[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 13.11.2008

COM(2008) 769 konč.

SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

o Direktivi 2004/67/ES z dne 26. aprila 2004 o ukrepih za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe z zemeljskim plinom

SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

o Direktivi 2004/67/ES z dne 26. aprila 2004 o ukrepih za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe z zemeljskim plinom (Besedilo velja za EGP)

KAZALO

1. Uvod 4

2. Pojem zanesljivosti oskrbe s plinom 4

3. Vrednotenje izvajanja Direktive 2004/67/ES 5

3.1. Področje uporabe 6

3.2. Standardi zanesljivosti oskrbe 6

3.3. Vloga in odgovornosti akterjev na trgu 7

3.4. Opredelitev večje motnje v oskrbi 7

3.5. Mehanizem Skupnosti 7

3.6. Koordinacijska skupina za plin 8

3.7. Preglednost in poročanje 8

3.8. Instrumenti za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe in nacionalni nujni ukrepi 9

4. Možnosti za prihodnost 9

4.1. Obseg in boljše izvajanje standardov zanesljivosti oskrbe na nacionalni ravni 9

4.2. Mehanizem Skupnosti in solidarnost 11

4.2.1. Regionalna raven in raven EU 11

4.2.2. ponovna opredelitev ukrepov Skupnosti 11

4.3. Preglednost 12

4.4. Rezerva za zanesljivost oskrbe 12

4.5. Strateške zaloge 13

5. Sklepne ugotovitve 13

PRILOGA 1: Primerjava med državami članicami 15

UVOD

Zemeljski plin je trenutno drugo najpomembnejše gorivo v mešanici energetskih virov v EU, predstavlja pa približno četrtino skupne notranje porabe energije. Veliko se uporablja v različnih sektorjih, kot so proizvodnja energije, daljinsko ogrevanje, gospodinjstva in industrija. Namen tega sporočila je proučiti predloge o tem, kako naj EU v sedanjih in prihodnjih razmerah učinkoviteje pristopi k zanesljivosti oskrbe z zemeljskim plinom in katere elemente sedanje politike EU o zanesljivosti oskrbe z zemeljskim plinom je treba še razvijati.

Zanesljivost oskrbe kot eden izmed treh stebrov energetske politike za Evropo, kot jo je opredelil Evropski svet marca 2007, velja vedno bolj za javno dobro, ki mu mora Evropska unija posvetiti večjo pozornost. Medsebojna odvisnost zunanjih dobaviteljev in porabnikov v EU ter integracija nacionalnih trgov v en sam evropski trg sta elementa, ki ju je treba v polni meri upoštevati pri ocenjevanju sedanjih razmer na področju oskrbe s plinom v Evropski uniji in pripravi ukrepov za primere motenj v oskrbi.

Notranji trg z zemeljskim plinom se še razvija. Zakonsko je urejen z Direktivo 2003/55/ES[1] in Uredbo 1775/2005[2], ki naj bi se spremenili s predlogom iz septembra 2007, t. i. tretjim paketom ukrepov za notranji trg z električno energijo in zemeljskim plinom[3]. Da bi okrepili zakonodajni okvir v zvezi z zanesljivostjo dobave zemeljskega plina, je bila sprejeta Direktiva 2004/67/ES[4] o ukrepih za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe z zemeljskim plinom. Kot je določeno v členu 6(3), Komisija Evropskemu parlamentu in Svetu poroča o izvajanju in učinkovitosti Direktive. Direktiva se izvaja, vse zadevne države članice pa so Komisiji priglasile ukrepe za prenos[5].

POJEM ZANESLJIVOSTI OSKRBE S PLINOM

Zanesljivosti oskrbe ni mogoče enostavno opredeliti. Večinoma pomeni razpoložljivost plina za porabnike po sprejemljivih cenah. V vsakem primeru je treba razlikovati med dolgoročno in kratkoročno zanesljivostjo oskrbe z zemeljskim plinom , saj so tveganja, načini za preprečevanje problemov z oskrbo in morebitni instrumenti za zmanjševanje posledic različni.

Dolgoročna zanesljivost oskrbe s plinom je odvisna predvsem od:

- upravljanja povpraševanja (politika 20-20-20[6]);

- razvoja domače proizvodnje v EU, ki jo je mogoče glede na nove tehnologije in visoke cene nadalje proučevati ali po možnosti spodbujati;

- učinkovite zunanje energetske politike EU: trenutno se 58 % porabljenega plina proizvede v EGS, 42 % pa ga je uvoženega od zunaj. Vendar nove države članice[7] veliko več uvažajo iz tretjih držav (63 %) kot stare države članice (39 %). Zato je ključnega pomena dobro sodelovanje z obstoječimi proizvajalci in tranzitnimi državami, prav tako pa tudi razvoj novih virov in poti ter razvoj in izvajanje politik, s katerimi bo mogoče vplivati na razvoj oskrbe in uravnoteženega povpraševanja na svetovnem trgu s plinom;

- spodbujanja naložb v infrastrukturo, da bi uravnotežili ponudbo in povpraševanje v EU, pa tudi med EU in zunanjimi dobavitelji ter

- doseganja dobro delujočega notranjega trga s plinom v EU.

