirane partnerske skupnosti, ki je bila uradno sestavljena ali vpisana kot javna listina v državi članici in katere verodostojnost: (i)se nanaša na podpis in vsebino javne listine; (ii)je ugotovil javni organ ali drug organ, ki ga je za ta namen pooblastila država članica izvora; (e)„odločba“ pomeni vsako odločbo v zvezi s premoženjskopravnimi posledicami registrirane partnerske skupnosti, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na to, kako je odločba poimenovana, vključno s sklepom sodnega uradnika o odmeri stroškov sodnega postopka; (f)„sodna poravnava“ pomeni poravnavo v zvezi s premoženjskopravnimi posledicami registrirane partnerske skupnosti, ki jo je potrdilo sodišče ali je bila med postopkom sklenjena pred sodiščem; (g)„država članica izvora“ pomeni državo članico, v kateri je bila bodisi izdana odločba bodisi sestavljena javna listina bodisi potrjena ali sklenjena sodna poravnava; (h)„država članica izvršitve“ pomeni državo članico, v kateri se zahteva priznanje in/ali izvršitev odločbe, javne listine ali sodne poravnave. 2.V tej uredbi pojem „sodišče“ pomeni vsak sodni organ ter vse druge organe in pravne strokovnjake, pristojne za obravnavanje premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, ki izvajajo sodne funkcije ali delujejo na podlagi pooblastil, ki jih nanje prenese sodni organ, ali pod njegovim nadzorom, če ti organi in pravni strokovnjaki zagotavljajo jamstva glede svoje nepristranskosti in pravice strank do zaslišanja in (so) odločbe, ki jih izdajo, po pravu države članice, v kateri poslujejo: (i)lahko predmet pritožbe, naslovljene na sodni organ, ali predmet ponovne preučitve s strani tega organa; ter (ii) imajo enakovredno veljavnost in učinek kot odločba sodnega organa glede iste zadeve.

Države članice v skladu s členom 64 uradno obvestijo Komisijo o drugih organih in pravnih strokovnjakih iz prvega pododstavka. Poglavje II Pristojnost Člen 4

Pristojnost v primeru smrti enega od partnerjev Če sodišče države članice začne postopek v zadevi dedovanja po registriranem partnerju v skladu z Uredbo (EU) št. 650/2012, so sodišča te države pristojna za odločanje o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti, povezanih s to dedno zadevo. Člen 5

Pristojnost v primeru prenehanja ali razveljavitve 1.Če sodišče države članice začne postopek, da bi odločilo o prenehanju ali razveljavitvi registrirane partnerske skupnosti, so sodišča te države pristojna za odločanje o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti, povezanih s prenehanjem ali razveljavitvijo, če se partnerja tako dogovorita. 2.Če se dogovor iz odstavka 1 sklene, preden sodišče začne postopek, da bi odločilo o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti, je dogovor skladen s členom 7. Člen 6

Pristojnost v drugih primerih Če ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členoma 4 in 5 ali v primerih, ki niso zajeti v členu 4 ali 5, so za odločanje o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti pristojna sodišča države članice: (a)na katere ozemlju imata partnerja v času, ko sodišče začne postopek, običajno prebivališče ali, če tega ni, (b)na katere ozemlju sta imela partnerja zadnje običajno prebivališče, če eden od njiju še vedno prebiva tam v času, ko sodišče začne postopek, ali, če tega ni, (c)na katere ozemlju ima tožena stranka v času, ko sodišče začne postopek, običajno prebivališče ali, če tega ni, (d)katere skupno državljanstvo imata partnerja v času, ko sodišče začne postopek, ali, če tega ni, (e)po katere pravu je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena. Člen 7

Izbira sodišča 1.V zadevah, ki jih ureja člen 6, se lahko stranki dogovorita, da so sodišča države članice, katere pravo se uporablja v skladu s členom 22 ali 26(1), ali sodišča države članice, po katere pravu je bila registrirana partnerska skupnost ustanovljena, izključno pristojna za odločanje o premoženjskopravnih posledicah njune registrirane partnerske skupnosti. 2.Dogovor se sklene v pisni obliki, datira, podpišeta pa ga obe stranki. Komunikacije po elektronskih medijih, ki zagotavljajo trajen zapis dogovora, so enakovredne pisni obliki. Člen 8

Pristojnost na podlagi spustitve v postopek 1.Poleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče v državi članici, katere pravo se uporablja v skladu s členom 22, 26(1), pred katerim se tožena stranka spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je spustila v postopek, da bi ugovarjala pristojnosti, ali v primerih iz člena 4.

