SL Uradni list Evropske unije C 100/84

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o etični in socialni razsežnosti evropskih finančnih institucij

2009/C 100/14

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 25. septembra 2007 sklenil, da v skladu s členom 29(2) poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

Etična in socialna razsežnost evropskih finančnih institucij.

Strokovna skupina za ekonomsko in monetarno unijo ter ekonomsko in socialno kohezijo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 2. oktobra 2008. Poročevalec je bil g. IOZIA.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 448. plenarnem zasedanju 22. in 23. oktobra 2008 (seja z dne 23. oktobra) z 122 glasovi za, 23 glasovi proti in 45 vzdržanimi glasovi.

1. Kratka vsebina in priporočila

1.1 Zaradi nepredvidenega in nepričakovanega nedavnega razvoja finančne krize z velikanskimi izgubami in ker so očitno odpovedali regulativni instrumenti za varstvo trga in s tem tudi varstvo varčevalcev, podjetij in investitorjev, je treba vsebini mnenja dodati še en koncept. Stečaji, ki se vrstijo povsod po svetu, in reševalne akcije za navidez solidne banke in zavarovalnice so med milijoni evropskih državljanov izzvali strah in zaskrbljenost.

1.1.1 Evropski svet 15. in 16. oktobra 2008 je bil skoraj v celoti posvečen finančni krizi in je izrazil odločno pripravljenost za konkretna dejanja v zvezi z varstvom evropskega finančnega sistema in varčevalcev. Svet v celoti je potrdil načela, ki jih je Euroskupina opredelila 12. oktobra v Parizu in katerih cilj je ohranitev stabilnosti finančnega sistema, okrepitev nadzora evropskega finančnega sistema, zlasti multinacionalnih koncernov, boljša usklajenost nadzora na evropski ravni ter podpora pomembnim finančnim institucijam, da se bodo lahko izognile stečajem in zagotavljale varnost vlog varčevalcev.

1.1.2 Poleg tega je Svet izrazil željo, da se pospešijo priprave za direktivo o ureditvi dejavnosti agencij za ocenjevanje tveganj in direktivo o varnosti vlog, ter pozval države članice, naj z ustreznimi ukrepi zagotovijo, da nagrade menedžerjem in dodeljevanje delniških opcij, zlasti v finančnem sektorju, ne bodo povzročale prevelikih tveganj ali skrajnega osredotočanja na kratkoročne cilje.

1.1.3 Svet je poudaril nujnost sprejetja ukrepov za podporo rasti in zaposlovanja ter priprave temeljite reforme mednarodnega finančnega sistema, ki naj temelji na načelih preglednosti, solidnosti bank, odgovornosti, integriteti in globalnem upravljanju, ter nujnost preprečevanja konfliktov interesov.

1.1.4 EESO je že dolgo zaman pozival k sprejetju ukrepov za krepitev regulativnih instrumentov, k sodelovanju med nadzornimi organi ter k uskladitvi in harmonizaciji nadzornih ukrepov; obsodil je prekomerno pripravljenost na tveganje v evropskem in mednarodnem bančnem sistemu, ki so ga spodbujale previsoke plače, vezane na kratkoročne rezultate, kar je akterje v tem sektorju sililo, da nekritično prodajajo zelo tvegane produkte.

1.1.5 Kljub finančnim škandalom, ki so se pojavili tudi v Evropi, konkretnih ukrepov ni bilo in šele zdaj, ko bi lahko obseg finančne krize usodno vplival na celotno gospodarstvo, smo sprevideli, da so bile obljube nebrzdanega in neodgovornega kapitalizma o brezmejni in neomejeni rasti prazne ter da so pripeljale v globoko krizo.

1.1.6 Model je sedaj nepreklicno v svojem zadnjem stadiju. EESO upa, da bodo politične institucije končno prevzele odgovornost, tako da bodo:

— okrepile obseg in področje delovanja regulativnih organov;

— prepovedale zadrževanje izvenproračunskih sredstev, posojil in vrednostnih papirjev;

— povečale obseg delovanja in standardizirale dejavnosti državnih regulativnih organov;

— vzpostavile primernejše in bolj pregledne standarde za dejavnosti tveganih investicijskih skladov (skladov hedge), investicijskih bank, strukturiranih instrumentov za finančne dejavnosti v tujini, državnih in delniških skladov; vse te institucije in instrumente bodo nadzorovali organi oblasti, njihove značilnosti in status „podjetij“ pa bodo predmet veljavne zakonodaje, kot je zahteval Evropski parlament;

— spremenile sistem obdavčenja, pri tem pa se izogibale pobudam ali popustom za velika tveganja ali prekomerni dolg;

— ustanovile evropsko agencijo za ocenjevanje tveganj;

— v skladu s sedanjo zahtevo Sveta regulirale nagrade najvišjih menedžerjev, pobude za prodajo finančnih produktov, ki niso primerni za operaterje;

— nadzorovale neregulirane trge;

— prilagodile kapitalske zahteve za kompleksne finančne produkte in njihove derivate.

1.1.7 EESO meni, da lahko zelo huda finančna kriza in zaželeni dokončni propad igralniškega kapitalizma zagotovita priložnost za sprejetje primernejših ukrepov, da bi v prihodnje zaščitili finančni sistem, hkrati pa gospodarstvo ponovno spravili v tek. Potrebna so močna prizadevanja, da bi se izognili nevarnosti, da bi se kriza iz finančnega sektorja razširila še na realno gospodarstvo kot celoto. Naložbe v infrastrukturo, „zelene naložbe“, kot je energetska učinkovitost, obnovljivi viri ter inovacije in raziskave bi lahko pomagale spodbuditi povpraševanje. Nov evropski sklad, ki bi ga upravljala EIB, zanj pa bi jamčile države članice, bi lahko rešil težave z blokado financiranja gospodarstva, zlasti tistega dela gospodarstva, ki najbolj potrebuje srednje- in dolgoročne naložbe.

