OBVESTILO KOMISIJE

Smernice o živih živalih, ki so gojene v ujetništvu na podlagi uredb EU o trgovini s prostoživečimi rastlinskimi in živalskimi vrstami

(2022/C 306/02)

Kazalo

1. Uvod 3

2. Status dokumenta 4

3. Preverjanje zakonite pridobitve – splošni pomisleki 4

3.1. Zakonito poreklo v ujetništvu gojenih osebkov 4

3.2. Osnovanje matične skupine 5

3.3. Kode vira 6

3.3.1. Dodajanje osebkov iz narave 6

3.3.2. Pridobitev potomcev druge generacije 7

3.4. Kode namena 8

3.5. Vprašanja v zvezi z nomenklaturo 9

4. Vnos v EU 9

4.1. Vloga upravnega organa pri ocenjevanju uvoznih dovoljenj za v ujetništvu gojene osebke 10

4.2. Vloga strokovnega organa pri ocenjevanju uvoznih dovoljenj za v ujetništvu gojene osebke 10

5. Trgovina znotraj Unije 11

5.1. Vloga upravnega in strokovnega organa pri ocenjevanju vlog za trgovino znotraj Unije z v ujetništvu gojenimi osebki iz Priloge A 11

5.2. Vloga upravnega in strokovnega organa pri trgovini znotraj Unije z v ujetništvu gojenimi osebki iz Priloge B 13

6. Izvoz in ponovni izvoz iz EU 13

6.1. Ponovni izvoz v ujetništvu gojenih osebkov 13

6.2. Izvoz v ujetništvu gojenih osebkov 13

6.2.1. Vloga upravnega organa pri ocenjevanju izvoznih dovoljenj za v ujetništvu gojene osebke 13

6.2.2. Vloga strokovnega organa pri ocenjevanju izvoznih dovoljenj za v ujetništvu gojene osebke 14

7. Odvzete živali 15

Priloga 1 Vidiki, ki jih je treba upoštevati pri ocenjevanju tveganj v zvezi s trgovinoz v ujetništvu gojenimi osebki 17

Priloga 2 Informacije, ki se zahtevajo od države izvoza 18

Priloga 3 Diagram poteka za ocenjevanje kod vira 19

1. Uvod

Namen teh smernic je državam članicam EU in deležnikom pomagati pri izvajanju uredb EU o trgovini s prostoživečimi rastlinskimi in živalskimi vrstami (1) v zvezi z živimi živalskimi osebki, ki so rojeni in gojeni v ujetništvu, kadar so vneseni v EU, (ponovno) izvoženi iz EU ali se z njimi trguje znotraj razdelka.

Zlasti je namen smernic državam članicam EU pomagati pri ocenjevanju, ali v ujetništvu gojeni osebki (2) vrst iz prilog k osnovni uredbi izpolnjujejo pogoje za izdajo dokumentov, potrebnih za uvažanje, (ponovno) izvažanje ali notranjo trgovino.

V Konvenciji o mednarodni trgovini z ogroženimi prostoživečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami (CITES) so navedene ogrožene vrste. Z leti se je delež trgovine z osebki teh vrst, vzetih iz narave, o kateri se poroča, zmanjšal, medtem ko se je delež vrst, gojenih z različnimi vrstami sistemov pridobivanja, vključno z gojitvijo v ujetništvu, povečal (3).

Za osebke, ki niso pridobljeni iz narave, se pogosto šteje, da nimajo neposrednega negativnega vpliva na prostoživeče populacije ali da sploh zagotavljajo koristi ohranitve – z zmanjšanjem povpraševanja po prostoživečih osebkih, ustvarjanjem informacij o življenjskem ciklu, ki se lahko uporabljajo na področju ohranitve, zagotavljanjem pomoči pri razvoju tehnik, ki se lahko uporabljajo za gojitev, ki koristi ohranitvi, ali osnovanjem „zavarovane populacije“ v ujetništvu, tj. vrste, vzete v ujetništvo zaradi varnosti pred izumrtjem v naravi. Pravila, ki urejajo trgovino z navedenimi osebki, zato dovoljujejo več kot tista, ki se uporabljajo za osebke, pridobljene iz narave.

Vendar so se ta odstopanja tudi zlorabljala, z osebki, pridobljenimi iz narave, pa se je trgovalo z goljufivimi trditvami o viru gojitve v ujetništvu. Gojitev v ujetništvu lahko precej negativno vpliva na ohranitev naravnih populacij, kadar so bile osnovane matične skupine pridobljene ali se dopolnjujejo na netrajnosten način.

V nekaterih primerih so organizacije za gojenje v ujetništvu uporabljale nezakonito pridobljene osebke. Obstajajo tudi primeri, ko trditve o gojitvi niso bile resnične in so se prostoživeči osebki „prekupčevali“ kot v ujetništvu gojeni osebki. Zato je treba upoštevati morebiten vpliv domnevnih organizacij za gojenje v ujetništvu na prostoživeče populacije, v državah članicah EU pa je potreben enoten pristop za zagotovitev, da ne pride do trgovanja, če obstajajo razumni dvomi o verodostojnosti trditev o gojitvi v ujetništvu, in za zaščito resničnih organizacij za gojenje v ujetništvu pred nelojalno konkurenco.

Smernice so potrebne, da bi bili pristopi držav članic EU skladni in da bi te države uporabljale enake standarde v zvezi z živimi živalmi, ki so gojene v ujetništvu. Skladnost v državah članicah EU se lahko doseže z določitvijo smernic o razlagi ustreznih členov osnovne uredbe v zvezi z živalmi, ki so gojene v ujetništvu, pa tudi o razlagi ustreznih členov izvedbene uredbe.

Države članice EU so pozvane, naj v nadaljevanju navedene smernice uporabljajo za vsak primer posebej in na način, sorazmeren s posameznim primerom.

2. Status dokumenta

Te smernice je pripravila Evropska komisija, osnutek pa so potrdili Odbor za trgovino s prostoživečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami, ustanovljen v skladu s členom 18 osnovne uredbe, in torej tudi pristojni organi v državah članicah EU.

Namen dokumenta je nacionalnim organom pomagati pri uporabi uredb EU o trgovini s prostoživečimi rastlinskimi in živalskimi vrstami.

Pravno ni zavezujoč; njegov edini namen je zagotoviti informacije o določenih vidikih osnovne uredbe, izvedbenih uredb ter ukrepov, ki se štejejo za dobro prakso.

Ne nadomešča, dopolnjuje ali spreminja nobenega veljavnega zakona EU o tem vprašanju, ki ostaja pravna podlaga, ki se mora uporabljati.

Prav tako se ta dokument ne bi smel obravnavati ločeno, temveč ga je treba uporabljati v povezavi z zakonodajo in ne kot „samostojno“ referenco. Za uradno razlago prava Unije je pristojno samo Sodišče Evropske unije.