Treba je dokončati notranji trg s plinom. Konkurence med plinom in drugimi gorivi se ne sme ovirati s subvencijami, regulacijo cen ali protikonkurenčnim določanjem cen, kar vpliva na položaj plina v mešanici energetskih virov. Z dobro delujočim notranjim trgom se bo izboljšal dostop do infrastrukture, zagotovljeni bodo ustrezni cenovni signali za naložbe v nove infrastrukture, povečala pa se bo tudi privlačnost trga s plinom v EU za dobavitelje, s čimer se bo povečala zanesljivost oskrbe.

To sporočilo se osredotoča predvsem na kratkoročno zanesljivost oskrbe.

Kratkoročni zanesljivosti oskrbe in solidarnosti med državami članicami je v zvezi s trgi s plinom trenutno posvečena zalo velika pozornost. Ob dobro delujočem notranjem trgu ustrezni cenovni signali sprožijo ustrezno povpraševanje in ponudbo ter plin usmerijo tja, kjer mu je dodeljena največja vrednost. Vendar nepopolnosti trga še vedno obstajajo in trenutno na ravni EU ni načrta ravnanja v izrednih razmerah za razreševanje kratkoročnih izpadov oskrbe ali motenj takega obsega, da jih ni mogoče reševati s tržnimi mehanizmi, industrijo in nacionalnimi nujnimi ukrepi. Vnaprej določen načrt ravnanja v izrednih razmerah na regionalni ravni ali na ravni EU bi bil v primeru večje grožnje oskrbi EU s plinom bolj učinkovit kot sedanji ad hoc postopek odločanja, omogočal pa bi tudi hitrejše ukrepanje.

VREDNOTENJE IZVAJANJA DIREKTIVE 2004/67/ES

Kar zadeva zanesljivost oskrbe s plinom, so države članice v zelo različnih položajih, na kar vplivajo naslednji dejavniki: razpoložljivost domače proizvodnje, geografska lega, geološki pogoji za skladiščenje, zgodovinski razvoj posameznih trgov s plinom, različne stopnje obstoječih medsebojnih povezav in različne uporabe plina, od katerih je odvisna njegova stopnja zamenljivosti (ogrevanje gospodinjstev ali proizvodnja električne energije). V Direktivi se te razlike upoštevajo, tako da lahko posamezne države članice standarde in ukrepe prilagodijo glede na svoje posebne okoliščine.

Komisija je ovrednotila[8] izvajanje Direktive v vseh državah članicah. V tem sporočilu so povzete najpomembnejše ugotovitve.

Področje uporabe

Direktiva določa obvezo držav članic, da „zagotovijo, da se dobava za gospodinjske odjemalce na njihovem ozemlju v ustrezni meri zaščiti“ v primeru delnih motenj v oskrbi in v izrednih vremenskih razmerah. Direktiva dovoljuje, da se področje uporabe razširi na mala in srednje velika podjetja ter odjemalce, ki nimajo možnosti za prehod na drug vir energije. Ta opredelitev tako ne upošteva cenovnih vidikov in ne določa podrobneje ustreznega obsega zaščite. Osem držav članic je razširilo področje uporabe, tako da ne vključuje samo gospodinjstev.

Treba je podrobneje proučiti, ali obstajajo alternativni ukrepi v zvezi z zanesljivostjo oskrbe (npr. obveznost prehoda na drug vir energije, obvezne zaloge alternativnih energetskih virov ali presežki zmogljivosti za proizvodnjo električne energije brez uporabe plina) v državah, kjer proizvodnja električne energije temelji predvsem na plinu in kjer se za proizvajalce električne energije ne uporabljajo nacionalni ukrepi v zvezi z zanesljivostjo oskrbe s plinom (Luksemburg: 75 %, Nizozemska: 60 %, Italija: 52 %, Irska: 51 %).

V različnih državah članicah je različno določeno, kateri odjemalci so zaščiteni, zaradi česar je izvajanje Direktive zelo neskladno. Ni jasno, ali so zaradi te neskladnosti akterji na trgu v različnih državah članicah podvrženi različnim obremenitvam, zaradi česar se konkurenca izkrivlja, ter ali posamično določeni standardi zagotavljajo podobno stopnjo splošne zanesljivosti oskrbe v državah članicah.