1.1.8 EESO pozdravlja ukrepe, ki so jih doslej sprejele države članice, Evropska centralna banka in Svet, in poziva vse evropske institucije, naj pokažejo enotnost in učinkovitost v sedanjem položaju, ki je za državljane, delavce in podjetja tako dramatičen, in čim prej zagotovijo normalno delovanje evropskega in mednarodnega finančnega sistema.

1.1.9 EESO upa tudi, da bodo finančne ukrepe, ki bodo potrebni za ta prednostni cilj, trdno podprla tudi prizadevanja za zajezitev posledične gospodarske krize.

1.1.10 Za reševanje bank je bilo dano na voljo na stotine milijard eurov. EESO upa, da bo enaka mera energije in pripravljenosti na voljo tudi za gospodarski sektor, zlasti za mala in srednje velika podjetja, s spodbujanjem povpraševanja ter zvišanjem plač in pokojnin, da bi preprečili recesijo, ki bi prav kmalu lahko prešla v depresijo.

1.2 Bogastvo raznolike ponudbe finančnih storitev je primerljivo z bogastvom narave. Varstvo biotske raznovrstnosti v naravi je zdaj že prešlo v zavest državljanov. Tudi varstvo raznovrstnosti ponudnikov finančnih storitev je del kulturne in socialne dediščine Evrope, ki se ne sme izgubiti, temveč ga je treba podpirati, ob upoštevanju njegovega velikega socialnega pomena. Etično in socialno razsežnost evropskega finančnega sistema je treba krepiti in varovati.

1.3 Lizbonska pogodba v členu 2(3) določa, da si „Unija […] prizadeva […] za trajnostni razvoj Evrope, ki temelji na uravnoteženi gospodarski rasti in stabilnosti cen, za visoko konkurenčno socialno tržno gospodarstvo, usmerjeno v polno zaposlenost in socialni napredek, ter za visoko raven varstva in izboljšanje kakovosti okolja. […] Spoštuje svojo bogato kulturno in jezikovno raznolikost ter skrbi za varovanje in razvoj evropske kulturne dediščine.“

1.4 Evropske institucije in države članice si morajo prizadevati, da poleg konkurenčnosti finančnega trga spodbujajo in podpirajo tudi njegovo etično in socialno razsežnost. Socialno tržno gospodarstvo pomeni tudi socialno pravično tržno gospodarstvo (1), in „socialno tržno gospodarstvo omogoča gospodarstvu, da doseže svoj skrajni cilj: razcvet in blaginjo celotnega prebivalstva, ter da ga varuje pred pomanjkanjem“ (2).

1.5 Jacques Delors je v svojem predlogu za ustanovitev evropskega odbora na visoki ravni, ki naj bi se odzival krizo finančnih trgov, določal nova pravila in se spopadal z norim finančništvom, ki nam ne sme vladati, o sedanji krizi dejal, da „uteleša polom trgov, ki so premalo ali slabo regulirani, in vnovič dokazuje, da se niso zmožni regulirati sami.“

1.6 Najnovejša kriza dokazuje, da pluralizem in naravna raznovrstnost finančnega sistema nista samo kulturna in zgodovinska dediščina Evrope, temveč sta potrebna za obstoj etično-socialnih pobud in sta tudi pomembna dejavnika za povečanje konkurenčnosti in zmanjšanje tveganja sistemske krize finančnih sistemov.

1.7 Ko doseže določeno točko, gospodarska rast ne prinaša večje sreče posameznikov, če ni možnosti za zadovoljevanje drugih potreb. Prevladujočo vlogo špekulativnega finančništva v realnem gospodarstvu je treba omejiti in jo povrniti k razumnejšemu, socialno vzdržnemu in etično sprejemljivemu ravnanju.

1.8 Zato je treba povečati vrednost etičnega finančništva, ki prispeva k splošni blaginji. Evropski ekonomsko-socialni odbor uvodoma ugotavlja, da je intervencijski pristop treba v tem smislu imeti za zgrešenega, kajti izkušnje kažejo, da je dobro, če se pobude z močnim socialnim in etičnim značajem pojavljajo spontano od spodaj navzgor.

1.9 Etična razsežnost se ne omejuje na eno samo specifično vrsto dejavnosti. Posebno pozornost si zasluži dokazano pomembna vloga hranilnic in raznih zadružnih gibanj pri spodbujanju etičnih oziroma socialnih pobud in razvoja lokalnih sistemov. Čeprav jo evropska pogodba priznava, je nekatere države članice še vedno ne priznavajo in je izrecno ne varujejo. Potreben je pritisk, da bi dosegli bolj sistemsko in širše priznanje tega načina družbenega upravljanja. Ob odsotnosti ustrezne evropske zakonodaje potrebo po tem dokazujejo nedavne pritožbe proti zadružnemu gibanju, vložene v Italiji, Španiji, Franciji in na Norveškem pri Evropski komisiji.

1.10 EESO meni, da zakonski okvir v razmerju do ravnanja organizacij in posameznikov ni nikoli nevtralen. Na podlagi te ugotovitve EESO meni, da kaže – v sistemu, ki že spodbuja nekatera ravnanja – sistematizirati in posplošiti načelo, da je tam, kjer obstajajo etične in socialne pobude, primerno ponuditi sistem nadomestil, ki ustreza merilom pravičnosti in racionalnosti vloge javnega sektorja v gospodarstvu in družbi.

1.11 Vsaka organizacija, za katero je mogoče dokazati, da se je – vsaj delno, vendar strukturno in za stalno – odpovedala merilu ustvarjanja čim večjega dobička, da bi spodbujala etične ali socialne pobude, bi morala biti deležna ugodnosti davčne in zakonodajne ureditve, ki bi se, z izjemo temeljnih pravil varnega in skrbnega poslovanja, vsaj delno razlikovala od splošno veljavne ureditve. V nekaterih državah članicah so vlagatelji, ki strogo upoštevajo etična načela, že deležni izvzetja iz direktive o bankah. Prizadevati bi si bilo treba, da bi to načelo razširili na vse države članice.