Komisija bo smernice objavila na spletu, objavijo pa jih lahko tudi države članice EU. Komisija in Odbor za trgovino s prostoživečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami ga bosta pravočasno pregledala.

Nekatere države članice EU in druge države nečlanice EU lahko uporabljajo strožji nacionalni nadzor nad trgovino z v ujetništvu gojenimi živimi osebki. Vložniki vlog za izdajo dokumentov CITES bi zato morali pred selitvijo živih v ujetništvu gojenih osebkov preveriti tudi pravila, vzpostavljena v namembni državi ali državi porekla.

3. Preverjanje zakonite pridobitve – splošni pomisleki

V tem oddelku so najprej zagotovljene smernice o vidikih, ki jih je treba upoštevati pri ocenjevanju trditve o gojitvi določenega osebka v ujetništvu (oddelek 3.1), pa tudi osnovane skupine (oddelek 3.2), medtem ko se v naslednjih oddelkih preučujejo kode vira (oddelek 3.3) in namen kod (oddelek 3.4) ter njihova povezava z gojitvijo v ujetništvu, v zadnjem oddelku (3.5) pa so zagotovljene smernice o tem, kako ravnati s spremembami nomenklature.

3.1. Zakonito poreklo v ujetništvu gojenih osebkov

Pri ocenjevanju, ali je bil v ujetništvu gojeni osebek vrste iz Priloge A ali B, zakonito pridobljen, bi bilo treba upoštevati naslednje splošne točke:

— ocena tveganja – upravni organi bi morali posebno pozornost nameniti primerom, ko je mogoče ugotoviti večja tveganja v skladu s Prilogo 1 k temu dokumentu. Dejavniki iz Priloge so okvirni in bi jih bilo treba prilagoditi oceni vsakega posameznega primera;

— nadzorna veriga – če je izvedljivo, bi bilo treba posle prenosa, ki se nanašajo na starševsko skupino v ujetništvu gojenega osebka, sam v ujetništvu gojeni osebek in poznejše lastništvo navedenega osebka, kronološko dokumentirati;

— skrbni pregled – upravne organe se spodbuja, naj se posvetujejo z ustreznimi vladnimi in medvladnimi organi, da bi preverili, ali so bili osebki zakonito pridobljeni glede na obveznosti v okviru CITES in izpolnjevanje zahtev skrbnega pregleda. Te skupine med drugim vključujejo upravne organe drugih podpisnic CITES, odbor za živali CITES, tajništvo CITES in posebne skupine Komisije za ohranitev vrst pri Mednarodni zvezi za ohranjanje narave in naravnih virov (IUCN). Posebno pozornost bi bilo treba nameniti primerom, ki vključujejo zelo ogrožene vrste (4), pri katerih bi bilo treba, če ni bila predložena zadovoljiva dokazna dokumentacija, vzpostaviti stik z državo ali državami razširjenosti vrste, da se preveri, ali je bila vrsta sploh zakonito izvožena. Če so stiki z organi države razširjenosti vrste neuspešni, se lahko upravni organi odločijo za vzpostavitev neposrednega stika z vložnikom;

— dokazno breme – za trgovino znotraj Unije in (ponovni) izvoz bi morali upravni organi od vložnika zahtevati, naj predloži dokazno dokumentacijo o zakoniti pridobitvi. V številnih primerih bo dokazilo o zakoniti pridobitvi v obliki potrdila (Priloga A) ali dokumenta, ki ustreza smernicam o dokazilu o zakoniti pridobitvi živih živali vrst iz Priloge B (5). Če teh dokumentov ni, se lahko upoštevajo druge vrste dokumentov ali dokazov: Kadar gospodarski subjekt nima več dokazne dokumentacije o zakoniti pridobitvi in je tudi upravni organi ne morejo pridobiti, se lahko zakonita pridobitev ugotovi na podlagi drugih dejavnikov. To velja za dolgoletne organizacije za gojenje v ujetništvu, ki so bile ustanovljene bodisi pred vključitvijo vrst v CITES bodisi pred več desetletji (odvisno od razmnoževalnega cikla vrste). V takih primerih bi lahko upravni organ potrdil zakonito pridobitev osebka, če je mogoče dokazati, da: — je pred osnovanjem matične skupine za organizacijo za gojenje prišlo do številnih zakonitih uvozov v EU (tj. z vrsto se je zakonito trgovalo) in — je gojitev vrste na splošno mogoča s prirastom, ki ustreza trditvi gospodarskega subjekta, in je bila mogoča že v času ustanovitve organizacije za gojenje ter — je gojitelj uspešno gojil osebke od osnovanja matične skupine ali lahko dokaže, da sta se vsaj dve (2) generaciji gojili v njegovem obratu.

Osebek vrste iz Priloge A ali B se lahko zakonito vnese v EU na podlagi uvoznega dovoljenja, ki ga izda namembna država članica. Ta osebek ali potomec takih osebkov se lahko pozneje prenese v drugo državo članico.

Notranja trgovina z osebki vrst iz Priloge A mora biti zajeta s potrdilom za trgovino znotraj EU.

Uvozno dovoljenje za osebke vrst iz Priloge B bo ostalo pomemben del nadzorne verige, skupaj z drugimi vrstami dokumentacije, kot sta račun ali dokazilo o zakoniti pridobitvi. Če je tak osebek ali njegov potomec v drugi državi članici in navedena država članica pridobi informacije, ki vzbujajo resen dvom o zakonitem poreklu, bi se morale države članice, vključene v posel prenosa, posvetovati med seboj (6).

Če obstaja verodostojen dokaz o tem, da je bil dokument izdan na napačni domnevi, da so bili pogoji za njegovo izdajo izpolnjeni, se upravnemu organu v državi članici izdaje močno priporoča, naj navedeni dokument razglasi za formalno neveljaven.

Če zadevne države članice ne sklenejo dogovora in dvom o veljavnosti dokumenta, ki ga je izdala druga država članica, ostaja, se lahko država članica, ki obravnava vlogo na podlagi vprašljivega dokumenta, odloči, da novega dokumenta (potrdila za trgovino znotraj EU ali potrdila o ponovnem izvozu) ne bo izdala.

Prav tako se lahko odloči, da se izda potrdilo EU, ki omejuje trgovino in jo dovoljuje le znotraj EU. V zadevno potrdilo EU se lahko vključijo posebne omejitve, ki pojasnjujejo, da (ponovni) izvoz osebka ni dovoljen. Vse države članice se spodbuja, naj spoštujejo pogoje, vključene v potrdilo EU ali uvozno dovoljenje druge države članice, in te omejitve kopirajo v morebiten nov dokument, izdan na podlagi potrdila ali dovoljenja.

3.2. Osnovanje matične skupine

V skladu s členom 54 izvedbene uredbe se lahko osebek šteje za „gojen v ujetništvu“ le, če je bila matična skupina osnovana v skladu s predpisi, ki so se uporabljali zanjo v času pridobitve, in na način, ki ne škoduje preživetju navedene vrste v naravi.