Standardi zanesljivosti oskrbe

V Direktivi sta opredeljena dogodka, ob katerih normalni tržni mehanizmi ne bi zadostovali in bi morale biti države članice vsaj gospodinjskim odjemalcem sposobne zagotoviti oskrbo s plinom v ustreznem obsegu. To so:

(a) delne motnje v oskrbi s plinom (stopnjo in trajanje določijo države članice na podlagi svojih posebnih okoliščin),

(b) izredne vremenske razmere : konična obremenitev pozimi ob izjemno nizkih temperaturah (stopnjo in trajanje določijo države članice) in poraba ob izjemno nizkih temperaturah celo zimo (enkrat na 20 let).

Standard zanesljivosti oskrbe odraža stopnjo, do katere so posamezne države članice sposobne pokriti povpraševanje določenih odjemalcev po plinu z lastnimi sredstvi (industrija in nacionalni ukrepi). Je rezultat opredelitve dogodkov, ki sta opisana zgoraj. V različnih državah so s prenosom nastale zelo različne razmere, v petih primerih[9] pa dogodki niso opredeljeni.

Nacionalne opredelitve delnih motenj , ki jih Direktiva ne določa podrobneje, se v različnih državah zelo razlikujejo, in sicer od okrog 10 % (v Sloveniji) do okrog 30 % (na Slovaškem) povprečne porabe plina, pri čemer je razpon trajanja od 48 ur (Bolgarija) do šest mesecev (Francija).

Posledično je treba določiti ukrepe za zmanjševanje opredeljenih motenj. Potrebna je nadaljnja analiza, da se oceni, ali je mogoče opredeljene standarde zanesljivosti oskrbe izpolnjevati z instrumenti, ki jih izvajajo posamezne države članice.

Kar zadeva standarde, ki se nanašajo na konično obremenitev pozimi in veliko porabo celo zimo , jih Direktiva ne določa podrobneje. Njihova opredelitev (količina in trajanje) ter uporaba se v državah članicah močno razlikujeta, najpogostejši opredelitvi pa sta pravili enkrat na 20 let in enkrat na 50 let[10].

Medtem ko nekatere države podrobno ocenjujejo svoje zaloge plina in učinkovitost svojih orodij za zmanjševanje posledic ter jih preizkušajo s simulacijo kriznih razmer (npr. Združeno kraljestvo, Francija, Avstrija), druge države članice tega ne delajo.

Vloga in odgovornosti akterjev na trgu

Različne opredelitve vlog in odgovornosti akterjev na trgu v zvezi z zanesljivostjo oskrbe s plinom se zelo razlikujejo. Splošno odgovornost za zanesljivost oskrbe imajo različni akterji na trgu, skupne odgovornosti pa so določene v dveh državah članicah. Spremljanje zanesljivosti oskrbe v šestih državah članicah zagotavljajo ministrstva, v štirih državah članicah regulatorji, v ostalih pa upravljavci prenosnega omrežja. Treba je podrobneje proučiti, ali te razlike otežujejo čezmejno sodelovanje v kriznih razmerah. V tretjem paketu ukrepov za notranji energetski trg se je uvedlo sodelovanje upravljavcev prenosnega sistema. Vendar se to nanaša le na načrtovanje razvoja omrežja, ki je pomembno za dolgoročno zanesljivost oskrbe, ne pa na sodelovanje v zvezi s kratkoročnim zagotavljanjem zanesljivosti oskrbe.

Opredelitev večje motnje v oskrbi

Direktiva večjo motnjo v oskrbi trenutno opredeljuje kot zmanjšanje – ali nevarnost zmanjšanja – dobave plina iz tretjih držav v Evropsko skupnost za 20 % za vsaj osem tednov. Koordinacijska skupina za plin je ugotovila, da je ta indikator zelo visok in da je lahko tudi pri izpadih, ki ne dosegajo take stopnje, potrebno posredovanje Skupnosti. Z vedno večjo odvisnostjo postaja vse manj verjetno, da bi se ta indikator dosegel, preden je potrebno posredovanje Skupnosti.

Po drugi strani indikator za večjo motnjo v oskrbi v Direktivi dejansko ni predpogoj za ukrepanje Skupnosti. Katera koli država članica lahko od Komisije zahteva, da sproži mehanizem Skupnosti, če meni, da izpada njenih zalog plina ni mogoče ustrezno reševati na nacionalni ravni, čeprav izpad ne dosega meril za večjo motnjo v oskrbi.

Mehanizem Skupnosti

Direktiva določa pristop v treh korakih:

Prvi korak je, da se industrija odzove na izpad oskrbe.

V drugem koraku države članice sprejmejo nacionalne ukrepe.

