SL Uradni list Evropske unije C 175/20

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o „ekonomski demokraciji na notranjem trgu“

(2009/C 175/04)

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 27. septembra 2007 sklenil, da v skladu s členom 29(2) poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

Ekonomska demokracija na notranjem trgu.

Strokovna skupina za enotni trg, proizvodnjo in potrošnjo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 6. novembra 2008. Poročevalka je bila ga. SÁNCHEZ MIGUEL.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 449. plenarnem zasedanju 3. in 4. decembra (seja z dne 3. decembra) s 110 glasovi za, 29 glasovi proti in 22 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepne ugotovitve

1.1 Eden od temeljnih pogojev za uveljavitev pravic evropskih državljanov je vzpostavitev prave demokracije na notranjem trgu. Šele ko bo ta dosežena, bodo vsi akterji na trgu razumeli in podpirali pomen notranjega trga za evropsko povezovanje.

1.2 Varstvo potrošnikov je bilo doslej sredstvo za vzpostavljanje ravnotežja med akterji na trgu, čeprav je res, da je evropska politika konkurence ustvarila zakonodajne instrumente za zmanjšanje omejevanja konkurence, ki zelo škodujejo potrošnikom, delavcem in državljanom.

1.3 Ekonomska demokracija na trgu ne pomeni samo enakosti vseh akterjev na trgu, temveč tudi izboljšanje kakovosti življenja državljanov, kar je mogoče doseči z:

— razvojem in uporabo zakonodajnih instrumentov politike konkurence in nujno vključitvijo potrošnikov in drugih udeležencev v organe, pristojne za te zadeve, tako na nacionalni ravni kot na ravni Skupnosti;

— nadaljevanjem te politike, da bi zadovoljili gospodarske interese tistih, ki so zaradi prepovedanih konkurenčnih praks neposredno prizadeti.

1.4 Za uresničitev tega cilja je treba pripraviti konkretne ukrepe za izboljšanje in ohranjanje zaupanja vseh akterjev na notranjem trgu. Ti ukrepi bi se lahko osredotočili na:

— uskladitev in prilagoditev vseh nacionalnih zakonodaj, da bi bile medsebojno primerljive vsaj z vidika osrednjih vprašanjih materialnega in procesnega prava;

— varstvo vseh akterjev na trgu bi bilo treba povezati s temeljnimi pravicami, priznanimi v Pogodbah, da ne bi bilo treba uvajati novih postopkov in tako večati upravnih obremenitev;

— sodelovanje različnih akterjev na trgu v organih konkurence je eden od predlogov, ki ga je EESO v svojih mnenjih večkrat poudaril, tako kot vzpostavitev učinkovite informacijske mreže.

1.5 EESO se je dejavno zavzel za uveljavitev načela enakosti na vseh političnih področjih in za večjo vključenost civilne družbe v organe Skupnosti, zlasti v organe, pristojne za politiko konkurence. Po mnenju EESO je treba za uresničitev ciljev lizbonske strategije – t. j. konkurenčnejšega, dinamičnejšega gospodarstva – zagotoviti ekonomsko demokracijo na notranjem trgu.

2. Ozadje mnenja

2.1 Lizbonska pogodba v členu 6 Pogodbe o Evropski uniji (1) določa, da Unija priznava pravice, svoboščine in načela, zapisana v Listini unije o temeljnih pravicah (2), ki ima enako pravno veljavo kot pogodbe.

2.2 Med temeljnimi pravicami, ki jih določa Listina, so med drugim načelo enakosti, lastninska pravica, varstvo potrošnikov in dostop do storitev splošnega pomena, to so pravice, ki učinkujejo na notranji trg in njegovo delovanje.

2.3 Načelo enakosti državljanov je ena od vrednot, na katerih temelji Unija (člen 2), in je kot demokratično načelo Unije obveznost, ki jo mora EU v skladu s členom 9 Pogodbe o EU upoštevati pri vsem svojem delovanju, tudi pri gospodarskih dejavnostih na notranjem trgu.