2.Sodišče pred prevzemom pristojnosti v skladu z odstavkom 1 zagotovi, da je bil toženi stranki zagotovljen pravni pouk o njeni pravici, da ugovarja pristojnosti, in o posledicah spustitve ali nespustitve v postopek. Člen 9

Alternativna pristojnost 1.Če sodišče države članice, ki je pristojno v skladu s členi 4, 5 ali 6(a), (b), (c) ali (d), presodi, da pravo te države ne predvideva instituta registrirane partnerske skupnosti, lahko zavrne pristojnost. Če sodišče sklene zavrniti pristojnost, to stori nemudoma. 2.Če sodišče iz odstavka 1 zavrne pristojnost in se stranki dogovorita, da se pristojnost v skladu s členom 7 podeli sodiščem katere koli druge države članice, so za odločanje o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti pristojna sodišča te države članice. V drugih primerih so za odločanje o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti pristojna sodišča katere koli druge države članice na podlagi člena 6 ali 8. 3.Ta člen se ne uporablja, kadar sta stranki pridobili odločbo o prenehanju ali razveljavitvi registrirane partnerske skupnosti, ki jo je mogoče priznati v državi članici sodišča, pred katerim teče postopek. Člen 10

Subsidiarna pristojnost Če ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členi 4, 5, 6, 7 in 8 ali če so vsa sodišča zavrnila pristojnost v skladu s členom 9 ter ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členom 6(e) ali členoma 7 in 8, so pristojna sodišča države članice, če je nepremično premoženje enega ali obeh partnerjev na ozemlju te države članice, vendar je v tem primeru sodišče, ki je začelo postopek, pristojno samo za odločanje o tem nepremičnem premoženju. Člen 11

Forum necessitatis Če ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členi 4, 5, 6, 7, 8 in 10 ali če so vsa sodišča zavrnila pristojnost v skladu s členom 9 in ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členi 6(e), 7, 8 in 10, lahko o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti izjemoma odločajo sodišča države članice, če v tretji državi, s katero je zadeva tesno povezana, postopka ni mogoče začeti ali izvesti v razumnih okvirih ali če postopek tam ni mogoč. Zadeva mora biti v zadostni meri povezana z državo članico, v kateri je sodišče, ki je začelo postopek. Člen 12

Nasprotne tožbe Sodišče, pred katerim teče postopek v skladu s členi 4, 5, 6, 7, 8, 10 ali 11, je pristojno tudi za odločanje o nasprotni tožbi, če ta spada na področje uporabe te uredbe. Člen 13

Omejitev postopka 1.Če zapuščina, katere dedovanje spada na področje uporabe Uredbe (EU) št. 650/2012, obsega premoženje, ki je v tretji državi, lahko sodišče, ki je začelo postopek, da bi odločilo o premoženjskopravnih posledicah registrirane partnerske skupnosti, na zahtevo ene od strank odloči, da ne bo odločalo o enem ali več delih tega premoženja, če je mogoče pričakovati, da njegova odločitev o tem premoženju ne bo priznana in, kjer je ustrezno, razglašena za izvršljivo v tej tretji državi. 2.Odstavek 1 ne vpliva na pravico strank do omejitve predmeta postopka po pravu države članice, v kateri je sodišče, ki je začelo postopek. Člen 14

Začetek postopka Za namene tega poglavja se šteje, da sodišče začne postopek: (a)v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, če tožeča stranka po tem ni opustila dejanj, ki bi jih morala opraviti, da bi bilo pisanje vročeno toženi stranki, ali (b)če je treba pisanje vročiti še pred vložitvijo na sodišče, v trenutku, ko ga prejme organ, ki je odgovoren za vročitev, če tožeča stranka potem ni opustila dejanj, ki bi jih morala opraviti, da bi bilo pisanje vloženo na sodišču, ali