Če ukrepi na prvi in drugi stopnji ne zadostujejo za odpravljanje izpada ali motenj oskrbe, „Komisija na zahtevo države članice ali na lastno pobudo skliče [Koordinacijsko] skupino [za plin] […]“. „Skupina pregleda in če je potrebno, pomaga pri usklajevanju ukrepov za obvladovanje večje motnje v oskrbi, sprejetih na nacionalni ravni, in po potrebi pomaga državam članicam pri njihovem usklajevanju. […] Kadar ukrepi na nacionalni ravni […] ne zadostujejo za obvladovanje učinkov [izpada ali motenj v oskrbi], lahko Komisija, po posvetovanju s skupino, da navodila državam članicam glede nadaljnjih ukrepov za pomoč tistim državam članicam, ki bi jih večja motnja v oskrbi še posebej prizadela“ ali „lahko Komisija predloži Svetu predlog za nadaljnje potrebne ukrepe“.

Do najhujšega izpada oskrbe s plinom do zdaj je prišlo januarja 2006, zadeval je okrog ene desetine uvoza v Skupnost iz tretjih držav, trajal pa je 36 ur. Te izredne razmere je bilo nazadnje mogoče ublažiti z nacionalnimi ukrepi. Vendar je ta izpad pripravil vse potrebno za prvi sestanek Koordinacijske skupine za plin, ki je bila sklicana na pobudo Komisije. Do takrat, ko se je skupina sestala, je bila oskrba že vzpostavljena. Tudi vsi ostali izpadi oskrbe so se uspešno razrešili z ukrepi industrije ali nacionalnimi ukrepi. Do zdaj še nobena od držav članic Komisije ni prosila za pomoč Skupnosti.

Kljub temu so države članice že večkrat poudarile, da je treba pripraviti širši (na regionalni ravni ali ravni EU) načrt ravnanja v izrednih razmerah in/ali solidarnostni mehanizem , saj ni nujno, da bo mehanizem Skupnosti v primeru krize zagotovil učinkovito in pravočasno reakcijo. Ko se mehanizem Skupnosti aktivira, traja trenutno pet dni, preden se sestane Koordinacijska skupina za plin, ki nato razpravlja o nastalih razmerah na podlagi informacij, ki jih posredujejo države članice in po potrebi tretje države o ukrepih, sprejetih za razrešitev problema. Po razpravi naj bi skupina v idealnem primeru opredelila ad hoc ukrepe, ki jih mora potem Komisija predlagati Svetu, ki jih mora odobriti, da lahko stopijo v veljavo. Ta postopek je dolgotrajen in je lahko v primeru resnične krize prepočasen.

Koordinacijska skupina za plin

Koordinacijska skupina za plin, ki jo sestavljajo države članice, plinska industrija in predstavniki odjemalcev prek svojih evropskih združenj (Eurogas, OGP, GIE, IFIEC, BEUC, Eurelectric)[11], se je izkazala za koristno orodje za razpravljanje o vprašanjih glede zanesljivosti oskrbe s plinom in izmenjavo najboljših praks na ravni EU. Skupina se sestaja redno štirikrat letno, če obstaja tveganje za resno grožnjo oskrbi s plinom v Skupnosti, pa se skliče na ad hoc podlagi. Do zdaj so se vse potencialne izredne razmere razrešile, še preden se je pojavila potreba po ukrepih na ravni Skupnosti, tako da vloga skupine pri dogovarjanju o nadaljnjih ( ad hoc ) ukrepih in predlaganju teh ukrepov Svetu še ni bila preskušena. Pomemben vidik je tudi skupno politično sporočilo – enotno delovanje na ravni EU – ki ga lahko skupina prispeva.

Preglednost in poročanje

Pomembna pomanjkljivost Direktive je, da podatki, ki jih posredujejo države članic v skladu z določbami o poročanju[12], ne zadostujejo za ocenjevanje sedanjih in prihodnjih razmer na področju dolgoročne in kratkoročne zanesljivosti oskrbe v državah članicah in EU ali učinkovitosti orodij za zmanjševanje posledic. Obveznosti poročanja držav članic so omejene glede na pogostost (enkrat letno) in obseg. Poleg tega vse države članice ne izpolnjujejo ustrezno niti teh obveznosti poročanja; popolno poročilo sta pripravili samo dve državi članici. Informacije, ki ponavadi manjkajo, se nanašajo na stopnjo likvidnosti trgov (navedle so jo samo tri države članice), spodbude za naložbe, ukrepe ob konični obremenitvi ter vpliv ukrepov za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe na konkurenčnost.

Kar zadeva ukrepe, je poročanje osredotočeno predvsem na dolgoročne pogodbe in maksimalne zmogljivosti skladiščenja; rezervne zmogljivosti niso znane. Ne zahtevajo se informacije o orodjih za zmanjševanje posledic iz priloge k Direktivi, kot so stopnja prehodov na druge vire energije in prekinljive pogodbe, prožnost oskrbe pri domači proizvodnji ali pogodbah o uvozu. Nekatere države članice ne zbirajo teh podatkov. Dober primer: italijanski regulator zbira dovolj podatkov, da lahko sledi razvoju dogodkov skozi zimo; poleg obsega skladišč in podatkov o infrastrukturi je treba regulatorju posredovati tudi podatke o obsegu prekinljivih pogodb, pogojih uvoznih pogodb (prožnost). Regulator tako ve, kateri izpadi se lahko krijejo s povečanjem uvoza od razpoložljivih dobaviteljev.