Unija ima izključno pristojnost za določitev pravil o konkurenci (3), potrebnih za delovanje notranjega trga (člen 3(1) b) PDEU).

2.4.1 Nezdružljivi z notranjim trgom in zato prepovedani so zlasti dogovori in zloraba prevladujočega položaja na trgu (določbe o kartelih), ker te prakse med drugim škodujejo potrošnikom, podjetjem in drugim akterjem na trgu ter delavcem.

2.4.2 Tudi neustrezna uporaba ali neuporaba predpisov o združitvah podjetij lahko povzroči veliko škodo potrošnikom, podjetjem in drugim akterjem na trgu ter delavcem.

2.4.3 Primerna referenčna točka za ocenjevanje prednosti, ki naj bi jih prinesla večja učinkovitost, je to, da združitev ne škoduje potrošnikom. Zato bi morale biti prednosti zaradi večje učinkovitosti znatne, pojaviti bi se morale pravočasno in koristiti potrošnikom na ustreznih trgih, na katerih bi sicer prišlo do oviranja konkurence.

Evropska unija ima deljeno pristojnost za varstvo potrošnikov (člen 4(2) f) PDEU).

2.5.1 V skladu z novim členom 12 PDEU je treba pri opredeljevanju in izvajanju drugih politik in dejavnosti Unije upoštevati zahteve varstva potrošnikov.

2.5.2 Gre torej za horizontalni pristop v potrošniški politiki, ki ga primarna zakonodaja Skupnosti izrecno priznava in v skladu s katerim je treba zaradi dokončne vzpostavitve notranjega trga na vseh ustreznih področjih politike in gospodarstva nujno upoštevati interese potrošnikov, da bi zagotovili visoko raven varstva potrošnikov v Evropski uniji.

2.5.3 V predlogih za približevanje zakonodaj o varstvu potrošnikov mora imeti Komisija za izhodišče visoko raven varstva potrošnikov (člen 114(3) PDEU). Ta obveznost Komisije temelji na dejstvu, da mora Evropska unija podpirati interese potrošnikov in zagotavljati visoko raven varstva potrošnikov (člen 169 PDEU).

2.5.4 Doslej je usklajevanje na področju varstva potrošnikov na splošno (4) potekalo v skladu z načelom „minimalnega usklajevanja“, po katerem lahko države članice sprejmejo ali ohranijo strožje varstvene predpise, kar je občasno povzročalo nasprotja med predpisi o varstvu potrošnikov in dokončno vzpostavitvijo notranjega trga.

EESO je v mnenju o pravni ureditvi konkurence in varstva potrošnikov (5), ugotovil, da svobodna konkurenca resda prinaša koristi vsem akterjem na trgu in posebej potrošnikom, da pa je v najpomembnejših liberaliziranih sektorjih prihajalo do vse bolj očitnega omejevanja svobodne konkurence z izrinjanjem konkurentov in omejevanjem gospodarskih pravic potrošnikov.

2.6.1 Glede tega je EESO poudaril, da je treba okrepiti mehanizme za obveščanje potrošnikov in posvetovanje z njimi, pri čemer bi morali v Evropski mreži za konkurenco prilagoditi svoje dejavnosti tako, da bi namenili prostor tudi informacijam in pripombam glede izboljšanja učinkovitosti politike konkurence na trgih in priznanja gospodarskih pravic potrošnikov, ki jih posredujejo potrošniške organizacije, dejavne na nacionalni ravni ali ravni EU.

2.6.2 Glede vprašanja odškodnine za škodo, nastalo zaradi kršitev predpisov o varstvu konkurence, se je EESO že opredelil (6) v zvezi z zeleno knjigo Komisije s tega področja, ko se je zavzel za pripravo smernic Skupnosti, v katerih naj bi določili pogoje za izvajanje odškodninskih postopkov zaradi kršitve členov 81 in 82 Pogodbe.