1.12 EESO si je zastavil vprašanje, ali bi morale etično-socialne pobude, ki jih uresničujejo v dobiček usmerjene organizacije biti deležne davčnih ali zakonskih ugodnosti. Če v dobiček usmerjena organizacija izvaja pobudo, ki je strukturno ločena od njenega značilnega poslovanja, ne bi smelo biti veliko dvomov o primernosti odobritve nadomestila glede na običajni postopek. Po drugi strani pa: če pobud strukturno ni mogoče ločiti od njenega značilnega poslovanja, je treba razpravo poglobiti, da se oceni, ali je primerno uvesti sistem nadomestil.

1.13 Socialna razsežnost v mnogih tržnih segmentih ni deležna posebne pozornosti. Družbena odgovornost podjetij namenja namreč prednost stalni, trajnostni rasti, ki spoštuje dostojanstvo ljudi in okolja. Sistemi nadomestil, ki slonijo izključno na količini prodanih izdelkov namesto na kakovosti storitev, pa ustvarjajo zelo veliko nezadovoljstva med strankami in med zaposlenimi, ki so pod stresom zaradi „proračunskega glavobola“, torej zaradi nenehnih komercialnih pritiskov.

1.14 EESO meni, da je treba sistematično in usmerjeno uporabljati tako imenovano „načelo sorazmernosti“, po katerem majhnega posrednika z omejenim obsegom poslovanja ni mogoče podvreči enaki zakonski obremenitvi kot kompleksno, multinacionalno organizacijo, ob čemer je seveda jasno, da morajo jamstva za trg vedno ostati enaka. Pravila se sprejemajo zato, da se varuje trg.

1.15 Evropska komisija lahko s tem, da zagotavlja, da države članice ne sprejemajo ukrepov, ki bi izkrivljali konkurenco, spodbuja varovanje raznovrstnosti ponudbe finančnih, bančnih in zavarovalnih storitev. Pravila glede državnih pomoči bi morala upoštevati te vidike.

1.16 Igralniški kapitalizem in „turbokapitalizem“ sta si za tarčo izbrala pomembna industrijska in finančna podjetja, ki so po vabljivi prodaji deležev postala le še sence samih sebe; v te operacije „uničevanja“ notranje vrednosti so potegnili na tisoče delavcev, družin, delničarjev in gospodarstvo nasploh, za seboj pa pustili samo ruševine.

1.17 EESO s tem mnenjem vnovič poudarja nujnost, da se gospodarstvo postavi v službo človeka, kot je izjavil eden od velikih ekonomistov (3): „Večja nevarnost je v podreditvi duha potrebam sodobnega industrijskega sistema. […] Te so, da je tehnologija vedno dobra, da je gospodarska rast vedno dobra, da se morajo podjetja stalno širiti, da je potrošnja dobrin poglavitni vir sreče, da je lenoba pokvarjena in da nič ne sme posegati v prednosti, ki jih pripisujemo tehnologiji, rasti in povečevanju potrošnje.“

2. Uvod

2.1 Etika in socialna razsežnost

2.1.1 Grška misel je trden temelj, na katerem sloni zahodna kultura, in nanj se najprej opiramo pri opredelitvi pojmov „etičnega“ in „socialnega“.

2.1.2 Po Aristotelu je predmet etike dobrobit ljudi, ne v abstraktnem smislu, temveč kot najvišja od dobrin, ki jih je mogoče pridobiti in uresničiti s človeško dejavnostjo. Najvišja dobrina, h kateri stremi vsak posameznik, je sreča, najvišja oblika sreče pa je krepostno dejanje.

2.1.3 Sreča je obenem najboljša, najlepša in najprijetnejša stvar; teh lastnosti ne smemo ločevati, kot jih ločuje napis z Delosa:

‘(a) Najlepša stvar je največja pravičnost;

(b) najboljša stvar je zdravje;

(c) a po naravi najprijetnejša stvar je doseči to, kar si želimo.

(d) Vse te lastnosti namreč pripadajo najboljšim dejavnostim, in tem, ali eni sami med njimi, najboljši, pravimo sreča.“ (Aristotel, Nikomahova etika, knjiga I).

2.1.4 Filozofija nam pomaga razumeti, da ob absolutni resničnosti etike obstajajo tudi relativne resničnosti, ki zadovoljujejo tista jedra družbe, velika ali majhna, ki delijo isto idejo sreče in ki se združujejo, da bi ji sledili.

2.1.5 Etika in pluralne vrednote soobstajajo in so sestavni del bogate razvojne poti človeštva v svojih različnih izraznih oblikah, vključno s tisto, ki so jo v zadnjem času poimenovali „ekonomija sreče“ in ki na izkustveni podlagi sistematično proučuje naravo sreče in možne poti do nje.

2.1.6 Dokazano je, da gospodarska rast brez hkratne rasti drugih dejavnikov zadovoljstva ne povečuje sreče posameznikov. Nasprotno: „Ko doseže določeno točko, gospodarska rast ne prinaša večje sreče. Nenehno povečevanje potrošnje nenehno povečuje delo, potrebno za njeno financiranje, in čas, ki ga je treba posvetiti poklicni dejavnosti, in to na račun medčloveških odnosov – prav teh, ki so glavni vir sreče“ (4).

2.1.7 Iz več raziskav Eurostata izhaja, da je v Evropi v zadnjih petindvajsetih letih, ko se je dohodek na prebivalstva stalno povečeval, stopnja sreče ostala v bistvu nespremenjena. Zelo podobne rezultate kažejo tudi raziskave za Združene države.