Za nedavno osnovano matično skupino je to mogoče dokazati z dokazno dokumentacijo v obliki uvoznih dovoljenj, potrdil za trgovino znotraj EU ali dokumentacije, ki je skladna s smernicami o dokazilu o zakoniti pridobitvi živih živali vrst iz Priloge B (zgoraj, opomba 5).

Če je bila matična skupina osnovana pred vključitvijo vrste na podlagi CITES ali uredb EU o trgovini s prostoživečimi rastlinskimi in živalskimi vrstami in je v ta namen predložen verodostojen dokaz, se lahko dovoli gojitev v komercialne namene (za izvoz in trgovino znotraj EU).

Če je bila matična skupina uvožena, bi se bilo treba osredotočiti na dokazilo, da so bili osebki zakonito uvoženi v skladu s CITES in zakonodajo EU, vključno z morebitnimi strožjimi domačimi ukrepi, ki so jih sprejele države članice.

Število generacij, uspešno gojenih v ujetništvu znotraj EU, je lahko del dokazila o zakoniti gojitvi. Vendar če so osnovane skupine velike, lahko to kaže na morebiten negativen vpliv, ki ga je lahko nezakoniti odvzem imel na ohranitev vrste.

3.3. Kode vira

Priloga 3 zagotavlja diagram poteka, ki povzema, kako je treba uporabljati različne kode vira za živali, ki se vzdržujejo v ujetništvu v nekaterih fazah, na podlagi določb uredb EU o trgovini s prostoživečimi rastlinskimi in živalskimi vrstami in ob upoštevanju resolucij konference pogodbenic CITES ter opredelitev pri razlagi teh uredb. To lahko organom pomaga pri preverjanju, ali je v zadevni vlogi uporabljena pravilna koda in zlasti, ali se pravilno uporablja koda vira C.

Pri preučevanju vlog za osebke, rojene v ujetništvu, upravni organ ob posvetovanju s strokovnim organom presodi, ali so bile kode vira pravilno uporabljene na podlagi člena 54(3) in (4) izvedbene uredbe.

Zlasti je treba za sprejetje kode vira C, ki določa v ujetništvu gojene osebke, upoštevati, ali se matična skupina:

a) vzdržuje brez rednega vnosa osebkov iz narave in

b) upravlja na način, da se z njim pridobijo potomci druge generacije.

Ta ocena mora biti opravljena za vsak primer posebej glede na vključene vrste in gojitelja. Na primer kodo vira C je mogoče enostavneje dodeliti za vrsto, za katero je že znano, da se več generacij goji v ujetništvu v EU, kot pa za vrsto, katere potomci druge generacije še niso bili pridobljeni ali so zelo redki. V navedenem primeru je verjetnejša uporaba kode vira F.

Naslednja dva pododdelka vsebujeta več podrobnosti o obeh zgoraj navedenih pogojih.

3.3.1. Dodajanje osebkov iz narave

Če obrati gojijo osebke v nadzorovanih razmerah, morajo organi držav članic upoštevati, ali se je matična skupina redno povečevala s primerki, vzetimi iz narave.

Če se osebki, vzeti iz narave, dodajajo le redko in v skladu z zahtevami člena 54(3) izvedbene uredbe, se lahko koda vira C uporablja za potomce iz tega obrata (ob predpostavki, da so izpolnjeni vsi drugi pogoji člena 54).

Ali je treba prostoživeče osebke dodati matični skupini ali ne, se lahko strokovno določi z oblikovanjem genetskih profilov. Kako pogosto se povečanje še lahko šteje za „občasno“, je lahko odvisno od starosti generacije vrst, v vsakem primeru pa je značilno za posamezno vrsto. Sčasoma, spet odvisno od starosti generacije vrst, novododani prostoživeči osebki ne bi smeli sestavljati velikega deleža matične skupine, saj vzdrževanje matične skupine, ki izhaja iz narave, ne bi bilo vzdržno.

Če se prostoživeči osebki iz Priloge A uvažajo za namene gojitve, bi bilo treba upoštevati naslednje dejavnike:

— ali je projekt gojitve v ujetništvu potreben za namene ohranitve ob upoštevanju podobnih dejavnosti drugod po svetu in prizadevanj za ohranjanje in situ ali njihovega neobstoja;

— obstoj v ujetništvu gojenih osebkov drugod po svetu, ki se ne bi mogli uporabljati namesto osebkov, vzetih iz narave;

— stališča strokovnega organa izvoznih držav;

— stališča ustreznega imetnika mednarodne, nacionalne ali regionalne rodovniške knjige ali koordinatorja programa ohranjanja ex situ Evropske zveze živalskih vrtov in akvarijev (EAZA) (7), če obstajajo;

— stališča ustrezne posebne skupine IUCN za ohranitev vrst ali drugih strokovnjakov, če obstajajo;

— predstavitev primera za gojitev v smislu opredeljenih ciljev, načrtovanja in raziskav pred uvozom;

— rezultati projektov gojitve v smislu sodelovanja z drugimi na področju in objavljenega gradiva o gojitvi, reji in biologiji;

— rezultati vložnika o gojitvi v ujetništvu na splošno in natančneje o zadevni vrsti ter dolgoročna izvedljivost projekta;

— uradna/institucionalna podpora projektu;

— fotografski dokazi o obratu za gojitev, kadar je to mogoče, za podkrepitev bistvenih pisnih informacij ter

— koristi populacije in situ, ki izhajajo iz odstranitve osebkov iz narave v državi razširjenosti vrste.

Ti dejavniki so predstavljeni v naključnem vrstnem redu, vendar se bo obseg, v katerem bo treba katerega koli od njih upoštevati, razlikoval od primera do primera.

3.3.2. Pridobitev potomcev druge generacije

Za presojo o tem, ali se z gojitvijo „upravlja na način, za katerega je bilo dokazano, da se z njim v nadzorovanem okolju zanesljivo pridobijo potomci druge generacije“ (člen 54(4) izvedbene uredbe), je potrebnih veliko informacij o metodah gojitve in zadevnih posameznih vrstah.

Pod določenimi pogoji se lahko z osebki prve generacije trguje tudi pod kodo vira C, če se z organizacijo za gojenje upravlja na način, da se z njim pridobijo potomci druge generacije. Vsak tak primer bi bilo treba oceniti posebej ob upoštevanju številnih dejavnikov, kot so:

— bivalne razmere;

— prehranjevalne zahteve;

— ustrezne razmere gojitve;

— zapletenost razmnoževalnega cikla;

— število primerkov v matični skupini;

— dostop do nesorodnih osebkov prve generacije;

— genetsko upravljanje (posodabljanje rodovniške knjige tudi ob upoštevanju podvrst);

— prejšnji dokazan uspeh razmnoževanja posameznega gojitelja ali gojitvene skupnosti na splošno;

— izvedljivost pridobitve domnevnega števila primerkov, o katerih se poroča, pridobljenih na letni ravni;

— razmerje spolov;

— starost ob spolni zrelosti in sposobnost preživetja;

— redkost vrste v ujetništvu.