2.6.3 EESO se je v enem svojih mnenj (7) zavzel tudi za predpise Skupnosti o skupinskih odškodninskih tožbah, ki jih vlagajo predstavniška združenja socialnih in gospodarskih akterjev na notranjem trgu in zlasti organizacije za varstvo potrošnikov.

2.6.4 Trenutno EESO pripravlja mnenje o beli knjigi o odškodninskih tožbah zaradi kršitve protimonopolnih pravil ES (8) in v pričakovanju tega mnenja že zdaj opozarja na njegovo vsebino.

2.6.5 EESO se v tem mnenju ne bo ukvarjal z odškodnino zaradi kršitev predpisov o varstvu konkurence in tudi ne s skupinskimi tožbami, ki jih vlagajo organizacije za varstvo potrošnikov, saj se je do teh tematskih sklopov že opredelil, pač pa se bo, osredotočil na vprašanje ekonomske demokracije na notranjem trgu.

3. Približevanje konceptu ekonomske demokracije na notranjem trgu

3.1 Politika konkurence se ukvarja z ustvarjanjem in ohranjanjem pogojev za konkurenčno delovanje trga, ki koristi tako potrošnikom kot podjetjem. To zajema:

— učinkovitejše ukrepe v boju proti ravnanjem, ki povzročajo izkrivljanje konkurence na trgu;

— ustvarjanje potrebnih pogojev za to, da lahko potrošniki in vsi, ki imajo gospodarske interese na podlagi svoje gospodarske dejavnosti na trgu, tj. tudi delavci, aktivno sodelujejo v politiki konkurence;

— spodbujanje stalnega pretoka informacij in hitrega posvetovanja z vidnimi rezultati;

— določitev pravnih instrumentov ali primernih mehanizmov za ustrezno uresničevanje načela enakosti vseh udeležencev na trgu (vključno z malimi in srednje velikimi podjetji, ki jim bo ta politika Skupnosti tudi zelo koristila), lastninske pravice, varstva potrošnikov in dostopa do storitev splošnega pomena.

3.2 V tem smislu se vse več govori o potrebi po „ekonomski demokraciji na notranjem trgu.“ To je implicitni cilj lizbonske strategije, ki si prizadeva, da bi Evropsko unijo spremenila v najbolj konkurenčno in najbolj dinamično gospodarstvo na svetu, ki bi omogočalo trajnostno rast, ustvarjalo nova in boljša delovna mesta in krepilo socialno kohezijo (9).

Da bi na notranjem trgu zagotovili ekonomsko demokracijo, ki državljanom EU ponuja boljšo kakovost življenja, je treba delovati in napredovati predvsem v treh smereh:

Prva smer sta razvoj in uporaba tradicionalnih instrumentov politike konkurence, tj. protimonopolnih predpisov ter predpisov o združitvah podjetij in državnih pomočeh, pri čemer je treba nameniti pozornost zlasti izbranim sektorjem, predvsem tistim, ki so bili liberalizirani.

3.3.1.1 Sem sodijo storitve splošnega gospodarskega pomena, ki so bile nekoč upravljane monopolno in so se šele pred kratkim odprle za trg in kjer ima eno podjetje pogosto prevladujoč položaj na trgu, zato je konkurenca zaradi majhnega prodora novih ponudnikov na te trge omejena.

3.3.1.2 Na tem področju bi bilo treba okrepiti možnost, da potrošniki izvajajo dejavnosti za uveljavljanje protimonopolnih predpisov, tj., da ob upravičenosti tožbe lahko sprožijo ustrezne sodne postopke, če ugotovijo kršitve protimonopolne zakonodaje. Najpomembnejša sredstva za to so obveščanje, vzgoja in ozaveščanje potrošnikov ter nedvomno tudi spodbujanje sposobnosti ukrepanja na sodišču in lajšanje dostopa potrošnikov in njihovih organizacij do ustreznih organov in postopkov.