Skupina evropskih regulatorjev za električno energijo in plin (ERGEG) je izdala nove smernice za izboljšanje kakovosti in podrobnosti nacionalnega poročanja. V tretjem paketu ukrepov se predlaga tudi večja preglednost podatkov. Dodatne podatke, ki jih je treba posredovati, in pogostost, s katero jih je treba posredovati, je treba podrobno proučiti, da bi se izognili neenakomernemu bremenu poročanja za industrijo in države članice, hkrati pa omogočili natančnejšo sliko glede zanesljivosti oskrbe s plinom v EU.

Instrumenti za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe in nacionalni nujni ukrepi

V prilogi k Direktivi je naveden seznam instrumentov, ki pa niso podrobneje opredeljeni. Seznam je neizčrpen, zaradi česar lahko države članice sprejmejo nadaljnje instrumente za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe s plinom, zlasti dolgoročne postopke načrtovanja in obveznosti javnih služb. Zaradi različne strukture nacionalnih trgov s plinom se razlikujejo tudi sklopi in ravnotežje med različnimi instrumenti.

Najpogosteje uporabljeni ukrepi so skladišča plina, dolgoročne pogodbe o dobavi, prožnost proizvodnje in diverzifikacija oskrbe s plinom. Zaradi raznovrstnosti ukrepov lahko države članice upoštevajo svoje posebne okoliščine, ocenjevanje vlog različnih instrumentov z evropskega stališča pa je težje.

Komisiji je svoje nacionalne nujne ukrepe posredovalo 18 držav članic. Deset držav članic je svoje nacionalne nujne ukrepe pripravilo na sistematičen način in vzpostavilo nacionalne načrte ravnanja v izrednih razmerah. Lestvica resnosti izrednih razmer se po državah članicah razlikuje.

MOžNOSTI ZA PRIHODNOST

Obseg in boljše izvajanje standardov zanesljivosti oskrbe na nacionalni ravni

Treba je podrobno proučiti, ali bi bilo treba obvezni obseg standardov zanesljivosti oskrbe razširiti, da ne bodo vključevali samo gospodinjstev. Zlasti tam, kjer je proizvodnja električne energije s pomočjo plina obsežna, je treba ob odsotnosti ustreznih alternativnih ukrepov (prehod na drug vir energije, skladiščenje alternativnih goriv ali zadostne zmogljivosti skladiščenja) oskrbo elektrarn s plinom zagotoviti tudi v izrednih primerih.

Komisija mora skupaj z državami članicami in industrijo proučiti, ali razlike v opredelitvi vlog in odgovornosti akterjev na trgu vodijo k izkrivljanju trga ali ovirajo čezmejno sodelovanje v primeru krize.

Poudarjena sta nepopolno izvajanje in raznovrstnost standardov zanesljivosti oskrbe. Države članice morajo dokončati izvajanje. Za vsako državo je treba izvesti temeljito analizo in pri tem preveriti:

- ali so posamično opredeljeni standardi zanesljivosti oskrbe sorazmerni s tveganji;

- ali razlike vplivajo na konkurenco in ali pomenijo oviro za sporazume o solidarnosti.

Pri tej poglobljeni analizi se lahko izkaže potreba po tem, da se standardni zanesljivosti oskrbe opredelijo podrobneje ali bolj usklajeno, da se izkrivljanje trga čim bolj zmanjša in se v vsej EU doseže ustrezna raven zanesljivosti oskrbe.

Proučiti je treba naslednja vprašanja: Ali je treba poleg delnih motenj in izrednih vremenskih razmer upoštevati še kakšne druge dogodke? Kakšna mora biti najmanjša stopnja kratkoročne zanesljivosti oskrbe, na katero mora biti pripravljena vsaka država članica? Kako naj se opredeli?

Standarde za delno motnjo je mogoče opredeliti kot:

- odstotek prizadete povprečne porabe; ali

- izpad največjega dobavitelja/infrastrukture/vstopne točke – najbolj kritični elementi med temi. Ta pristop lahko prispeva k doseganju dolgoročnih ciljev; če bi bila vsaka država članica obvezana, da sprejme ukrepe za primer izpada njenega največjega dobavitelja ali infrastrukture za določeno obdobje, bi to lahko spodbudilo diverzifikacijo poti, kar bi lahko stalo manj kot izgradnja skladišč za plin; ali

- posebne cilje, ki jih vzpostavi na primer regulator, glede zmogljivosti medsebojnih povezav, diverzifikacije dobavnega portfelja (dobavitelji naj npr. ne bi zagotavljali več kot en odstotek dobave iz istega vira), možnosti prehoda na drug vir energije.