2.2 Finančna kriza 2007–2008 in posledice

2.2.1 Vihar, ki od februarja 2007 pretresa finančne trge in zajema najpomembnejše finančne in bančne institucije, prodira v ospredje mednarodnih političnih razprav.

2.2.2 Posledice krize ameriškega trga posojil je razširilo in močno povečalo dejstvo, da so veliko posojil nižjega bonitetnega razreda (posojila vrste subprime), katerih vračilo je torej negotovo, z listinjenjem vključili v „svežnje“ večjih dolgov, ob popolni nepreglednosti obsega problema. Zato imajo operaterji negotove in razvrednotene vrednostne papirje.

2.2.3 Ta negotovost je povzročila nadaljnji upad zaupanja v finančni sistem, kar je imelo zelo negativne učinke na tiste poslovne dejavnosti, ki potrebujejo stalen dotok poceni posojil.

2.2.4 Špekulativni naložbeni skladi (hedge funds) so bili poleg notranjih skladov velikih poslovnih bank prva žrtev finančne krize. Mnogo evropskih bank se je znašlo z velikim delom ameriških subprime posojil v svojih portfeljih. Močno so bile prizadete nekatere nemške banke, sicer znane po svoji previdnosti; z nesorazmernim povečanjem cene denarja pa je kriza zajela tudi finančne institucije, ki jih je prej obšla. To je bil vzrok, da je banka Northern Rock skoraj propadla.

2.2.5 Primer banke Société générale je delno povezan s finančno krizo, ki je izbruhnila lansko poletje, delno pa z določenimi težnjami k spodbujanju akterjev na finančnih trgih k prekomernim tveganjem, ki lahko vodijo do visokih dobičkov, v primeru nepremišljenih odločitev pa tudi do astronomskih izgub. To je pokazalo na dramatično pomanjkanje internih kontrolnih postopkov v tej instituciji in vzbuja dvome v prakse celotnega bančnega sistema na tem področju.

2.2.6 To „igralniško finančništvo“, pri katerem banko, ki bankrotira, žal utelešajo varčevalci, še posebej najmanj premožni, ki morajo tako ali drugače poravnati račun, za katerega niso krivi, enako kot delavci (doslej je bilo v finančnem sektorju odpuščenih več kot 100 000 delavcev, odpuščanj pa še ni konec (5) in državljani, ki spoznavajo, da se njihova varnost zmanjšuje in se sprašujejo, ali je finančni sistem še vreden zaupanja.

2.2.7 Doslej napovedane izgube znašajo 400 milijard dolarjev, po zanesljivih virih pa naj bi dosegle 1 200 milijard dolarjev (6). Seveda so prizadeti veliki institucionalni investitorji, pokojninski skladi, vendar trpi hude posledice celoten gospodarski sistem zaradi višjih cen denarja in njegove zmanjšane razpoložljivosti, posledične rasti cen in inflacije in njenih učinkov na upočasnjevanje gospodarstva. Gre za sprevrženo spiralo, ki prizadeva vse gospodarske dejavnosti. V nekaterih državah članicah že govorijo o recesiji.

2.2.8 Evropski finančni sistem je bil z redkimi izjemami omejenega obsega prav gotovo v večji meri žrtev kot krivec. Nič manj gotovo pa ni, da so „pofinančenje“ gospodarstva, iskanje čedalje bolj prefinjenih načinov za povečanje priložnosti za dobiček, vedno agresivnejša vloga špekulativnih skladov in pojav državnih skladov z velikanskimi sredstvi, vse bolj zmanjševali vlogo realnega gospodarstva, razkrili pomanjkljivosti nacionalnih sistemov nadzora, neučinkovitost modelov sodelovanja med različnimi organi oblasti in zaskrbljujočo vlogo agencij za ocenjevanje tveganj, vključno s tistimi, ki se ukvarjajo s tako imenovanim „etičnim“ ocenjevanjem (in ki so, na primer, pozitivno ocenile podjetja kot Parmalat, z njegovim čudovitim etičnim kodeksom).

2.2.9 Ta kriza je imela posledice za vse tržne akterje, neodvisno od tega, ali so špekulirali na veliko, na malo ali pa sploh ne. Povezovanje trgov je doseglo takšno točko, da nihče ne more trditi, da je varen pred negativnimi učinki. Problem je v tem, da se z drugimi delijo samo izgube, medtem ko dobički ostajajo trdno v rokah špekulantov.

3. Evropski finančni sistem

3.1 Banke

3.1.1 Banke so osrednji del povezave med finančnimi posredniki. V nekaterih državah pomembno obvladujejo realno gospodarstvo in imajo moč, ki ni samo gospodarska; poleg tega vplivajo na razvoj območij in podjetij ter povečujejo njihove možnosti za dobiček.

3.1.2 Čeprav vse bančne institucije delujejo v okviru trga in v bistvu vse ponujajo enake storitve, od splošnejših do bolj specializiranih, se vendarle zelo razlikujejo po izvoru, in to različnost so ves čas ohranjale.

3.1.3 Poleg poslovnih in investicijskih bank, ki imajo prevladujoč tržni položaj, obstajajo še javne hranilnice, nastale zato, da bi mestnemu prebivalstvu – predvsem najrevnejšim – ponujale rešilni pas v kriznih časih. Prve tovrstne hranilnice so nastale v obdobju nemškega cesarstva v začetku 19. stoletja. Vendar je med njimi veliko takšnih, ki so samo preimenovane različice zastavljalnic, nastalih v 15. stoletju. S 160 milijoni strank in 980 000 zaposlenimi imajo te hranilnice danes na maloprodajnem trgu več kot tretjinski delež. Med primeri vključujočega delovanja hranilnic velja omeniti Zweite Sparkasse v Avstriji in Parcours confiance v Franciji.