Druga smer delovanja je poglabljanje politike konkurence, ki je pomembna za potrošnike in vse, ki s svojo gospodarsko dejavnostjo na trgu ustvarjajo dohodek, tj. tudi delavce.

3.3.2.1 Ravnanja podjetij, ki izkrivljajo konkurenco in ne spoštujejo pravil o konkurenci, v obliki dogovorov ali z zlorabo prevladujočega položaja na trgu, na koncu oškodovancem povzročajo izgubo dohodka ali dodatne stroške. S tem so kršene njihove lastninske pravice do dohodka in oškodovanci tako postanejo žrtve kršitve predpisov.

3.3.2.2 Posledice kršitev pravil o konkurenci je zato mogoče enačiti s protipravno prilastitvijo lastnine, dohodka potrošnika in vseh, ki s svojo gospodarsko dejavnostjo ustvarjajo dohodek, ter podjetij, ki spoštujejo pravila o konkurenci. Ta nov pogled na politiko konkurence bi prinesel tudi okrepitev položaja malih in srednje velikih podjetij, ki so, kot je znano, hrbtenica evropskega gospodarstva.

Tretja smer delovanja je utrjevanje in nadaljnji razvoj nujnega medsebojnega sodelovanja med udeleženci Evropske mreže za konkurenco kakor tudi njihovega sodelovanja s Komisijo, med sodišči posameznih držav, Komisijo in nacionalnimi organi, pristojnimi za področje potrošnikov, ter med nacionalnimi organizacijami potrošnikov in Komisijo.

3.3.3.1 Vzajemna pomoč bi omogočila hitrejše odločanje o tem, kdo je odgovoren za preiskavo določene pritožbe, poleg tega pa bi spodbujala učinkovitejše in boljše reševanje sporov.

4. Ugotovitve glede tem, ki vplivajo na koncept ekonomske demokracije

4.1 Če hoče EU doseči resnično ekonomsko demokracijo, mora svojo politiko konkurence in ukrepe za približevanje nacionalnih predpisov prilagoditi potrebam in pričakovanjem evropskih potrošnikov in vseh akterjev na trgu. Zato so potrebne konkretni ukrepi pri temah, ki zagotavljajo in krepijo zaupanje vseh akterjev na notranjem trgu.

4.2 Uskladitev zakonodaj

Dokler zakonodaje niso primerljive vsaj pri osrednjih vprašanjih materialnega in procesnega prava, najbrž ne bo mogoče govoriti o resnični ekonomski demokraciji na notranjem trgu, kot jo opredeljujejo členi 114 PDEU in naslednji, zlasti člen 116.

4.2.1.1 O resničnem notranjem trgu je mogoče govoriti samo, če ima potrošnik dovolj varnosti in zaupanja, da lahko nekaj kupi kjerkoli v Evropski uniji, ker je trdno prepričan, da je povsod deležen primerljivega in učinkovitega varstva pred možnimi posegi podjetij v njegove gospodarske pravice. Čezmejni promet blaga in storitev bo potrošnikom omogočil iskanje ugodnih ponudb, inovativnih izdelkov in storitev ter odločanje za najugodnejše nakupe. Zato je temeljnega pomena, da se odstopanja v predpisih o varstvu potrošnikov v EU čimbolj zmanjšajo.

Čeprav so države članice v nacionalnih pravnih ureditvah postopno sprejemale določbe, ki ustrezajo členoma 101 in 102 (prejšnjima členoma 81 in 82), so med različnimi nacionalnimi zakonodajami o konkurenci še vedno precejšnje razlike. Te se nanašajo tako na materialnopravne opredelitve pojmov obvladovanja trga, zlorabe in gospodarske odvisnosti kot na procesne pravice potrošnikov glede priznavanja vloge potrošniških organizacij ali odnosov med temi organizacijami in nacionalnimi organi, pristojnimi za konkurenco.