Trajanje delne motnje je treba uskladiti ali določiti na podlagi skupnih meril.

Za konično obremenitev pozimi se lahko uvede ista obveznost enkrat na 20 let ali enkrat na 50 let , skupaj z uskladitvijo trajanja konične obremenitve.

Metodologijo in temeljne predpostavke za izračun dodatnih količin plina, potrebnih v izrednih vremenskih razmerah pozimi, je treba tako za konično obremenitev kot tudi za celotno zimsko porabo uskladiti na regionalni ravni.

Potrebna je nadaljnja analiza nujnih ukrepov in instrumentov, ki jih uporabljajo države članice. Pri pregledih strokovnjakov v državah bi se lahko ugotovile najboljše prakse in največkrat uporabljena sredstva, o čemer bi se lahko nato razpravljalo v koordinacijski skupini za plin.

Mehanizem Skupnosti in solidarnost

Regionalna raven in raven EU

Regionalno sodelovanje je ključnega pomena. Trgi s plinom, kjer prevladujejo (90 %) plinovodi, so predvsem regionalne narave; več držav je povezanih z eno večjo plinovodno infrastrukturo. Te države članice zato ponavadi vplivajo ena na drugo s svojimi ukrepi in porabo. Če pride na primer do izpada oskrbe na določenem plinovodu, morajo države članice sodelovati pri dodeljevanju razpoložljivih zalog, zmanjšanju porabe, povečanju odjema iz skladišč itd. Plin se v EU prenaša fizično le po plinovodih, zato bi se lahko z regionalnim usklajevanjem zagotovila pravočasna reakcija, ki morda na ravni EU ne bi bila mogoča. Vendar bi istega razloga pomanjkanje zalog verjetno prizadelo celotno regijo, ki se s tem mogoče ne bi bila sposobna spopadati sama. Zato bi se lahko intervencija razširila: (1) industrija, (2) države članice, (3) regionalna raven, (4) raven Skupnosti. Če motenj oskrbe ne bi bilo mogoče ustrezno reševati na regionalni ravni, bi lahko regija zaprosila za pomoč Skupnosti.

V tretjem paketu ukrepov za notranji energetski trg je to vprašanje delno obravnavano, predlaga pa se tudi obveznost regionalnega sodelovanja in priprava ureditve solidarnosti med tremi ali več državami članicami. Vendar je treba podrobneje opredeliti mehanizme in postopke.

ponovna opredelitev ukrepov Skupnosti

Kot je bilo rečeno v prejšnjem poglavju, ni nujno, da bi sedanji mehanizem Skupnosti zagotavljal učinkovito in pravočasno reakcijo v kriznih razmerah, čeprav še ni bil preskušen. Z vnaprej določenimi ukrepi bi se zagotovila jasna, predvidljiva in pravočasna reakcija. Ti ukrepi lahko vključujejo:

- skupno izjavo o izrednih razmerah,

- razdelitev razpoložljivih zalog in infrastrukturnih zmogljivosti med prizadete države,

- usklajeno usmerjanje,

- aktiviranje nujnih ukrepov v neprizadetih ali manj prizadetih državah, da se poveča količina plina, ki je na voljo prizadetim trgom (prekinljive pogodbe, prehod na druge vire energije, odjem iz skladišč – glej v nadaljevanju: rezerva za zanesljivost oskrbe).

S takim pristopom bi moralo biti mogoče opredeliti učinkovit načrt ravnanja v izrednih razmerah na ravni EU , vključno z evropsko lestvico resnosti izrednih razmer, ki bo opredelila nominalno raven delovanja trga s plinom, mehanizme za preprečevanje, pa tudi različne predravni in ravni izrednih razmer na podlagi obsega motnje in ekonomskega učinka.

Odgovor Skupnosti bi bil dejanski solidarnosten ukrep . Solidarnost v nobenem primeru ne pomeni dobrodelnosti in treba bi bilo pripraviti ustrezne mehanizme za kompenzacijo.

Vsaka država članica mora izpolnjevati določene standarde zanesljivosti oskrbe. Če bi se pojavile okoliščine, ko bi učinki presegali opredeljene standarde (dejanska kriza), bi to avtomatično vodilo k izjavi o izrednih razmerah in reakciji Skupnosti – solidarnosti. S tem bi bil sedanji indikator „večje motnje v oskrbi“ dejansko odpravljen. Obstoj solidarnostnih mehanizmov seveda ne sme služiti kot izgovor za to, da države članice ne vlagajo v zanesljivost svoje oskrbe.

Preglednost

Predlagati je treba ustrezne obveznosti poročanja, da se poveča preglednost in oceni stanje na področju zanesljivosti oskrbe v EU. Treba je upoštevati ukrepe iz tretjega paketa ukrepov za notranji energetski trg, katerih namen je povečanje preglednosti: ocena prihodnjih zalog in povpraševanja s strani evropske mreže upravljavcev prenosnega omrežja, obveznost objave skupnih ravni zalog in povpraševanja, zaloge plina ter uporaba skladišč plina in obratov za UZP.