Ocena glede na člen 54(4) izvedbene uredbe mora zato vključevati podrobnosti o načinu upravljanja trenutne matične skupine in potencialu za razmnoževanje vrste v drugo generacijo (F2) in naslednje.

Morda gojitelj prej ni dokazal, da je vzgojil drugo generacijo zadevne vrste, vendar je vzpostavil vse pogoje, ki mu bodo to omogočali.

Za zelo redko vrsto ali vrsto, ki jo je težko gojiti, se to lahko dokaže na primer s članstvom gojitelja v usklajenem programu vzreje, kot je program ohranjanja ex situ EAZA (EPP – prej znan kot evropski vzrejni program za ogrožene vrste), v okviru katerega so se osebki v ujetništvu že uspešno gojili.

Uspeh programa vzreje kot celote bi bilo treba upoštevati skupaj z obsegom, v katerem je posamezni gojitelj ustvaril podobne razmere gojitve, ob upoštevanju znanja in pomoči drugih gojiteljev.

Ocena posamezne vrste ali gojitelja se lahko sčasoma tudi spreminja glede na prakse upravljanja matične skupine.

3.4. Kode namena

Nameni, za katere se lahko dovoli vnos osebkov, so odvisni od porekla vrste (v ujetništvu gojena vrsta v primerjavi z vrsto, ujeto v naravi) in varstvenega stanja vrste (Priloga A v primerjavi s Prilogo B).

Kode namena so navedene v vseh uvoznih dovoljenjih, kažejo pa predvideni razlog za uvoz. Kadar matično skupino sestavljajo osebki iz Priloge A ali osebki vrst iz Priloge B, ki so redke ali se zelo redko gojijo v ujetništvu ali so zajete s kvoto nič za trgovino s prostoživečimi osebki v komercialne namene, ki so bili uvoženi iz drugih nekomercialnih razlogov, je treba pri presoji, ali se bo dovolilo trženje potomcev teh osebkov, postopati previdneje.

Na podlagi ustrezne kode namena veljajo omejitve glede tega, kaj je mogoče narediti z zadevnim osebkom in njegovimi potomci. Ta oddelek zagotavlja smernice o načinu razlage različnih kod namena, ki se uporabljajo za osebke, ki so bili uvoženi in so zdaj del matične skupine:

— koda namena S (znanstveni) ali M (medicinski, vključno z biomedicinskimi raziskavami): osebki, namenjeni za napredovanje znanosti ali za nujne biomedicinske namene, za katere se dokaže, da je ta vrsta edina primerna;

— koda namena B (gojitev v ujetništvu): osebki, namenjeni za nekomercialne programe vzreje, ki bodo za zadevno vrsto ustvarili koristi ohranitve. Koda namena B se ne bi smela sprejeti za osebke, katerih potomci so namenjeni za trgovino v komercialne namene – namesto tega bi morali biti rezervirani za gojitev za ohranjanje. Nekomercialna narava posla prenosa se lahko preveri na podlagi naslednjih informacij ob upoštevanju, da se posamezni projekti razlikujejo in da je potrebna določena prožnost: — jasna opredelitev koristi ohranitve za prostoživečo populacijo vrste (npr. podpora prostoživeči populaciji; ponovni vnos v naravo itd.); — jasen načrt in časovni okvir projekta (npr. kdo ponovno vnaša osebek, kdaj; če takojšen ponovni vnos ni načrtovan, kaj se zgodi (če je projekt uspešnejši, kot se je pričakovalo) s presežnimi osebki itd.); — obstoj in upravljanje rodovniške knjige za ohranjanje genske raznolikosti; — veterinarska podpora projektu za preprečitev širjenja bolezni na prostoživeče populacije; — podpora državi porekla ali ponovna uvedba projekta; — uporaba osebka in njegovih potomcev v nekomercialne namene;

— koda namena Z (živalski vrtovi): osebki so namenjeni za živalske vrtove in se lahko prenašajo le med živalskimi vrtovi;

— koda namena E (izobraževalni): za izobraževalne namene, katerih cilj je ohranitev vrst. Ta korist ohranjanja bi morala biti dokumentirana v izobraževalnem načrtu;

— koda namena P (osebni): osebki so namenjeni osebni uporabi, na primer kot zasebne hišne živali.

Če posel prenosa ne spada jasno pod eno od zgoraj navedenih kod nekomercialnega namena, je treba uporabiti kodo namena T, zadevni osebek pa mora izpolnjevati vsa merila, da se dovoli trgovina v komercialne namene.

Upravni organ lahko po potrebnih posvetovanjih uporabo osebka ali njegovega potomca v komercialne namene tudi omeji le na notranji trg EU. To bi se lahko zagotovilo s pogoji, določenimi v uvoznem dovoljenju in pozneje potrdilu EU.

Če se osebek ne more več uporabljati za namen, za katerega je bil uvožen, in če obstaja zahteva, da se uporablja v komercialne namene, bi moral upravni organ ob posvetovanju s strokovnim organom presoditi, ali bi se lahko osebek uvažal za komercialne namene.

Na primer žival, uvožena za raziskovalni projekt ali program vzreje, se lahko uporablja v obstoječi matični skupini ali pa se trži sama, če je jasno, da je bil namen prvotnega uvoza resničen in da uvoz ni bil izgovor za uvažanje živali za komercialne namene. Za to presojo je morda potrebno posvetovanje z državo izvoza.

Če je jasno, da uvoz osebka v komercialne namene ni bil dovoljen, trgovina z osebkom ali gojitev za prodajo potomcev na splošno ne bi smela biti dovoljena. Komercialna uporaba kakršnih koli izdelkov iz njih prav tako ne bi smela biti dovoljena.

3.5. Vprašanja v zvezi z nomenklaturo

Posebno pozornost je treba nameniti nedavno odkritim vrstam, vrstam, pri katerih je nedavno prišlo do taksonomskih sprememb, pa tudi vrstam, v zvezi s katerimi sprejeto sklicevanje na nomenklaturo CITES ni usklajeno z novejšo, na splošno sprejeto znanstveno literaturo.

To lahko precej zaplete nadzorno verigo; posvetovanje med upravnim organom in strokovnim organom je priporočljivo, kadar se v takih primerih preverja zakonito poreklo.

4. Vnos v EU

Osebek živalske vrste se lahko šteje za gojen v ujetništvu le, kadar se pristojnemu upravnemu organu ob posvetovanju s pristojnim strokovnim organom zadevne države članice zadovoljivo dokaže, da so izpolnjena merila iz člena 54 izvedbene uredbe. Pogoji uvoza iz člena 4 osnovne uredbe veljajo tudi za v ujetništvu gojene osebke iz člena 7(1) iste uredbe. Zato bi bilo treba v ocenjevanje vlog za uvoz v ujetništvu gojenih osebkov vključiti strokovne organe. Zlasti morajo zagotoviti, da vsi osebki iz narave, ki se uporabljajo za gojitev v ujetništvu (starševska skupina in vsi osebki, izjemoma dodani matični skupini), izpolnjujejo zahteve člena 4(2), točka (a), in člena 4(1), točka (e), v povezavi s členom 4(2), točka (c).