4.2.2.1 Načelo „minimalne uskladitve“, ki se uporablja pri usklajevanju nacionalnih zakonodaj, je najprimernejše za povezovanje ciljev s področij notranjega trga in varstva potrošnikov. V primerjavi s tem pa je kombinacija minimalne uskladitve z načelom „države izvora“ ali s kakšno drugo „določbo o notranjem trgu“ o medsebojnem priznavanju standardov o varstvu potrošnikov v državah članicah načelno nezdružljiva z zahtevano „visoko ravnijo varstva potrošnikov“.

4.2.2.2 Da bi dosegli visoko raven varstva potrošnikov, bi bilo smiselno, da bi si pri posamičnih temeljnih vidikih ter pri načelih, opredelitvah in nekaterih vprašanjih o postopkih prizadevali za popolno uskladitev, kar je tudi v skladu z najnovejšimi strategijami EU na področju potrošniške politike (2002/2006 in 2007/2013).

Žrtve kršitev pravil o konkurenci imajo pravico do dejanske in celotne odškodnine; s čimer se preprečuje protipravno bogatenje kršiteljev. V ta namen bi lahko uvedli naslednje mehanizme:

— postopke upravnih organov za zaplembo protipravno pridobljenih premoženjskih koristi. Zaplenjena protipravno pridobljena sredstva bi lahko uporabili za namene splošnega interesa, ki so predhodno določeni v nacionalnih zakonodajah, predvsem za financiranje javnih ukrepov za podporo oškodovancem. Če bi šlo pri tem za nacionalne ukrepe, bi morali ti izpolnjevati zahteve o enakovrednosti in učinkovitosti v skladu z merili, ki jih je določilo Sodišče Evropskih skupnosti;

— določitev učinkovitih, odvračilnih in sorazmernih prisilnih ukrepov upravnega ali kazenskega značaja za hujše kršitve, ki vplivajo na delovanje in vzpostavitev notranjega trga. Opredelitev protipravnosti bi se morala nanašati na področja, ki so v izključni pristojnosti Evropske unije, da se z opredelitvijo skupnih minimalnih meril za kazniva dejanja zagotovi čim učinkovitejša uporaba prava Skupnosti (10). Po Lizbonski pogodbi lahko EU določi minimalne zahteve za opredelitev kaznivih dejanj in sankcij po postopku soodločanja, z določitvijo minimalnih zahtev za opredelitev posebno hudih oblik kriminala s čezmejnimi posledicami (člen 83(1) PDEU);

— obveščanje o kaznih je lahko učinkovit ukrep, pri čemer bi lahko vzpostavili informacijska sredstva, dostopna javnosti (npr. bazo podatkov o podjetjih, ki so kršila predpise, itd.). Kazni za kršenje pravil o konkurenci so namenjene odvračanju morebitnih kršiteljev. Ob izreku kazni so oškodovanci s pomočjo teh informacij seznanjeni z obsegom zadeve, javnost pa je bolj ozaveščena glede vprašanja ukrepov za varstvo konkurence.;

— vsekakor gre za dopolnilne ukrepe, dodatno k odškodnini; slednje, kot že rečeno, to mnenje ne obravnava, temveč bo obravnavana v mnenju o beli knjigi o odškodninskih tožbah zaradi kršitve protimonopolnih pravil ES, ki bo predložena v kratkem.

4.2.3.1 Glede učinkovitejšega izplačevanja odškodnin se postavlja vprašanje, ali naj bi nacionalna sodišča odločala o dokončni uporabi upravnih denarnih kazni in ali naj bi ta denar po potrebi upoštevali v civilnopravnem postopku za določitev odškodnine, ki pripada oškodovanim.

4.2.4 Nadaljnji cilj je odgovor na vprašanje, kako bi bilo mogoče na primeren način v celoti uskladiti predpise o nekaterih vidikih, ne da bi to vplivalo na visoko stopnjo varstva potrošnikov v nekaterih državah članicah. Ta cilj bi morali upoštevati pri zakonodajnih reformah, ki se nanašajo na predpise o notranjem trgu.