Rezerva za zanesljivost oskrbe

Ob izpadu oskrbe je treba gospodinjstvom in drugim subjektom, ki jih ščiti Direktiva, zagotoviti oskrbo s plinom. Potrebna sta dva elementa:

- povečanje razpoložljivih količin plina za odjemalce, ki jih ščiti Direktiva, in

- razpoložljivost zadostne infrastrukture za prenos plina do teh odjemalcev.

Te presežne količine plina in zmogljivosti bi se lahko imenovale „rezerva za zanesljivost oskrbe“. Obseg te rezerve bi bilo mogoče izpeljati neposredno iz ponovno opredeljenih nacionalnih standardov zanesljivosti oskrbe. Te količine bi bilo nato mogoče izraziti kot odstotek povprečne porabe. Rezervne zmogljivosti in presežne količine plina bi morale ustrezati takemu indikatorju.

(a) Razpoložljivost plina : v primerih, ko je potrebna solidarnost/medsebojna pomoč, bi lahko neprizadete države članice dale svoj plin na razpolago prizadetim regijam v takem obsegu, kot znaša njihova rezerva za zanesljivost. Te presežne količine plina bi bile lahko rezultat niza ukrepov, ki jih določi vsaka država članica:

- prekinljive pogodbe,

- skladiščenje,

- prožnost oskrbe (proizvodnja, uvoz ali UZP).

b) Prenosna infrastruktura: solidarnost je lahko resno ogrožena, če razpoložljivega plina ni mogoče prenesti do tam, kjer je potreben. Vendar to ne bi smelo ovirati izvajanja načela. V nekaterih primerih je pogodbeni prenos plina mogoč z izmenjavo, s čimer se sprosti plin na prizadetih trgih, čeprav fizična vrnitev plina ni mogoča. Tak dogovor obstaja na primer med družbami na Madžarskem in v Franciji, ko v primeru manjše dobave plina iz Rusije francoska družba prepusti svoj delež dobave Madžarski. Solidarnost bi morala države članice spodbuditi, da podprejo izgradnjo medsebojnih povezav. Infrastrukturne cilje v smislu diverzifikacije poti (izražene kot število vstopnih točk), ravni medsebojnih povezav in rezervnih zmogljivosti bi bilo mogoče podrobneje opredeliti.

Obveza ali možnost, da se da na podlagi zgoraj navedenih ukrepov in zmogljivosti plin na razpolago, mora biti strogo zakonsko urejena (npr. vezana na izjavo o izrednih razmerah), tako da je v normalnih tržnih pogojih ni mogoče zlorabljati.

Strateške zaloge

Strateške zaloge plina so zaloge zemeljskega plina, ki je namenjen za uporabo izključno v izrednih razmerah in zato v normalnih tržnih pogojih ni dostopen. Skladiščenje plina je drago; stroški na energetsko enoto so veliko višji kot pri nafti (okrog 16,7 milijonov EUR na PJ v primerjavi s 3,33 milijona EUR pri nafti[13]). Razvoj skladišč za plin na nekaterih območjih lahko omejujejo tudi geološki pogoji.

Stopnja izpostavljenosti tveganjem se v državah članicah razlikuje, zato so zahteve glede zanesljivosti oskrbe s plinom različne (glej Prilogo 1). Strateške zaloge so lahko najboljša možnost ali samo srednjeročna rešitev za države, ki so odvisne od enega samega vira in z velikim deležem neprekinjenega povpraševanja. Komisija ne predlaga obveznosti na ravni EU, kar zadeva strateške zaloge. Če država članica izbere to možnost kot nacionalni ukrep, mora biti uporaba strateških zalog strogo zakonsko urejena, da bi se izognili izkrivljanju trga; strateške zaloge se ne smejo sprostiti v nekriznih pogojih, da bi vplivali na vrednost zalog in drugih instrumentov prilagodljivosti, razvitih pod konkurenčnimi tržnimi pogoji.

Spodbujati je treba vzpostavljanje komercialnih skladišč.