3.1.4 Na nekaterih obrobnih območjih in na podeželju se je razvilo gibanje kmečkih in obrtniških hranilnic, da bi se borilo proti pojavu oderuštva. Nastalo je na podlagi zamisli Friedricha Wilhelma Raiffeisna, ki je prvo Darlehnkassenverein („posojilniško in hranilniško društvo“, op. prev.) ustanovil leta 1864. Ljudske banke, tudi te ustanovljene na podlagi zadružnih načel, se navdihujejo po zamislih Franza Hermanna Schulze-Delitzscha, ki je ustanovil prvo Vorschussverein („posojilniško društvo“, op. prev.) leta 1850. Na podlagi teh izkušenj se je razvilo veliko gibanje zadružnega posojilništva in ljudskih bank, ki ima danes v EU več kot 20-odstoten tržni delež z več kot 140 milijoni strank, 47 milijoni članov in 730 000 zaposlenimi.

3.1.5 Ta zgodovinski pregled kaže, da je civilna družba bankam v gospodarskem sistemu vedno namenjala vlogo, ki se je vsaj delno razlikovala od vloge drugih podjetij. Od bank so vedno pričakovali, da sledijo tudi etično-socialnim ciljem, ne samo dobičku.

3.1.6 Pomembna tema, ki bi se je morala lotiti finančna industrija, je čim širši dostop do finančnih storitev. Medtem ko ima v državah v razvoju dostop do posojil samo 20 % prebivalstva, ta delež v Evropi dosega spodbudnih 90 %. Vendar to še ni zadovoljivo, saj 10 % izključenega prebivalstva lahko trpi dejansko zelo hudo diskriminacijo.

3.2 Zavarovalnice

3.2.1 Prve sodobne oblike bank izvirajo z začetka 15. stoletja v Italiji, z ustanovitvijo Banco di San Giorgio leta 1406. Nekatere od teh bank še vedno poslujejo, tako na primer Monte dei Paschi di Siena, ustanovljena leta 1472. Izvor zavarovalnic pa je veliko starejši. Prve oblike zavarovalnic so se pojavile med 3. in 2. tisočletjem p.n.š. na Kitajskem in v Babiloniji. Grki in Rimljani so prvi uvedli koncept življenjskega in zdravstvenega zavarovanja, in sicer z „dobrodelnimi društvi“, ki so plačevala zdravljenje, pomoč družinam in celo pogrebe. Enako vlogo so v srednjem veku imeli cehi. V 14. stoletju (1347) so v Genovi iznašli zavarovalno pogodbo, ločeno od naložbe. Tako je obogatel Edward Lloyd, ki je leta 1688 v londonski ulici Tower Street odprl kavarno. Vanjo so zahajali ladjarji, trgovci in kapitani; bila je idealno shajališče tistih, ki so želeli zavarovati ladje in tovore in biti finančno udeleženi pri pustolovščini. V istem obdobju, po strahotnem londonskem požaru leta 1666, v katerem je zgorelo 13 200 hiš, je Nicholas Barbon ustanovil prvo zavarovalnico proti požaru, the Fire Office.

3.2.2 Po izkušnji zavarovalnice Lloyd (ki v tehničnem smislu ni zavarovalnica) se je zavarovalniški model razširil po vsej Evropi in sprožil delovanje zavarovalnic. Razvoj sodobnih zavarovalnic je povezan s sodobno teorijo verjetnosti, predhodniki katere so bili Pascal in Fermat, a tudi Galileo. V zavarovalništvu se pojavijo vzajemne zavarovalnice, ki so v lasti imetnikov zavarovalnih polic – torej neposredno zavarovalniških strank – in ne delničarjev. V prejšnjem stoletju se pojavijo zadružne zavarovalnice. V nekaterih državah so se uveljavile zaradi svoje velike sposobnosti, da ponujajo kakovostne produkte celotnemu trgu. Enako kot zadružne banke so tudi vzajemne zavarovalnice močno povezane z lokalnimi gospodarskimi sistemi in pomembno prispevajo k njihovemu razvoju, tudi s ponovnim vlaganjem znatnega dela svoje dodane vrednosti.

3.3 Etične banke in zavarovalnice

3.3.1 Etične banke in zavarovalnice so se pojavile pred nekaj leti. Ukvarjajo se z vzdrževanjem komercialnih odnosov in finančnim podpiranjem samo tistih podjetij, ki izpolnjujejo stroga merila na podlagi vrednot. Pogoj je, da te vrednote podpira skupnost, v kateri so etične banke in zavarovalnice nastale. Okoljska trajnost, zavračanje vsakršne oblike sprejemanja trgovine z orožjem in stalna zavzetost za boj proti vsakršni obliki diskriminacije: to so le nekatere izmed teh vrednot, na katere se opirajo.

3.3.2 „Etično“ finančništvo in mikrofinančništvo

3.3.2.1 Izraz „etično finančništvo“ označuje finančno dejavnost, ki spodbuja človekoljubne, socialne in okoljske pobude v luči etične in gospodarske presoje njihovega vpliva na okolje in družbo in katere glavni cilj je finančna podpora omenjenim pobudam ali pa tudi posameznikom, s pomočjo instrumenta mikroposojil.

3.3.2.2 Mikrofinančništvo sloni na bankah, specializiranih na poslovanje z majhnimi zneski in revnimi sloji prebivalstva, ki bi bili sicer izključeni iz tradicionalnega bančnega sistema. Znano je predvsem zaradi svojega poslovanja v tretjem svetu. Vendar ne smemo pozabiti, da so tudi zahodne države imele pomembno tradicijo pri mikrovarčevanju (medtem ko je bilo mikroposojilništvo bolj obrobno, nekoč npr. v obliki zastavljalnic). Primeri mikrovarčevanja so večletni depoziti z nizkimi stroški.