4.3 Vpliv na temeljne pravice

4.3.1 Kršitev predpisov o notranjem trgu vpliva na več temeljnih pravic EU, tako na načelo enakosti pred zakonom (člen 20 Listine EU o temeljnih pravicah), lastninsko pravico (člen 17 iste listine), varstvo potrošnikov (člen 38) in dostop do storitev splošnega gospodarskega pomena (člen 36), ki ga morajo prav tako zagotavljati institucije in organi EU. Nekatere izmed teh pravic – predvsem načelo enakosti in prepoved neenake obravnave – so bile poleg tega prevzete v zakonodajo o konkurenci kot vodilo za ravnanje vseh akterjev gospodarskega prometa tako v odnosu do konkurentov kot potrošnikov (11).

4.3.2 To poraja naslednja vprašanja:

— Ali so potrebni posebni mehanizmi za zaščito pred kršitvami teh pravic?

— Kaj bi bil lahko primeren mehanizem prava Skupnosti?

— Ali bi bilo treba pravice potrošnikov, podjetij in vseh oseb, ki imajo na podlagi svoje gospodarske dejavnosti na trgu gospodarske pravice, torej tudi delavcev, v skladu s členi 17, 20 in 38 Listine EU o temeljnih pravicah v obliki posebnih predpisov?

4.3.3 Vzpostavitev „visoke ravni varstva“ bi lahko veljala kot sredstvo za uveljavitev in zagotovitev temeljnih pravic na trgu; uvedba posebne pravne poti ali enotnega postopka pa bi bila, nasprotno, povezana z večjo upravno obremenitvijo. EESO zato meni, da bi bila uporaba že obstoječih instrumentov primernejša, pri čemer bi bilo treba okrepiti upravičenost organizacij potrošnikov do tožbe. Zaželeno bi bilo, da bi z ustreznimi ukrepi in po primernih kanalih spodbujali vključevanje določb o izrecnem priznavanju pravic potrošnikov in vseh drugih oseb, ki imajo gospodarske interese – vključno z delavci – in o priznavanju njihove upravičenosti do tožbe, v ustrezne pravne predpise EU in držav članic, zlasti na nekaterih področjih, kot so osnovna oskrba z izdelki in storitvami, varstvo konkurence in nepoštena poslovna praksa. To bi prispevalo tudi k seznanjenosti in ozaveščanju državljanov, kar je po mnenju Odbora temeljnega pomena.

4.4 Sodelovanje različnih udeležencev na trgu

4.4.1 Lizbonska pogodba (člen 15 PDEU) določa, da institucije, organi, uradi in agencije Unije zaradi spodbujanja dobrega upravljanja in zagotovitve sodelovanja civilne družbe pri svojem delu kar najbolj upoštevajo načelo javnosti delovanja. Preglednost je temeljni pogoj za to, da državljani sprejmejo politiko Skupnosti.

Udeležbo je treba razvijati z uvajanjem mehanizmov za neovirano in učinkovito komuniciranje med Komisijo in organi, pristojnimi za konkurenco, ter organizacijami potrošnikov, da se z ustreznimi ukrepi že v začetku preprečijo čezmejne kršitve. Zato je treba najti odgovore na vprašanji:

— S katerimi ukrepi je mogoče izboljšati sodelovanje?

— Kako okrepiti preprečevalno naravo ukrepov?

Evropski parlament predlaga (12) imenovanje posebnega „evropskega varuha pravic potrošnikov“ in podpira zamisel o imenovanju pooblaščencev za odnose s potrošniki pod okriljem Evropske komisije. V ta namen bi bilo treba premisliti, ali naj bi posebnega „varuha pravic potrošnikov“ uvedli kot „ad hoc“ organ, ali pa bi bilo bolje razširiti pristojnosti evropskega varuha človekovih pravic. Za uvedbo racionalnega merila pri presoji sredstev, ki jih je treba uporabiti za zagotavljanje visoke ravni varstva potrošnikov v politiki konkurence in čim boljšo uporabo obstoječih instrumentov, bi po mnenju EESO na začetku zadoščalo imenovanje pooblaščenca za odnose s potrošniki (13) v resorjih Komisije, ki so posebnega pomena za varstvo potrošnikov.