(c)če se postopek začne po uradni dolžnosti, v trenutku, ko sodišče sprejme sklep o začetku postopka, ali – če takšen sklep ni potreben – v trenutku, ko je zadeva vpisana pri sodišču. Člen 15

Preizkus pristojnosti Če sodišče države članice začne postopek v zadevi, ki se nanaša na premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, za katere to sodišče po tej uredbi ni pristojno, se to sodišče po uradni dolžnosti izreče za nepristojno. Člen 16

Preizkus dopustnosti 1.Če se tožena stranka, ki nima običajnega prebivališča v državi, v kateri proti njej teče postopek, ne spusti v postopek, sodišče, pristojno v skladu s to uredbo, prekine postopek za toliko časa, dokler se ne ugotovi, da je tožena stranka pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje lahko prejela pravočasno, da bi lahko pripravila svojo obrambo, ali da je bilo za to storjeno vse potrebno. 2.Namesto odstavka 1 tega člena se uporabi člen 19 Uredbe (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah, kadar je treba v skladu z navedeno uredbo pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje poslati iz ene države članice v drugo. 3.Če se Uredba (ES) št. 1393/2007 ne uporablja, se uporabi člen 15 Haaške konvencije z dne 15. novembra 1965 o vročitvi sodnih in zunajsodnih listin v civilnih ali gospodarskih zadevah v tujini, če je bilo treba pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje v skladu s to konvencijo poslati v tujino. Člen 17

Litispendenca 1.Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo postopke za toliko časa, dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek. 2.V zadevah iz odstavka 1 katero koli sodišče, ki je začelo postopek, na zahtevo sodišča, ki je začelo postopek v sporu, nemudoma obvesti slednje o datumu začetka postopka. 3.Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča. Člen 18

Sorodne pravde 1.Če pred sodišči različnih držav članic tečejo sorodne pravde, lahko vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, prekinejo postopek. 2.Če te pravde tečejo na prvi stopnji, se lahko vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, na zahtevo ene od strank prav tako izrečejo za nepristojna, če je sodišče, ki je prvo začelo postopek, pristojno za odločanje o zadevnih pravdah in če njegovo pravo dovoljuje združitev pravd. 3.Za namene tega člena se šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih smiselna, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov. Člen 19

Začasni ukrepi, vključno z ukrepi zavarovanja Pri sodiščih države članice se lahko vloži zahteva za začasne ukrepe, vključno z ukrepi zavarovanja, ki jih predvideva pravo te države, tudi če so po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojna sodišča druge države članice. Poglavje III Pravo, ki se uporablja Člen 20

Univerzalna uporaba

Pravo, ki se uporablja po tej uredbi, se uporablja ne glede na to, ali je pravo države članice ali ne. Člen 21

Enotnost prava, ki se uporablja Pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, se uporablja za vse premoženje, ki ga te posledice zadevajo, ne glede na to, kje je. Člen 22

Izbira prava, ki se uporablja 1.Partnerja ali bodoča partnerja lahko z dogovorom določita ali spremenita pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice njune registrirane partnerske skupnosti, če ima institut registrirane partnerske skupnosti po tem pravu premoženjskopravne posledice in če je to pravo: (a)pravo države, v kateri imata partnerja ali bodoča partnerja ali eden od njiju v času sklenitve dogovora običajno prebivališče, (b)pravo države, katere državljanstvo ima eden od partnerjev ali bodočih partnerjev v času sklenitve dogovora, ali (c)pravo države, po katerem je bila ustanovljena registrirana partnerska skupnost. 2.Če se partnerja ne dogovorita drugače, ima sprememba prava, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice njune registrirane partnerske skupnosti, sprejeta v času trajanja partnerske skupnosti, učinek samo za naprej. 3.Nobena sprememba prava, ki se uporablja, z učinkom za nazaj na podlagi odstavka 2 ne sme negativno vplivati na pravice tretjih oseb, ki izhajajo iz tega prava. Člen 23