3.3.2.3 Dejavnost etičnega finančništva poteka na podlagi naslednjih načel (7):

(a) nediskriminacija koristnikov na podlagi spola, narodnosti ali vere, kot tudi premoženjskega stanja, na podlagi stališča, da je posojilo v vseh svojih oblikah človekova pravica;

(b) dostop do najšibkejših, na podlagi veljavnosti oblik osebnega poroštva, poroštva kategorije ali skupnosti, enakopravno s poroštvi na podlagi premoženja;

(c) učinkovitost, zaradi katere se etično finančništvo ne opredeljuje kot dobrodelnost, temveč kot gospodarsko pomembna in družbeno koristna dejavnost;

(d) sodelovanje varčevalca pri odločitvah podjetja, ki zbira prihranke; varčevalec lahko sodeluje tako, da izrazi svoje preference glede namena sredstev, ali pa prek demokratičnih mehanizmov sodelovanja pri odločitvah;

(e) popolna preglednost in dostop vseh do informacij, zaradi česar mora biti pri prihrankih znano ime varčevalca, stranka pa ima pravico poznati način delovanja finančne institucije in njene odločitve o uporabi sredstev in naložbah;

(f) zavračanje bogatenja, ki temelji zgolj na lastništvu in menjavi denarja, zaradi česar je treba ohranjati čim pravičnejše obresti, na podlagi ne samo gospodarskih, temveč tudi socialnih in etičnih meril;

(g) izključevanje finančnih odnosov z akterji in gospodarskimi dejavnostmi, ki ovirajo človekov razvoj in prispevajo h kršenju temeljnih pravic posameznika, kot so proizvodnja in trgovanje z orožjem, proizvodnja izdelkov, ki močno škodujejo zdravju in okolju, ter dejavnosti, ki temeljijo na izkoriščanju mladoletnikov ali zatiranju državljanskih svoboščin.

3.3.2.4 Izraz „etično zavarovalništvo“ označuje zavarovalniško dejavnost na podlagi naslednjih načel (8):

(a) vzajemnost, pojmovana v izvornem pomenu zavarovalnega sredstva kot instrumenta solidarnosti med tistimi, ki jih ni prizadela nobena škoda, in tistimi, ki jo utrpijo in potrebujejo povračilo škode;

(b) zavarovaljivost, pojmovana kot jamstvo zavarovalnega varstva za vsakega posameznika, da se prepreči morebitne škode, brez nepravičnega razlikovanja na podlagi starosti, morebitne telesne ali duševne prizadetosti ali drugih socialnih stisk;

(c) preglednost, pojmovanja kot pogodbena jasnost in nadzorljivost meril za oblikovanje premije;

(d) ustvarjanje koristi za zadevno območje;

(e) enakost dostojanstva pogodbenih strani.

3.3.3 Etična vlaganja

3.3.3.1 Etična vlaganja so namenjena financiranju pobud na področju okolja, trajnostnega razvoja, socialnih storitev, kulture in mednarodnega sodelovanja. Vrednostni papirji se ne izbirajo izključno na podlagi tradicionalnih finančnih meril, temveč tudi na podlagi meril družbene odgovornosti, kot so kakovost delovnih odnosov, spoštovanje okolja in preglednost.

4. Družbena odgovornost podjetij

4.1 Generalni direktorat za podjetništvo in Generalni direktorat za socialne zadeve Evropske komisije sodelujeta s podjetniškimi združenji na nekaterih tematskih področjih. Eno teh področij je ustrezno obveščanje varčevalcev, da bi jim pomagali bolje razumeti mehanizme finančnih trgov in razpoložljivih finančnih produktov. Pobude za finančno izobraževanje so učinkovit in družbeno odgovoren način za to, da se varčevalci izognejo vlaganju v produkte, ki ne ustrezajo njihovim pričakovanjem in njihovemu profilu tveganja.

4.2 Sodelovanje zadevnih akterjev pri pobudah v zvezi z družbeno odgovornostjo podjetij se za zdaj omejuje na zelo malo podjetij in delno na dejavnosti, namenjene vsem akterjem. Pot je še dolga, vendar sektorji, kot so ljudske in zadružne banke, hranilnice ter zadružne in vzajemne zavarovalnice nameravajo storiti še več in delovati še bolje.

4.3 Eden od problemov so oblike spodbud za glavne menedžerje in investicijske bančnike. Treba bi jih bilo pregledati, jih spraviti na razumno raven in jih pravilno uskladiti z dobički in z rezultati podjetij. Delavci in potrošniki, ki so žrtve finančne krize, ne odobravajo pretiranih zaslužkov glavnih menedžerjev, ki njihove težave še povečujejo. Ti zaslužki so pogosto zelo visoki, neodvisno od dobrih ali slabih rezultatov.

4.4 Novi modeli upravljanja finančnih podjetij, usmerjenih k zelo hitremu doseganju kar največjega dobička, tudi zaradi četrtletnih ocen poslovanja včasih silijo k neodgovornemu ravnanju, kot se je zgodilo v nedavnih primerih finančnih škandalov v nekaterih državah EU. Družbena odgovornost podjetij pa si nasprotno prizadeva, da bi bili dobički stabilni in trajni, s povečevanjem vrednosti materialnega in nematerialnega kapitala podjetja, ki ga – v primeru finančnih podjetij – tvorijo delavci in zaupni odnosi s strankami.

4.5 EESO poziva k splošnemu sprejetju etičnih kodeksov, ki jih navdihuje družbena odgovornost podjetij. Bistvenega pomena je, da bi morali biti ti kodeksi preverljivi in preverjeni, da bi tako preprečili ponavljanje primerov odličnih kodeksov, ki so jih podpisali in objavljali menedžerji, ki so ogoljufali na stotisoče varčevalcev, kot se je zgodilo v najhujših škandalih zadnjih let (9).

5. Lokalne banke ter razvoj lokalnega gospodarstva in MSP

5.1 Na istem trgu tekmujejo različne vrste bank, ki ponujajo v osnovi isto vrsto storitev. Vse banke so zavezane k ekonomski učinkovitosti. Delniške družbe, zasebne banke, usmerjene bolj k dobičku delničarjev, druga podjetja, usmerjena bolj h gospodarskemu in družbenemu razvoju ustreznih območij, namenjajo posebno pozornost težavam z dostopom do posojil, manj premožnim strankam, razvoju malih in srednje velikih podjetij (MSP), spodbujanju šibkejših družbenih slojev ter območij na obrobju in skrajnem obrobju.