4.4.3 Morda bi bila potrebna tudi reforma upravnega postopka pri Komisiji glede sprožanja postopkov za izrek upravnih kazni, pri čemer bi bilo treba v celoti spoštovati načelo zaupnosti. Možna rešitev problema je uporaba načel člena 41 Listine EU o temeljnih pravicah, ki zagotavljajo pravico do vpogleda v ustrezne spise, pravico vsake osebe, da izrazi svoje mnenje, obveznost uprave, da svoje odločitve obrazloži, in pravico do pritožbe.

4.4.4 Izboljšati bi bilo treba povratne informacije o minimalnih zahtevah za posvetovanje, s čimer bi se vsak generalni direktorat obvezal, da bo pripravil oceno posledic posvetovanja za vse predloge, ki so predmet posvetovanja, ne samo za strateško pomembne predloge, kot je ugotovil EESO (14). Poleg tega bi morala Komisija proučiti nekatera – za državljane EU zelo pomembna – vprašanja, npr. v zvezi z jeziki, ki se uporabljajo pri javnih posvetovanjih, nevtralnostjo zastavljenih vprašanj in roki za odgovore.

4.4.5 Eno od vprašanj, ki bi jih bilo treba razčistiti v okviru razprave, je vprašanje vloge potrošniških združenj in drugih predstavniških organizacij, potem ko je bila sprejeta njihova upravičenost do sodelovanja v odškodninskih postopkih. To vprašanje je treba rešiti s primernim pravnim instrumentom in po zaključku procesa razprave o omenjeni beli knjigi o odškodninskih tožbah zaradi kršitve protimonopolnih pravil ES.

4.4.6 Eden temeljnih vidikov je, da se v javnosti ustvari zavest o pomenu udeležbe in nujnega vključevanja državljanov v politiko konkurence. Prepovedanih konkurenčnih praks, kot so karteli in dogovori nekaterih podjetij, državljani ne smejo sprejemati kot dejstva, ki ga ni mogoče spremeniti ali pa ki jih je mogoče rešiti le na najvišji politični ali gospodarski ravni, temveč jih je treba jemati kot ravnanje, ki zelo škoduje družbi in ogroža ali krši lastninsko pravico oškodovanih. Zato je treba odgovoriti na vprašanje, kateri ukrepi za seznanjanje in ozaveščanje evropskih potrošnikov so, z ozirom na posledice tovrstnih nezakonitih praks, posebej priporočljivi. Prvi korak bi bil, da bi podprli vse oblike dejavnosti mreže evropskih potrošniških središč. Treba je nadaljevati s prizadevanji, da bi vsaj v vsakem večjem mestu držav članic ustanovili takšno središče. Enako velja za izvajanje splošnih kampanj obveščanja ali kampanj za posamezna področja, s katerimi bi državljane na jedrnat in preprost način seznanjali s pravicami, ki jih imajo kot potrošniki, in jih obveščali o središčih ali ustanovah, na katere se lahko obrnejo s pritožbami ali prošnjo za svetovanje.

4.5 Storitve splošnega pomena

4.5.1 Pravna podlaga za delovanje Skupnosti na področju storitev splošnega pomena sta člen 14 PDEU in protokol št. 26. Pri zagotavljanju visoke ravni kakovosti, varnosti in cenovne dostopnosti, enake obravnave ter spodbujanja univerzalnega dostopa in pravic uporabnikov bi bilo treba postaviti naslednja vprašanja in nanje odgovoriti:

— Kako bi morale potekati redne ocene na ravni Skupnosti?

— Kakšne ukrepe bi bilo treba sprejeti pri izkrivljanju konkurence v sektorjih, ki so bili pred kratkim liberalizirani?

— Kako doseči, da bi odpiranje trgov koristilo potrošnikom?