To predvsem pomeni, da upravni organ po posvetovanju s strokovnim organom določi, da vnos v EU nima škodljivega vpliva na ohranitveno stanje vrste, da je bila vrsta zakonito pridobljena in da ni drugih dejavnikov, ki bi preprečevali izdajo uvoznega dovoljenja.

Strokovni organi morajo prav tako zagotoviti, da metoda pridobivanja za uvožene osebke nima škodljivega vliva na ohranitveno stanje vrste ali obseg ozemlja, kjer živi obravnavana prostoživeča populacija vrste.

Neresnične (8) trditve o gojitvi v ujetništvu lahko povzročijo zavrnitev izdaje uvoznega dovoljenja v skladu s členom 4(1), točka (e), osnovne uredbe ter členom 7(6) izvedbene uredbe. Razlike v podrobnostih o domnevni gojitvi v ujetništvu bi prav tako morale privesti do podrobnejše analize vloge in vzpostavitve stika z državo izvoza, po katerih je treba končno odločitev sprejeti za vsak primer posebej.

Na splošno uvoz v ujetništvu gojenih osebkov iz držav, ki niso države razširjenosti vrste, ne bi smel biti dovoljen, če osebki vrst še nikoli niso bili izvoženi iz države razširjenosti vrste z veljavnim dovoljenjem ali potrdilom CITES. Kljub temu pa je treba upoštevati, da so bili osebki morda prepeljani v državo, ki ni država razširjenosti vrste, pred vključitvijo na seznam v skladu s CITES.

4.1. Vloga upravnega organa pri ocenjevanju uvoznih dovoljenj za v ujetništvu gojene osebke

Upravni organ preuči, ali je bil osebek pridobljen v skladu z zakonodajo o varstvu zadevne vrste. Ob posvetovanju s pristojnim strokovnim organom države članice in po preučitvi mnenja skupine za strokovno presojo upravni organ preuči, ali se lahko osebki, ki se uvažajo, štejejo za gojene v ujetništvu v skladu s členom 54 izvedbene uredbe.

Upravni organ posebno pozornost nameni vlogam za uvoz, če so bila v skladu s Prilogo 1 k smernicam ugotovljena večja tveganja. Dejavniki iz Priloge so okvirni in ne nadomeščajo ustrezno podrobne ocene vsakega posameznega primera. Ocena lahko razkrije, da je kljub obstoju enega ali več tveganj trditev o gojitvi v ujetništvu veljavna in zanesljiva.

Da bi se ugotovilo, ali osebki izpolnjujejo merila iz člena 54(1) do (4) izvedbene uredbe, bo morda treba v skladu s členom 7(6) izvedbene uredbe pridobiti informacije iz zadevne države nečlanice EU.

Države članice uvoznih dovoljenj ne bi smele izdajati, kadar kljub zahtevi, naj to storijo, od izvoznika ali države izvoza ali države ponovnega izvoza ne pridobijo zadovoljivih informacij, da se osebki, ki se uvažajo v EU, štejejo za gojene v ujetništvu.

4.2. Vloga strokovnega organa pri ocenjevanju uvoznih dovoljenj za v ujetništvu gojene osebke

Strokovni organ v državi članici uvoza zagotovi mnenje o tem, ali so izpolnjeni merila iz člena 54 izvedbene uredbe in pogoji uvoza iz člena 4(1) in (2) osnovne uredbe.

To mnenje temelji na znanstveni oceni razpoložljivih informacij ob upoštevanju vseh tveganj, ugotovljenih v skladu s Prilogo 1 k tem smernicam.

Če se je ugotovilo, da obstajajo dvomi o poreklu v ujetništvu gojenih osebkov v trgovini, se strokovni organ (ali upravni organ po posvetovanju s strokovnim organom) v državi članici uvoza posvetuje s strokovnim organom (in po možnosti z upravnim organom) v državi izvoza/porekla. To je namenjeno pridobivanju informacij, ki potrjujejo, da osebki, ki se uvažajo, izpolnjujejo merila za v ujetništvu gojene osebke.

Če upravni ali strokovni organ v državi izvoza/porekla ne da na voljo potrebnih informacij, se lahko strokovni organ v državi članici uvoza posvetuje neposredno z vložnikom. Pri tem je organ pozvan, naj uporabi kontrolni seznam vprašanj, določen v Prilogi 2. Kontrolni seznam je okviren in bi ga bilo treba prilagoditi vsakemu posameznemu primeru, vsako vprašanje pa se morda ne uporablja v vseh primerih.

Strokovni organ bi moral mnenja zagotavljati za vsak primer posebej, oblikuje pa jih lahko za posamezen osebek, za določen obrat za gojitev, za vrsto (kot na primer, ali je vrsto enostavno ali težko gojiti) ali za uvoz iz določene države.

Strokovni organ v državi članici uvoza o svojih ugotovitvah obvesti upravni organ. Strokovni organi so pozvani, naj si svoje ocene izmenjajo z organi CITES drugih držav članic EU prek podatkovne zbirke o gojitvi v ujetništvu (9).

Če obstajajo pomisleki o gojitvi vrst v ujetništvu (negativno mnenje ali stalni dvomi), bi moral strokovni organ v državi članici z zadevo seznaniti skupino za strokovno presojo, da bi ta obravnavala vprašanje in ustrezno ukrepala. Evropska komisija se lahko v takih primerih posvetuje z upravnim ali strokovnim organom v državi izvoza ali državah razširjenosti vrste.

Rezultat posvetovanja s skupino za strokovno presojo je na voljo na spletišču Species+ (10) ali v podatkovni zbirki o gojitvi v ujetništvu, kakor je ustrezno, kot sklic za strokovne in upravne organe.

5. Trgovina znotraj Unije

5.1. Vloga upravnega in strokovnega organa pri ocenjevanju vlog za trgovino znotraj Unije z v ujetništvu gojenimi osebki iz Priloge A

Pred izdajo potrdila, ki dovoljuje komercialne dejavnosti v zvezi z osebki, za katere se trdi, da so rojeni in gojeni v ujetništvu, bi bilo treba upravnemu organu ob posvetovanju s pristojnim strokovnim organom zadovoljivo dokazati, da so merila iz člena 54 izvedbene uredbe izpolnjena.

Tako posvetovanje se lahko opravi za vsak primer posebej za vsako vlogo ali pa se opravi za posamezno vrsto. V primeru ponavljajočih se vlog za nekatere vrste in kadar je starševska skupina že zajeta v veljavnih potrdilih za trgovino znotraj EU s kodo vira C, posvetovanje s strokovnim organom morda ne bo potrebno.