Formalna veljavnost dogovora o izbiri prava, ki se uporablja 1.Dogovor iz člena 22 se sklene v pisni obliki in datira, podpišeta pa ga oba partnerja. Komunikacije po elektronskih medijih, ki zagotavljajo trajen zapis dogovora, so enakovredne pisni obliki. 2.Če pa pravo države članice, v kateri imata oba partnerja v času sklenitve dogovora običajno prebivališče, za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. 3.Če imata partnerja v času sklenitve dogovora običajno prebivališče v različnih državah članicah, pravo vsake od njiju pa za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema določa drugačne obličnostne zahteve, je dogovor formalno veljaven, če izpolnjuje zahteve prava ene od teh držav. 4.Če ima v času sklenitve dogovora običajno prebivališče v državi članici le eden od partnerjev, ta država pa za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. Člen 24

Soglasje in materialna veljavnost 1.Sklenitev in veljavnost dogovora o izbiri prava ali veljavnost določb tega dogovora se presoja po pravu, ki bi se uporabljalo v skladu s členom 22 te uredbe, če bi bil dogovor ali njegove določbe veljavne. 2.Vseeno se lahko partner, kadar zatrjuje, da ni soglašal, zanaša na pravo države, v kateri ima običajno prebivališče ob začetku postopka pred sodiščem, če je iz okoliščin mogoče sklepati, da učinka njegovega ravnanja ni ustrezno presojati po pravu iz odstavka 1. Člen 25

Formalna veljavnost dogovora o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema 1.Dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema se sklene v pisni obliki in datira, podpišeta pa ga oba partnerja. Komunikacije po elektronskih medijih, ki zagotavljajo trajen zapis dogovora, so enakovredne pisni obliki.

2.Če pa pravo države članice, v kateri imata oba partnerja v času sklenitve dogovora običajno prebivališče, za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. Če imata partnerja v času sklenitve dogovora običajno prebivališče v različnih državah članicah, pravo vsake od njiju pa za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema določa drugačne obličnostne zahteve, je dogovor formalno veljaven, če izpolnjuje zahteve prava ene od teh držav. Če ima v času sklenitve dogovora običajno prebivališče v državi članici le eden od partnerjev, ta država pa za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. 3.Če pa pravo, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. Člen 26

Pravo, ki se uporablja, če stranki ne izbereta prava 1.Če ni bil sklenjen noben dogovor v skladu s členom 22, se za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti uporablja pravo države, po katere pravu je bila ustanovljena registrirana partnerska skupnost. 2.Sodni organ, ki je pristojen za odločanje o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti, lahko izjemoma in na zahtevo enega od partnerjev odloči, da se za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti uporablja pravo države, ki ni država, katere pravo se uporablja na podlagi odstavka 1, če ima institut registrirane partnerske skupnosti po pravu te druge države premoženjskopravne posledice ter če tožeča stranka dokaže, da: (a)sta imela partnerja za daljše obdobje zadnje običajno skupno prebivališče v tej državi in (b)sta se oba partnerja pri urejanju ali načrtovanju svojih premoženjskih razmerij sklicevala na pravo te druge države. Pravo te druge države se uporablja od vzpostavitve registrirane partnerske skupnosti, razen če eden od partnerjev temu nasprotuje. V slednjem primeru se pravo te druge države uporablja od določitve zadnjega običajnega skupnega prebivališča v tej drugi državi. Uporaba prava druge države ne sme negativno vplivati na pravice tretjih oseb, ki izhajajo iz prava, ki se uporablja na podlagi odstavka 1. Odstavek 3 se ne uporablja, kadar partnerja pred določitvijo zadnjega običajnega skupnega prebivališča v tej drugi državi skleneta dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema. Člen 27