5.2 Na območjih z bolj razvitim lokalnim bančnim sistemom se stopnja rasti lokalnega gospodarstva znatno povečuje. Poudariti velja tudi, da v mnogih državah lokalne banke poslujejo v obliki hranilnic in zadružnih družb, ki pomemben del svojih dobičkov ponovno vlagajo na istem območju.

5.3 „Bančni sistem ima dvojno odgovornost: na ravni podjetja je odgovoren za izboljševanje učinkovitosti upravljanja posojilnih podjetij, merjene ne samo glede na donosnost (‚ustvarjanje dobičkov‘), temveč tudi glede na inovativno sposobnost, kakovost uporabljenega človeškega kapitala; na ravni ozemlja je odgovoren za prispevek k lokalnemu razvoju (‚ustvarjanje razvoja‘), ki se ne meri samo s količino dodeljenih posojil, temveč tudi s sposobnostjo vlaganja v izbiro projektov in v ocenjevanje možnosti podjetnikov in podjetij, kar lahko opredelimo kot ozemeljsko učinkovitost. Učinkovitost upravljanja mora biti v službi ozemeljske učinkovitosti: nekoristno je imeti učinkovite banke, če ne prispevajo k lokalnemu razvoju“ (10).

5.4 MSP so našla močan instrument za olajševanje dostopa do posojil svojim članom v jamstvenih družbah, organiziranih tudi na evropski ravni. Te družbe spodbujajo naložbena posojila za mala in srednje velika podjetja, ki niso deležna osebnih jamstev; ta jamstva zahtevajo financerji za vzpostavitev stabilnega bančnega razmerja.

6. Vloga oblikovalcev politike

6.1 Evropski ekonomsko-socialni odbor uvodoma ugotavlja, da je intervencijski pristop treba v tem smislu imeti za zgrešenega, kajti izkušnje kažejo, da je dobro, če se pobude z močnim socialnim in etičnim obeležjem pojavljajo spontano od spodaj navzgor. Vsak „aktiven“ poseg tvega, da bo onemogočil in odvrnil spontanost, ki je glavni porok za „naravno raznovrstnost“ gospodarskega in finančnega sistema. Obenem pa EESO meni, da se morajo oblikovalci politike vzdržati vsakršnega ravnanja, s katerim bi ovirali že obstoječe pobude in spontano nastajanje novih.

6.2 EESO si je zastavil vprašanje, ali bi morale biti etično-socialne pobude, ki jih uresničujejo organizacije, usmerjene k dobičku, deležne davčnih ali zakonskih ugodnosti. Pri tem je treba razlikovati dve vrsti okoliščin.

6.2.1 Organizacija, usmerjena k dobičku, sproži pobudo, ki je strukturno ločena od njenega značilnega poslovanja (tako je bilo npr. v primeru operacije Point Passerelle bančne skupine Crédit Agricole). V tem primeru ne bi smelo biti veliko dvomov o primernosti odobritve nadomestila glede na običajni postopek.

6.2.2 Organizacija, usmerjena k dobičku, sproža pobude, ki jih ni mogoče strukturno ločiti od njenega značilnega poslovanja. V tem primeru je primernost opredelitve sistema nadomestil sporna. Zagovorniki primernosti davčnega, finančnega ali regulativnega nadomestila menijo, da pozitivni zunanji učinki, ki izhajajo iz pobude, to upravičujejo. Obstajajo pa tudi nasprotna mnenja, ki se opirajo na dve glavni izhodišči: samo pobude v okviru samostojnega gospodarskega ravnotežja (torej sposobne zagotavljati primeren dobiček) so lahko trajne. Poleg tega resnično etičnega ali socialnega ravnanja ne smejo voditi interesi in ne smejo ga motivirati zakonske, finančne ali davčne koristi. Etično ali socialno ravnanje se nagrajuje samo: že dobro delo samo mora poplačati tistega, ki tako ravna.

6.2.3 EESO meni, da vsi sistemi zdaj v praksi že priznavajo nadomestila za etične ali socialne pobude. Davčna ureditev priznava odbitek stroškov samo, če so povezani z ustvarjanjem dohodkov. Načelo povezanosti je (seveda v določenih mejah in pod določenimi pogoji) izključeno, ko gre pri stroških za prispevke za dobrodelne ali družbeno koristne organizacije. V tem primeru je dejansko dopusten odbitek od obdavčljivih dohodkov, tudi če stroški niso povezani z ustvarjanjem teh dohodkov.

6.2.4 EESO meni, da zakonski okvir v razmerju do obnašanja organizacij in posameznikov ni nikoli nevtralen. Na podlagi te ugotovitve EESO meni, da kaže – v sistemu, ki že spodbuja nekatera obnašanja – sistematizirati in posplošiti načelo, da je tam, kjer obstajajo etične in socialne pobude, primerno ponuditi sistem nadomestil, ki ustreza merilom pravičnosti in racionalnosti vloge javnega sektorja v gospodarstvu in družbi.

6.2.5 Načelo, ki ga predlaga EESO, bi bilo v tem, da nadomestil ne bi namenjali neposredno institucijam, temveč njihovim etičnim ali socialnim pobudam. EESO meni, da to samo po sebi ni neprimerno: ni mogoče na silo ločevati etike in gospodarstva z vsiljevanjem načela, da je mogoče za resnično etične pobude šteti le tiste, ki tistemu, ki jih uresničuje, ne prinašajo nobene gospodarske koristi. Če bi ravnali tako, bi namreč na koncu za etične pobude šteli izključno dobrodelna dejanja ali dejanja darežljivosti.