Upravni ali strokovni organ bi morala vsakič, ko znan gojitelj zahteva potrdilo za trgovino znotraj EU (glej v nadaljevanju dodatne vidike, ki se uporabljajo za nove gojitelje), zahtevati vsaj naslednje elemente:

1. ime in naslov gojitelja;

2. dovoljenja ali potrdila za trgovino znotraj EU za starševsko skupino (ki jo lahko sestavljata dve živali ali več v primeru skupinske gojitve; v tem primeru bi bilo treba najmanjšo skupino morebitnih staršev navesti skupaj z njihovim zadevnim dokazilom o zakoniti pridobitvi, starostjo in spolom);

3. število potomcev na dogodek razmnoževanja;

4. identifikacijo vsakega potomca;

5. (približen) datum rojstva;

6. spol potomca (če je na voljo);

7. opis metod gojitve – če se zdi, da je število potomcev preveliko v primerjavi s podatki, ki jih je mogoče najti v literaturi, ali za vrste, ki se zelo redko gojijo v ujetništvu. Upoštevati je treba znanstveni napredek, ki podpira razmnoževanje, kot je oploditev in vitro, saj lahko ta povzroči višje stopnje razmnoževanja, kot bi se pričakovalo v naravnih razmerah. Poleg tega je mogoče v ujetništvu pogosto pridobiti več kot eno leglo, medtem ko je lahko to v naravi redko.

Pri ocenjevanju vloge za potrdilo za v ujetništvu gojen osebek bi moral upravni organ upoštevati naslednje kazalnike večjega ali manjšega tveganja:

— Ali je gojitelj poznan po zakoniti gojitvi te vrste?

— Ali je starševska skupina dosegla spolno zrelost (tukaj bi bilo treba spet upoštevati morebitne razlike med živalmi v razmerah v ujetništvu v primerjavi z informacijami o osebkih v naravi) in ali se je še vedno sposobna razmnoževati?

— Ali je domnevno število potomcev verjetno?

— Ali je domnevno število legel verjetno?

— Ali je starševska skupina imela potomce v preteklosti?

— Ali je bila starševska skupina rojena v ujetništvu? Če je odgovor na vprašanje nikalen, ali je bila generacija F2 pridobljena v podobnih okoliščinah?

— Ali se vloga nanaša na endemično vrsto v EU ali vrsto, ki je domorodna v EU, ali vrsto, za katero je znano, da se nezakonito pridobiva v naravi?

V primeru novega gojitelja ali negotovosti glede katere koli zgoraj navedene informacije lahko upravni organ poleg vprašanj 1–7 zgoraj prosi za dodatne informacije. To bi lahko vključevalo, kakor je ustrezno:

— velikost in poreklo osnovane matične skupine (iz narave ali gojene v ujetništvu);

— velikost trenutne matične skupine, izraženo v skupnem številu primerkov, vključno z razmerjem med samci/samicami;

— podrobnosti o starših osebkov, vključno z datumom rojstva/izvalitve (številke obročkov/mikročipi in fotografije za vrste, če je posamezne osebke mogoče zanesljivo prepoznati na podlagi posebnih telesnih vzorcev, če so na voljo);

— leto prve uspešne gojitve;

— vprašanje, ali je gojitelj vzgojil drugo generacijo (F2);

— vprašanje, ali je bila matična skupina povečana s primerki, vzetimi iz narave, in če je odgovor na vprašanje pritrdilen, podrobnosti o tem, za koliko, kdaj in kakšno je njihovo poreklo;

— vse podrobnosti o letni ravni pridobivanja.

Upravni organ bi se moral posvetovati tudi s pristojnim strokovnim organom v primeru:

— vlog za vrsto, za katero je znano, da jo je težko zadrževati in/ali gojiti v ujetništvu;

— vloge za osebke, za katere so od njihove razglašene starosti trditve, da so gojeni v ujetništvu, malo verjetne zaradi visokih stroškov, povezanih z vzdrževanjem navedene vrste v ujetništvu v danem obdobju;

— vloge za vrsto, ki dozoreva počasi in ima majhen potencial za razmnoževanje;

— dvome o verjetnem številu potomcev in legel, reproduktivni dobi ali drugih vidikih gojitve v ujetništvu.

Upravni organi lahko upoštevajo fizični inšpekcijski pregled pristojnih organov in/ali zahtevajo analizo DNK za preverjanje, da so prijavljeni potomci dejansko rojeni in gojeni v ujetništvu domnevnih staršev/domnevne starševske skupine.

Fizični inšpekcijski pregled je na splošno potreben, če obstajajo dvomi ali če genska analiza ni mogoča. Odvzem vzorca za gensko analizo lahko opravi vložnik (najbolje z nadzornim predstavnikom ustreznih organov) ali imenovani uradnik, odvisno od analize tveganja, ki jo opravi upravni organ ob posvetovanju s strokovnim organom.

Posvetovanje med upravnimi organi je potrebno, če obstajajo pomisleki o veljavnosti potrdil, ki jih je za osebke, vključene v vprašljive trditve o gojitvi v ujetništvu, izdala druga država članica.

Zgoraj navedeno ukrepanje pa ni potrebno za osebke vrst iz Priloge X k Uredbi 865/2006. Za te osebke se šteje, da izpolnjujejo pogoje iz člena 54 (osebek, rojen in gojen v ujetništvu, koda vira C), razen če obstaja trden dokaz o nasprotnem. Ni treba, da so zajeti v potrdilu za trgovino znotraj EU ali drugi vrsti dokumentacije, niti jih ni treba označiti.

5.2. Vloga upravnega in strokovnega organa pri trgovini znotraj Unije z v ujetništvu gojenimi osebki iz Priloge B

Trgovina z osebki iz Priloge B je dovoljena, dokler je mogoče dokazati, da so osebki pridobljeni v skladu z veljavno zakonodajo za ohranjanje živalskih in rastlinskih vrst.

Oblikovane so bile smernice (11), ki vsebujejo podrobnosti o zahtevah glede dokazne dokumentacije za trgovino znotraj Unije z živalmi iz Priloge B, da bi državam članicam pomagale pri izvajanju tega pravila, ki velja tudi za trgovino z v ujetništvu gojenimi osebki.

Enako oceno, kot je opisana zgoraj za Prilogo A, bi bilo treba izvesti, kadar se nadzoruje trgovina z v ujetništvu gojenimi osebki vrst iz Priloge B. V primeru dvoma bi se moral upravni organ posvetovati s strokovnim organom in upoštevati fizični inšpekcijski pregled in/ali vzorec, odvzet za gensko analizo, kot je opisano zgoraj.

Posvetovanje med upravnimi organi je priporočljivo takrat, kadar obstajajo pomisleki o osebkih, za katere se trdi, da so bili gojeni v ujetništvu v drugi državi članici, zlasti če obstaja veliko tveganje (npr. ni dokazov o zakonitem uvozu v države EU, vrsto je težko gojiti do druge generacije itd.).