Področje uporabe prava, ki se uporablja Pravo, ki se po tej uredbi uporablja za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti, med drugim določa: (a)razvrstitev premoženja enega ali obeh partnerjev v različne kategorije med trajanjem partnerske skupnosti in po njenem koncu, (b)prehod premoženja iz ene kategorije v drugo, (c)odgovornost enega partnerja za obveznosti in dolgove drugega partnerja, (d)pooblastila, pravice in obveznosti enega ali obeh partnerjev v zvezi s premoženjem, (e)razdelitev ali likvidacijo premoženja po prenehanju registrirane partnerske skupnosti, (f)učinke premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti na pravno razmerje med partnerjem in tretjimi osebami ter

(g)materialno veljavnost dogovora o ureditvi premoženjskih razmerij med partnerjema. Člen 28

Učinki za tretje osebe 1.Ne glede na člen 27(f) partner v sporu med tretjo osebo in enim ali obema partnerjema ne sme uporabiti prava, ki ureja premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti med partnerjema, proti tretji osebi, razen če je tretja oseba vedela ali bi ob ustrezni skrbnosti morala vedeti za to pravo. 2.Šteje se, da tretja oseba ve za to pravo, če: (a)je pravo, ki ureja premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, pravo (i)države, ki se uporablja za pravni posel med partnerjem in tretjo osebo, ali (ii)države, v kateri imata partner, ki sklene pravni posel, in tretja oseba običajno prebivališče, ali (iii) v zadevah, povezanih z nepremičnim premoženjem, pravo države, v kateri je premoženje, ali (b)je eden od partnerjev izpolnil veljavne zahteve za javno objavo ali registracijo premoženjskopravnih posledic partnerske skupnosti, ki jih določa pravo (i)države, ki se uporablja za pravni posel med partnerjem in tretjo osebo, ali (ii)države, v kateri imata partner, ki sklene pravni posel, in tretja oseba običajno prebivališče, ali (iii) v zadevah, povezanih z nepremičnim premoženjem, pravo države, v kateri je premoženje. 3.Če partner ne more uporabiti prava, ki ureja premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti med partnerjema, proti tretji osebi na podlagi odstavka 1, premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti za tretjo osebo ureja: (a)pravo države, ki se uporablja za pravni posel med partnerjem in tretjo osebo, ali (b)v zadevah, povezanih z nepremičnim premoženjem ali vpisanim premoženjem ali pravicami, pravo države, v kateri je nepremičnina ali v kateri so vpisano premoženje ali pravice. Člen 29

Prilagoditev stvarnih pravic Če oseba uveljavlja stvarno pravico, do katere je upravičena po pravu, ki se uporablja za premoženjskopravne posledice registrirane partnerske skupnosti, pravo države članice, v kateri to pravico uveljavlja, pa takšne stvarne pravice ne pozna, se ta stvarna pravica po potrebi in v mogočem obsegu prilagodi najbolj enakovredni stvarni pravici po pravu te države, pri tem pa se upoštevajo nameni in interesi zadevne stvarne pravice ter z njo povezani učinki. Člen 30

Prevladujoče prisilne določbe 1.Ta uredba v ničemer ne omejuje uporabe prevladujočih prisilnih določb prava države sodišča, pred katerim teče postopek.

2.Prevladujoče prisilne določbe so določbe, katerih upoštevanje je po mnenju države članice bistveno za zaščito njenih javnih interesov, kot je njena politična, socialna ali gospodarska ureditev, in sicer do take mere, da se te določbe uporabljajo za vse primere, ki spadajo na njihovo področje uporabe, ne glede na to, katero pravo se po tej uredbi sicer uporablja za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti. Člen 31

Javni red Uporaba določbe prava katere koli države, določene s to uredbo, se lahko zavrne le, če je taka uporaba očitno nezdružljiva z javnim redom države sodišča, pred katerim teče postopek. Člen 32

Izključitev zavračanja Uporaba prava katere koli države po tej uredbi pomeni uporabo v tej državi veljavnih pravil, brez pravil mednarodnega zasebnega prava te države. Člen 33