4.5.2 Zaradi pomanjkljive preglednosti pri opravljanju teh storitev in zaradi neupravičeno visokih cen, ki jih ponudniki zahtevajo od podjetij in zasebnih odjemalcev, je treba nujno najti odgovore na omenjena vprašanja.

4.6 Vloga politike konkurence na notranjem trgu

4.6.1 Določitev pravil o konkurenci, potrebnih za delovanje notranjega trga, je v izključni pristojnosti Evropske unije.

4.6.2 Politika konkurence mora zagotoviti, da potrošniki glede cene, kakovosti in raznovrstnosti lahko izbirajo med najboljšimi možnostmi, predvsem pri osnovnih dobrinah in storitvah, kot so živila, stanovanja, izobraževanje, zdravje, energija, prevoz in telekomunikacije, pri čemer je treba potrošnikom ponuditi nižje cene.

Vendar je treba tržno učinkovitost dopolniti s končnim ciljem, ki je izboljšanje življenja in blaginje potrošnikov. Da bi ta cilj dosegli, je treba v pravne predpise vključiti aktivno udeležbo potrošnikov in jo s tem institucionalizirati, sicer bodo potrošniki pasivni subjekti koncepta blaginje.

4.6.3.1 Za to je treba nadalje razvijati sedanji pravni okvir, in sicer s preusmeritvijo tolmačenja obstoječih pravnih predpisov ali z novimi pravnimi instrumenti za politiko konkurence. Na koncu bi bilo treba proučiti dopolnitev ali nadomestitev sedanjih pravnih ukrepov z novimi.

V Bruslju, 3. decembra 2008 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI Generalni sekretar Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Martin WESTLAKE

(1) Uporablja se oštevilčenje členov iz prečiščenih različic Pogodbe o Evropski uniji (PEU) in Pogodbe odelovanju Evropske unije (PDEU), objavljenih v UL C 115, 9.5.2008.

(2) Prilagojena različica Listine unije o temeljnih pravicah, razglašena 12. decembra 2007 v Strasbourgu, objavljena v UL C 303, 14.12.2007. Ta vnovična razglasitev je bila potrebna, ker je bila Listina od svoje prve razglasitve decembra 2000 na vrhunskem srečanju v Nici dopolnjena s pojasnili in opombami.

(3) Glej smernice o presoji horizontalnih združitev v skladu z uredbo Sveta o nadzoru koncentracij podjetij (UL C 31, 5.2.2004, str. 5) (op. prev.: dokument ni preveden v slovenščino).

(4) Kot izjemo je mogoče navesti Direktivo 2005/27/ES o nepoštenih poslovnih praksah.

(5) UL C 309, 16.12.2006, str. 1.

(6) UL C 324, 30.12.2006, str. 1.

(7) UL C 162, 25.6.2008, str. 1.

(8) COM(2008) 165 konč.; UL C 309, 16.12.2006, str. 1.

(9) Evropski svet v Feiri, 2000, sklepi predsedstva.

(10) Glej predlog Komisije za direktivo o kazenskopravnem varstvu okolja (COM(2007) 51 konč.) in sodbi Sodišča Evropskih skupnosti v zadevah C-176/03 in C-440/05.

(11) Glej člene 101(1) d) in 102 c) PDEU.

(12) Poročilo evropskega poslanca Lasseja Lehtinena o strategiji potrošniške politike EU 2007–2013.

(13) Člen 153(2) Pogodbe o Evropski uniji določa: „Pri opredeljevanju in izvajanju drugih politik in dejavnosti Skupnosti se upoštevajo zahteve varstva potrošnikov.“ To obveznost imajo vsi uradniki evropskih institucij. Funkcija pooblaščenca za odnose s potrošniki bi lahko pomagala ozaveščati druge uradnike in opozarjati na njihovo obveznost do državljanov pri vsakodnevnem delu.

(14) Zelena knjiga Evropska pobuda za preglednost – UL C 324, 30.12.2006.