7. Finančna nadomestila in davki

7.1 EESO pozitivno ocenjuje pobude v tej smeri. Takšna usmeritev je tudi ekonomsko upravičena. Iz več razlogov, povezanih s političnimi odločitvami, proračunskimi omejitvami ali usmeritvami h gospodarski učinkovitosti smo bili v zadnjih desetih, dvajsetih letih priče krčenju socialne države. Da bi preprečili pretiran padec blaginje prebivalstva, ni mogoče vsake zahteve v zvezi blaginjo in socialnim varstvom postavljati v odvisnost od gospodarske rasti, temveč je treba ustvarjati prostor za pobude od spodaj navzgor.

7.2 Primer ureditve, ki spodbuja povezovanje javnega in zasebnega sektorja, da se še naprej zagotavlja visoke standarde socialne države, je način, kako je Nizozemska organizirala sektor zdravstvenega zavarovanja. Po eni strani morajo namreč zavarovalnice zavarovati vse državljane, po drugi pa lahko imajo dostop do javnega sistema nadomestil, ko gre za večja tveganja, ki jih morajo tako prevzemati. Na nizozemskem trgu so tudi razvili zgledne pobude, da bi seropozitivnim osebam olajšali dostop do življenjskih zavarovanj.

7.3 Belgija ponuja zanimiv primer finančnih nadomestil za spodbujanje dostopa do osnovnih finančnih storitev. Obstaja namreč medbančni sklad, ki izplačuje nadomestila posrednikom, ki omogočajo lažji dostop do storitev. Tako so najbolj omejujoči posredniki čisti plačniki prispevkov v sklad, medtem ko so posredniki z odprtejšim pristopom čisti koristniki.

7.4 Kar zadeva davčne olajšave, že obstaja zelo razširjen sistem za spodbujanje zadružnih družb, ki sledijo vzajemnostnim ciljem.

7.5 Primer ureditve, ki priznava davčne olajšave organizacijam z izrecnimi socialnimi usmeritvami, je italijanski zakon o nepridobitnih družbeno koristnih organizacijah (ONLUS - Organizzazioni non lucrative di utilità sociale).

8. Ureditev

8.1 Ureditve povzročajo stroške in določbe, ki obremenjujejo delovanje podjetij in posrednikov. V zadnjih dvajsetih letih je posege vodilo načelo level playing field (enakih izhodiščnih pogojev za vse). S tem, da so bili vsi primerljivi akterji (npr. banke, zavarovalnice itd.) postavljeni v enakopraven položaj, so predpisi omogočali krepitev konkurence in gospodarske učinkovitosti. Če pa to načelo uporabljamo preveč togo in brez primernih prilagoditev, postane nepremagljiva ovira za nastajanje in preživetje etičnih in socialnih pobud. To nevarnost je mogoče omejiti s sistematično in usmerjeno uporabo tako imenovanega „načela sorazmernosti“, po katerem majhnega posrednika z omejenim obsegom poslovanja ni mogoče podvreči enaki zakonski obremenitvi kot kompleksno, multinacionalno organizacijo.

8.2 Vsaka organizacija, za katero je mogoče dokazati, da se je – vsaj delno, vendar strukturno in za stalno – odpovedala merilu ustvarjanja čim večjega dobička, da bi spodbujala etične ali socialne pobude, bi morala biti deležna ugodnosti davčne in zakonodajne ureditve, ki bi se vsaj delno razlikovala od splošne ureditve. V nekaterih državah članicah so vlagatelji, ki strogo upoštevajo etična načela, že deležni ugodnosti, da zanje ne velja direktiva o bankah. Prizadevati bi si bilo treba, da bi to načelo razširili na vse države članice.

8.3 Čeprav evropska pogodba to načelo priznava, ga nekatere države članice še vedno ne priznavajo in ga izrecno ne varujejo. Potreben je pritisk, da bi dosegli bolj sistemsko in širše priznanje tega načina družbenega upravljanja.

8.4 Evropska komisija lahko s tem, da zagotavlja, da države članice ne sprejemajo ukrepov, ki bi izkrivljali konkurenco, spodbuja varovanje raznovrstnosti ponudbe finančnih, bančnih in zavarovalnih storitev. Pravila glede državnih pomoči bi morala upoštevati te vidike.

V Bruslju, 23. oktobra 2008 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Arthur Fridolin Utz, Gospodarska etika. San Paolo, Cinisello Balsamo 1999. (Naslov izvirnika: Wirtschaftsethik; op. prev.).

(2) Konrad Adenauer, Spomini 1945/1953. Mondadori, Milano 1966. (Naslov izvirnika: Erinnerungen 1945-1953; op. prev.).

(3) John Kenneth Galbraith, Liberty, Happiness … and the Economy (Svoboda, sreča … in gospodarstvo), The Atlantic Monthly, junij 1967.

(4) Luca de Biase, Economia della felicità (Gospodarstvo sreče), Feltrinelli, Milano 2007.

(5) Vir: UNI (United Network International), Ženeva, 2008.

(6) Bilten Banke Italije št. 52, april 2008.

(7) Participativna demokracija: opredelitve iz študije, ki jo je podprl odbor za proračun dežele Lacij.

(8) Glej opombo 7.

(9) Tem ljudem so podelili celo častno diplomo z utemeljitvijo: „na lokalni, nacionalni in mednarodni ravni si prizadeva za poslovanje podjetja s pogumom, vztrajnostjo, iznajdljivostjo, visoko stopnjo profesionalnosti, jasno vizijo, z etiko obnašanja, ki postavlja na laž resda maloštevilne posameznike, ki menijo, da sta etika in gospodarstvo skorajda nezdružljiva pojma“.

(10) P. Alessandrini, Le banche tra efficienza gestionale ed efficienza territoriale: alcune riflessioni (Banke med učinkovitostjo upravljanja in ozemeljsko učinkovitostjo), 2003.