Države z več kot enim pravnim sistemom – kolizije, povezane z ozemeljskimi enotami 1.Če je pravo po tej uredbi pravo države, ki obsega več ozemeljskih enot, od katerih ima vsaka svoja pravna pravila za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti, se ustrezna ozemeljska enota, katere pravna pravila se uporabijo, določi na podlagi notranjih kolizijskih pravil te države. 2.Če takšnih notranjih kolizijskih pravil ni: (a)se vsako napotilo na pravo države iz odstavka 1 za namene določitve prava, ki se uporablja, v skladu z določbami o običajnem prebivališču partnerjev razlaga kot napotilo na pravo ozemeljske enote, v kateri imata partnerja običajno prebivališče; (b)se vsako napotilo na pravo države iz odstavka 1 za namene določitve prava, ki se uporablja, v skladu z določbami o državljanstvu partnerjev razlaga kot napotilo na pravo ozemeljske enote, s katero sta partnerja najtesneje povezana; (c)se vsako napotilo na pravo države iz odstavka 1 za namene določitve prava, ki se uporablja, v skladu z drugimi določbami o drugih elementih kot naveznih okoliščinah razlaga kot napotilo na pravo ozemeljske enote, v kateri je zadevni element. Člen 34

Države z več kot enim pravnim sistemom – kolizije, povezane s kategorijami oseb Če ima država za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti dva ali več pravnih sistemov ali sklopov pravil, ki se za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti uporabljajo za različne kategorije oseb, se vsako napotilo na pravo te države razlaga kot napotilo na pravni sistem ali sklop pravil, ki ga določajo veljavna pravila te države. Če teh pravil ni, se uporablja pravni sistem ali sklop pravil, s katerim sta partnerja najtesneje povezana. Člen 35

Neuporaba te uredbe za notranjo kolizijo zakonov Državi članici, ki obsega več ozemeljskih enot, od katerih ima vsaka svoja pravna pravila za premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti, te uredbe ni treba uporabljati za kolizijo zakonov, ki nastane samo med temi ozemeljskimi enotami. Poglavje IV Priznanje, izvršljivost in izvrševanje odločb

Člen 36

Priznanje 1.Odločba, izdana v eni od držav članic, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bil za priznanje potreben kakršen koli poseben postopek. 2.Vsaka zainteresirana stranka, ki kot glavni predmet spora uveljavlja priznanje odločbe, lahko v skladu s postopkom iz členov 44 do 57 zahteva, da se odločba prizna.

3.Če je izid postopka pred sodiščem države članice odvisen od odločitve o priznanju kot o predhodnem vprašanju, lahko o priznanju odloči to sodišče. Člen 37

Razlogi za nepriznanje Odločba se ne prizna: (a)če je njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje; (b)če toženi stranki, ki se ni spustila v postopek, pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje ni bilo vročeno pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravila svojo obrambo, razen v primeru, če tožena stranka ni začela postopka za izpodbijanje odločbe, čeprav je imela to možnost; (c)če je nezdružljiva z odločbo, izdano v postopku med istima strankama v državi članici, v kateri se zahteva priznanje; (d)če je nezdružljiva s predhodno odločbo, izdano v drugi državi članici ali v tretji državi glede istega zahtevka med istima strankama, pod pogojem, da predhodna odločba izpolnjuje pogoje za priznanje v državi članici, v kateri se zahteva priznanje. Člen 38

Temeljne pravice Sodišča in drugi pristojni organi držav članic člen 37 uporabljajo ob spoštovanju temeljnih pravic in načel, priznanih v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti njenem členu 21 o načelu prepovedi diskriminacije. Člen 39

Prepoved preverjanja pristojnosti sodišča izvora 1.Pristojnosti sodišča države članice izvora se ne sme preverjati. 2.Merilo javnega reda iz člena 37 se ne uporablja za pravila o pristojnosti iz členov 4 do 12. Člen 40

Nepreverjanje vsebine Odločbe, izdane v državi članici, v nobenem primeru ni dovoljeno preverjati glede vsebine. Člen 41

Prekinitev postopka za priznanje Sodišče države članice, v kateri se zahteva priznanje odločbe, izdane v drugi državi članici, lahko prekine postopek, če je bilo zoper odločbo v državi članici izvora vloženo redno pravno sredstvo. Člen 42

Izvršljivost Odločbe, izdane v državi članici in izvršljive v tej državi, so izvršljive v drugi državi članici, če so bile na zahtevo zainteresirane stranke tam razglašene za izvršljive po postopku iz členov 44 do 57. Člen 43

Določitev stalnega prebivališča Da bi sodišče, ki je začelo postopek, ugotovilo, ali ima stranka za namene postopka iz členov 44 do 57 stalno prebivališče v državi članici izvršitve, uporabi notranje pravo te države članice.