SKLEPNE UGOTOVITVE

EU mora narediti korak naprej na področju zanesljivosti oskrbe s plinom in solidarnosti. Čeprav so krize redke, pa imajo lahko velik ekonomski in družbeni učinek. Zato mora biti EU pripravljena, da se zagotavljanja zanesljivosti oskrbe loteva na učinkovit način. Sedanji mehanizem Skupnosti, ki ga na srečo še ni bilo treba uporabiti, ne zagotavlja pravočasnega odgovora na krizo oskrbe s plinom, ki bi bila prevelika, da bi jo bilo mogoče ublažiti z nacionalnimi ukrepi. Poleg tega zaradi premajhne preglednosti ni mogoče oceniti dejanskih razmer na področju zanesljivosti oskrbe s plinom in potencialnih reakcij v EU. Zato je treba Direktivo revidirati v skladu s smernicami iz oddelka 4 tega sporočila. Cilj sporočila je pričeti razpravo z državami članicami in evropskimi institucijami, pa tudi z zainteresiranimi stranmi, da se pripravi revizija Direktive 2004/67, s katero bodo odpravljene glavne ugotovljene pomanjkljivosti. Pojavljajo se naslednja vprašanja:

1. Kako je mogoče določiti primerljive standarde zanesljivosti oskrbe, ki bi akterjem na trgu nalagali enakovredno in razumno breme, hkrati pa upoštevali razlike med državami članicami?

2. Ali je treba obvezno zaščito na podlagi Direktive razširiti z gospodinjstev na proizvajalce električne energije, mala in srednje velika podjetja ali druge ranljive odjemalce?

3. Katere ukrepe je treba opredeliti v okviru mehanizma Skupnosti, regionalnih načrtov ravnanja in načrtov ravnanja na ravni EU?

4. Kako bi bilo najbolje opredeliti regije glede na zanesljivost oskrbe s plinom?

5. Kako se lahko solidarnost kompenzira z ekonomskega stališča?

6. Kako je mogoče povečati zanesljivost oskrbe s plinom z najnižjimi stroški?

Čeprav presega področje uporabe te Direktive, je dolgoročna strategija EU o zanesljivosti oskrbe s plinom in energijo, kot je obravnavana v strateškem pregledu energetske politike[14], še vedno ključnega pomena. Da bi v prihodnje zmanjšali tveganje in učinke kratkoročnih pretresov pri oskrbi s plinom, si mora EU še naprej prizadevati za energetsko učinkovitost, dobro delujoč in dobro medsebojno povezan notranji trg z energijo, inovacije in tehnološki razvoj, diverzifikacijo mešanice energetskih virov, zalog in poti ter učinkovite mednarodne okvire in odnose. Pregledni in usklajeni ukrepi držav članic nasproti tretjim državam bi morali prispevati k okrepitvi enotnega ravnanja na področju energetike na mednarodni ravni. Na ta način bo EU položila trdne temelje za zanesljivost oskrbe z energijo v prihodnje.

PRILOGA 1: Primerjava med državami članicami

V naslednjih grafih so prikazane stopnje ranljivosti držav članic glede na koncentracijo njihovih dobavnih virov[15] in delež gospodinjstev ter glede na skupno porabo in delež uporabe plina pri proizvodnji električne energije. Brez zaščitnih ukrepov, kot je skladiščenje, je ranljivost največja v zgornjem desnem delu: visoka poraba gospodinjstev skupaj z majhno diverzifikacijo virov.

[pic]

[pic]

[1] Direktiva 2003/55/ES z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom (UL L 176, 15.7.2003, str. 57–78).

[2] Uredba (ES) št. 1775/2005 z dne 28. septembra 2005 o pogojih za dostop do prenosnih omrežij zemeljskega plina (UL L 289, 3.11.2005, str. 1–13 )

[3] Predlog direktive o spremembi Direktive 2003/55/ES o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom (COM(2007) 0529 konč.), 19.9.2007.

[4] Direktiva Sveta 2004/67/ES z dne 26. aprila 2004 o ukrepih za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe z zemeljskim plinom (UL L 127, 29.4.2004, str. 92–96).

[5] Malta in Ciper sta izvzeta, vendar je Malta Direktivo prenesla v svojo zakonodajo.

[6] Sporočilo – 20 20 20 do leta 2020 – Priložnost Evrope glede podnebnih sprememb (COM(2008) 30 konč.), 23.1.2008.

[7] Nove države članice so tiste države, ki so k EU pristopile po 1. 5. 2004.

[8] http://ec.europa.eu/energy/gas/sos/index_en.htm.

[9] Bolgarija, Grčija, Irska, Luksemburg, Malta.

[10] Najbolj mrzla zima v zadnjih 20 ali 50 letih.

[11] Sklep Komisije 2006/791/ES z dne 7. novembra 2006 o sestavi Koordinacijske skupine za zemeljski plin (Besedilo velja za EGP) (UL L319, 18.11.2006, str. 49–50).

[12] Člena 5 direktiv 2004/67/ES in 2003/55/ES.

[13] Študija o skladiščenju zemeljskega plina v EU, Evropska komisija, GD TREN, 2008.

[14] Sporočilo Komisije o drugem strateškem pregledu energetske politike (COM2008 (XXX)).

[15] Koncentracija virov se izračuna po naslednji formuli: ∑(uvoz plina iz države i/skupna poraba)2, i=1 do n, vir podatkov: Eurostat, 2006.