6. Izvoz in ponovni izvoz iz EU

Osebek živalske vrste bi bilo treba šteti za gojen v ujetništvu le, če se pristojnemu upravnemu organu ob posvetovanju s strokovnim organom v zadevni državi članici zadovoljivo dokaže, da so merila iz člena 54 izvedbene uredbe izpolnjena.

Opozoriti je treba, da obstaja razlika med (i) ponovnim izvozom v ujetništvu gojenih osebkov, ki so bili prej uvoženi v EU, in (ii) izvozom v ujetništvu gojenih osebkov v EU.

6.1. Ponovni izvoz v ujetništvu gojenih osebkov

Če se v ujetništvu gojeni osebki ponovno izvozijo iz države članice EU, ki ni tista, ki je osebke uvozila v EU, si morata obe državi članici izmenjati informacije (glej člen 5(5) osnovne uredbe).

Če so osebki označeni in jih je mogoče jasno dodeliti dokumentu, posebno posvetovanje s strokovnim organom morda ne bo potrebno. Izhodišče so smernice o dokazilu o zakoniti pridobitvi živih osebkov vrst iz Priloge B (glej opombo 11) s priloženim kontrolnim seznamom, ki vsebuje vsaj dokumentacijo ali informacije, ki jih je treba predložiti.

6.2. Izvoz v ujetništvu gojenih osebkov

6.2.1. Vloga upravnega organa pri ocenjevanju izvoznih dovoljenj za v ujetništvu gojene osebke

Upravni organ ob posvetovanju s pristojnim strokovnim organom države članice preuči, ali osebki izpolnjujejo merila za osebke, za katere se šteje, da so gojeni v ujetništvu, v skladu s členom 54 izvedbene uredbe in členom 7(1) osnovne uredbe.

Upravni organ oceni informacije iz vloge, da bi zagotovil, da je bil osebek pridobljen v skladu z zakoni in predpisi EU (ugotovitev o zakoniti pridobitvi). Če vloga vključuje osebke, že zajete v potrdilu, bi moral upravni organ opraviti podrobnejši pregled na podlagi ocene tveganja in se v primeru dvoma po potrebi posvetovati s strokovnim organom ali drugimi državami članicami.

Upravni organi bi morali posebno pozornost nameniti vlogam za izvoz, kadar so bila v skladu s Prilogo 1 k temu dokumentu ugotovljena večja tveganja. Dejavniki iz Priloge so okvirni in ne nadomeščajo ustrezne ocene vsakega posameznega primera. Ocena lahko razkrije, da je kljub obstoju enega ali več tveganj trditev o gojitvi v ujetništvu veljavna in zanesljiva.

V zvezi z izvozom živih v ujetništvu gojenih osebkov živalskih vrst iz Priloge B bi se morale države članice sklicevati na smernice o dokazilu o zakoniti pridobitvi živih živali vrst iz Priloge B (glej opombo11), pa tudi na potrebno dokazno dokumentacijo.

Upravni organi se lahko odločijo, da bodo zakonito pridobitev preverili z uporabo pristopa, ki temelji na oceni tveganja, na podlagi naslednjih dejavnikov, če so pomembni za določeno vlogo za izvoz:

i) priloga, v kateri je navedena vrsta;

ii) vir osebka;

iii) pojavnost vrste v nadzorovanem okolju v državi članici, ki obravnava vlogo;

iv) dokumentirana nezakonita trgovina;

v) namen trgovine (komercialni ali nekomercialni);

vi) pretekle vloge vložnika, vključno z morebitnimi preteklimi neskladnostmi;

vii) denarna vrednost osebkov in

viii) obstoj podobnih vrst.

Če upravni organ po preučitvi in tehtanju zgoraj navedenih dejavnikov ugotovi, da obstaja veliko tveganje, da osebek, ki se izvaža, ni bil zakonito pridobljen, se lahko odloči, da bo zahteval dodatne informacije in podrobneje pregledal nadzorno verigo. Kadar upravni organ ugotovi, da je tveganje nezakonite pridobitve majhno, se lahko odloči za manj podroben pregled.

V skladu s členom 65(4) izvedbene uredbe mora upravni organ preveriti, ali so osebki vrst iz Priloge A označeni v skladu s členom 66 navedene uredbe.

Za vsak izvoz (ali ponovni izvoz) osebkov iz Priloge A ali B je v primeru označenih osebkov za čim natančnejši opis osebkov v opisnem polju 8 izvoznega dovoljenja (ali potrdila o ponovnem izvozu) priporočljivo navesti identifikacijske številke.

Osebkov vrst iz Priloge X k Uredbi 865/2006 ni treba označiti za izvoz in se lahko šteje, da so pogoji za izdajo izvoznega dovoljenja izpolnjeni.

6.2.2. Vloga strokovnega organa pri ocenjevanju izvoznih dovoljenj za v ujetništvu gojene osebke

Kadar se strokovni organ posvetuje z upravnim organom, prvonavedeni zagotovi mnenje o tem, ali osebki, zajeti v dovoljenju ali potrdilu, izpolnjujejo merila za v ujetništvu gojene osebke (v skladu s členom 54 izvedbene uredbe in členom 5(2), točka (d) (iz člena 5(4)), osnovne uredbe), da bi se ocenilo, ali je izvoz škodljiv za ohranitev vrst.

Strokovni organ bi moral mnenja zagotavljati za vsak primer posebej, oblikuje pa jih lahko za vsak posamezni osebek, za določen obrat za gojitev ali za vrsto (kot na primer, ali je vrsto enostavno ali težko gojiti).

Če obstajajo dvomi o poreklu v ujetništvu gojenih osebkov, ki se gojijo v drugi državi članici EU, upravni ali strokovni organ v državi članici izvoza upravni ali strokovni organ v drugi državi članici prosi, naj potrdi, ali osebki izpolnjujejo merila za v ujetništvu gojene osebke.

Upravni in strokovni organi so pozvani, naj si svoje ocene izmenjajo z organi CITES drugih držav članic EU prek podatkovne zbirke o gojitvi v ujetništvu (12), kadar je to primerno.

Poleg tega se strokovne organe v državah članicah, če v zvezi z gojitvijo v ujetništvu še naprej obstajajo pomisleki, spodbuja, naj predložijo zadevo v obravnavo skupini za strokovno presojo ali – prek upravnega organa – skupini strokovnjakov upravnih organov CITES.

7. Odvzete živali

Ta oddelek zagotavlja smernice o ravnanju z odvzetimi osebki in o tem, ali se lahko taki osebki uporabljajo v obratu za gojenje v ujetništvu ali ne.

Upravni organ bi moral ob posvetovanju s strokovnim organom in po potrebi z drugimi ustreznimi organi odločiti o najustreznejšem ravnanju z odvzetimi osebki in o tem, ali jih vzdrževati v ujetništvu, vrniti v državo porekla za morebitno vrnitev v naravo (13) ali pa jih evtanazirati.