Člen 44

Krajevna pristojnost 1.Zahteva za razglasitev izvršljivosti se vloži pri sodišču ali pristojnem organu države članice izvršitve; ime sodišča ali pristojnega organa ta država članica sporoči Komisiji v skladu s členom 64. 2.Krajevna pristojnost se določi glede na stalno prebivališče stranke, zoper katero se zahteva izvršitev, ali glede na kraj izvršitve. Člen 45

Postopek 1.Za postopek vložitve zahteve se uporablja pravo države članice izvršitve. 2.Vlagatelju v državi članici izvršitve ni treba imeti poštnega naslova ali pooblaščenega predstavnika. 3.Zahtevi se priložijo naslednje listine: (a)izvod odločbe, ki izpolnjuje pogoje, potrebne za potrditev njene verodostojnosti; (b)dokazilo, ki ga izda sodišče ali pristojni organ države članice izvora na obrazcu, pripravljenem v skladu s svetovalnim postopkom iz člena 67(2), brez poseganja v člen 46. Člen 46

Nepredložitev dokazila 1.Če dokazilo iz točke (b) člena 45(3) ni predloženo, lahko sodišče ali pristojni organ določi rok za njegovo predložitev, sprejme enakovredno listino ali, če meni, da razpolaga z zadostnimi podatki, stranko oprosti predložitve. 2.Na zahtevo sodišča ali pristojnega organa se listine prevedejo ali prečrkujejo. Listine prevede oseba, ki je za to pooblaščena v eni od držav članic. Člen 47

Razglasitev izvršljivosti Odločba se razglasi za izvršljivo takoj po izpolnitvi formalnosti iz člena 45 brez kakršnega koli preizkusa iz člena 37. Stranka, zoper katero se zahteva izvršitev odločbe, v tej fazi postopka nima možnosti dajati nobenih izjav glede zahteve. Člen 48

Obvestilo o razglasitvi izvršljivosti 1.O razglasitvi izvršljivosti se nemudoma obvesti vlagatelj zahteve v skladu s postopkom, predpisanim po pravu države članice izvršitve. 2.Razglasitev izvršljivosti se vroči stranki, zoper katero se zahteva izvršitev, skupaj z odločbo, če ji ta ni bila vročena že prej. Člen 49

Pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti 1.Obe stranki lahko zoper razglasitev izvršljivosti vložita pravno sredstvo. 2.Pravno sredstvo se vloži pri sodišču, katerega ime zadevna država članica sporoči Komisiji v skladu s členom 64.

3.Pravno sredstvo se obravnava po kontradiktornem postopku. 4.Če se stranka, zoper katero se zahteva izvršitev, ne spusti v postopek pred sodiščem, ki odloča o pravnem sredstvu, ki ga je vložil vlagatelj, se uporabijo določbe člena 16, tudi če stranka, zoper katero se zahteva izvršitev, nima stalnega prebivališča v nobeni od držav članic. 5.Pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti se vloži v 30 dneh po njeni vročitvi. Če stranka, zoper katero se zahteva izvršitev, nima stalnega prebivališča v državi članici, v kateri je bila razglašena izvršljivost, temveč v drugi državi članici, je rok za vložitev pravnega sredstva 60 dni, teči pa začne z dnem, ko je stranki razglasitev izvršljivosti vročena osebno ali na njenem prebivališču. Ta rok se ne sme podaljšati zaradi oddaljenosti. Člen 50

Postopek izpodbijanja razsodbe o pravnem sredstvu Razsodba o pravnemu sredstvu se