Resolucija konference pogodbenic CITES 17.08 o odstranitvi osebkov vrst iz CITES, s katerimi se je nezakonito trgovalo in ki so bili odvzeti (14), lahko zagotovi smernice v zvezi s tem, zlasti analizo odločitvenega drevesa iz Priloge 1 k Resoluciji.

Upoštevati je treba prvotni razlog za odvzem, saj včasih osebki niso bili zaseženi zaradi vprašanj o njihovi zakonitosti, temveč zaradi drugih kršitev (npr. povezanih s pogoji prevoza). Upravni organi bi morali poznati tudi nove prakse tihotapljenja, pri katerih se tihotapci zanašajo na to, da bodo osebki odvzeti in pozneje legalizirani v reševalnih centrih. Upravni organi bi morali sprejeti tudi vse varnostne ukrepe za preprečitev, da bi osebki spet končali v rokah oseb, vpletenih v kršitev.

Odvzeti osebki bi lahko bili dodani skupinam vrst, ki že imajo osnovane matične skupine v EU, ali za osnovanje novih matičnih skupin. Če odvzem zadeva vrsto, za katero že obstaja program ohranjanja ex situ EAZA (EEP) ali evropska rodovniška knjiga (ESB), je prednostni način, da se osebek namesti v oskrbo v okviru takega usklajenega programa vzreje. To zlasti velja za vrsto, ki prej ni bila uvožena z veljavnimi dovoljenji ali potrdili CITES.

Države članice lahko sodelujejo z drugimi podpisnicami CITES pri ustreznem odstranjevanju odvzetih živali z omogočanjem uvoza, izvoza ali ponovnega izvoza takih osebkov. V primeru uvoza se še naprej zahteva ugotovitev o neškodljivosti. Vendar trgovina z zaseženimi osebki vrst iz Priloge A v komercialne namene ni dovoljena.

Razlikovati je treba med osebki vrst iz Priloge A in tistimi iz Priloge B, C ali D. Dodatna previdnost je potrebna pri redkih vrstah ali vrstah, ki se v EU (skoraj) ne gojijo.

Člen 8(6) osnovne uredbe pristojne organe v državah članicah pooblašča za prodajo katerega koli odvzetega osebka vrste iz prilog B do D, če se osebek ne vrne neposredno pravni ali fizični osebi, ki ji je bil odvzet ali ki je bila udeležena pri prekršku. Taki osebki se lahko nato za vse namene uporabljajo enako kot zakonito pridobljeni osebki.

Odvzetih osebkov vrst iz Priloge A ni mogoče prodati. Za osebke iz Priloge A bi bilo treba šteti, da so bili po odvzemu in izročitvi skrbniku, ki te odvzete osebke poseduje za nekomercialno uporabo, zakonito pridobljeni. Podrobno bi bilo treba navesti, kako se lahko osebki in njihovi morebitni potomci uporabljajo.

Skrbnejši premislek pa je potreben za oceno, ali je mogoče odvzete osebke vrst iz Priloge A dodati matični skupini. Pri ocenjevanju, ali je mogoče odvzeti osebek iz Priloge A zaupati obratu za gojenje v ujetništvu, bi bilo treba upoštevati naslednje vidike (ob posvetovanju z ustreznim strokovnim organom):

— Ali je obrat za gojenje v ujetništvu povezan z uradnim programom ohranjanja z gojitvijo v ujetništvu? Ali pa gre za komercialno organizacijo, ki večino svojih potomcev proda?

— Ali je znano, da se vrsta goji v ujetništvu in ima potomce F2?

— Ali je znano poreklo osebka?

Zagotavljanje popolnega lastništva nad odvzetim osebkom komercialnemu obratu za gojenje v ujetništvu se zdi nezdružljivo z uredbami EU o trgovini s prostoživečimi rastlinskimi in živalskimi vrstami. Osebki iz Priloge A bi lahko bili „posvojeni“, če (i) ima obrat potrebno znanje in infrastrukturo in (ii) se živali ne uporabljajo za prodajo ali gojenje v komercialne namene.

Kadar je treba odvzeti osebek namestiti v drugo državo članico pred izdajo potrdila, ki dovoljuje njegov prenos, bi se moral odgovorni upravni organ izdajatelj povezati s strokovnim organom v sprejemni državi članici (v skladu s členom 9 osnovne uredbe) in (po možnosti) o tem obvestiti upravni organ v sprejemni državi članici. Morebitne omejitve uporabe osebka bi bilo treba navesti v potrdilu, kot se dogovorita obe državi članici.

(1) Uredba Sveta (ES) št. 338/97 z dne 9. decembra 1996 o varstvu prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo trgovine z njimi (UL L 61, 3.3.1997, str. 1; v nadaljnjem besedilu: osnovna uredba) ter njene izvedbene uredbe, zlasti: Uredba Komisije (ES) št. 865/2006 z dne 4. maja 2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 338/97 o varstvu prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo trgovine z njimi (UL L 166, 19.6.2006, str. 1; v nadaljnjem besedilu: izvedbena uredba) ter Izvedbena uredba Komisije (EU) št. 792/2012 z dne 23. avgusta 2012 o določitvi pravil za obliko dovoljenj, potrdil in drugih dokumentov iz Uredbe Sveta (ES) št. 338/97 o varstvu prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo trgovine z njimi ter o spremembi Uredbe Komisije (ES) št. 865/2006 (UL L 242, 7.9.2012, str. 13; v nadaljnjem besedilu: uredba o dovoljenjih).

(2) „V ujetništvu gojeni osebki“ v tem dokumentu so tisti, ki izpolnjujejo merila iz člena 54 izvedbene uredbe.

(3) Harfoot, M., idr., 2018. „Unveiling the patterns and trends in 40 years of global trade in CITES-listed wildlife“ (Razkrivanje vzorcev in trendov v 40 letih svetovne trgovine s prostoživečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami iz CITES). Biological Conservation, 223, 47–57.

(4) To se nanaša na status vrst na rdečem seznamu IUCN in ne na dodatke CITES, v katerih so vrste navedene.

(5) https://eur-lex.europa.eu/legal-content/SL/TXT/PDF/?uri=CELEX:52019XC0321(01)&from=SL

(6) Člen 11(2), točka (a), osnovne uredbe.

(7) Glej https://www.eaza.net/assets/Uploads/CCC/August-2020.pdf

(8) Na primer izjave o pridobitvi potomcev v obsegu ali s hitrostjo, ki se štejeta za najverjetneje neizvedljiva ob upoštevanju biološkega razmnoževanja vrste.

(9) http://captivebreeding.unep-wcmc.org

(10) https://speciesplus.net/species

(11) Dokazilo o zakoniti pridobitvi živih živali vrst iz Priloge B in potrebna dokazna dokumentacija (UL C 107, 21.3.2019, str. 2).

(12) http://captivebreeding.unep-wcmc.org

(13) Vrnitev v naravo v številnih primerih ni mogoča.

(14) https://cites.org/sites/default/files/document/E-Res-17-08.pdf