EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 7.12.2022 COM(2022) 695 final 2022/0402(CNS) Predlog UREDBA SVETA o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju odločb in sprejemanju javnih listin v zadevah v zvezi s starševstvom ter uvedbi evropskega potrdila o starševstvu

{SEC(2022) 432 final} - {SWD(2022) 390 final} - {SWD(2022) 391 final} - {SWD(2022) 392 final}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.OZADJE PREDLOGA •Razlogi za predlog in njegovi cilji Cilj Unije je oblikovati, ohranjati in razvijati območje svobode in pravice, na katerem so zagotovljeni prosto gibanje oseb, dostop do sodnega varstva in polno spoštovanje temeljnih pravic. V podporo temu cilju je predsednica von der Leyen v svojem govoru o stanju v Uniji septembra 2020 dejala: „Če ste starši v eni državi, ste starši v vseh državah“. Ta izjava predsednice Komisije se je nanašala na potrebo po zagotovitvi, da se starševstvo, ugotovljeno v državi članici, priznava za vse namene v vseh drugih državah članicah. Ta pobuda je bila opredeljena kot ključni ukrep v strategiji EU o otrokovih pravicah in strategiji EU za enakost LGBTIQ oseb. Cilj predloga je okrepiti varstvo temeljnih in drugih pravic otrok v čezmejnih primerih, vključno z njihovo pravico do identitete, nediskriminacije, zasebnega in družinskega življenja ter dedno pravico in pravico do preživnine v drugi državi članici, pri čemer morajo biti otrokove koristi glavno vodilo. V skladu s tem ciljem je v sklepih Sveta o strategiji EU o otrokovih pravicah poudarjeno, da so otrokove pravice univerzalne, da vsak otrok uživa enake pravice brez kakršne koli diskriminacije in da morajo biti otrokove koristi glavno vodilo pri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke. Dodatni cilji predloga so zagotoviti pravno varnost in predvidljivost glede pravil o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja, za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih in o priznavanju starševstva ter zmanjšati pravne stroške in breme za družine in pravosodne sisteme držav članic v zvezi s pravnimi postopki za priznanje starševstva v drugi državi članici. Potreba po zagotovitvi priznavanja starševstva med državami članicami je nastala, ker se državljani vse pogosteje znajdejo v čezmejnih primerih, na primer ko imajo družinske člane v drugi državi članici, potujejo v Uniji, se preselijo v drugo državo članico, da bi našli zaposlitev ali ustvarili družino, ali kupijo premoženje v drugi državi članici. Toda po ocenah se trenutno dva milijona otrok lahko sooči s tem, da priznanje njihovega starševstva, kot je bilo ugotovljeno v eni državi članici, ni priznano za vse namene v drugi državi članici. Pravo Unije od držav članic že zahteva, da priznajo starševstvo otroka, kot je bilo ugotovljeno v drugi državi članici, za namene pravic, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije, zlasti na podlagi prava Unije o prostem gibanju, vključno z Direktivo 2004/38/ES o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, kar vključuje pravico do enakega obravnavanja in prepoved ovir v zadevah, kot je priznavanje imen. Vendar pravo Unije od držav članic še ne zahteva, da priznajo starševstvo otroka, kot je bilo ugotovljeno v drugi državi članici, za druge namene. To nepriznavanje ima lahko znatne negativne posledice za otroke. Ovira njihove temeljne pravice v čezmejnih primerih in lahko privede do odrekanja pravic, ki jih imajo na podlagi starševstva v skladu z nacionalnim pravom. Otroci lahko tako izgubijo dedno pravico ali pravico do preživnine v drugi državi članici ali pravico, da vsak od staršev deluje kot njihov zakoniti zastopnik v drugi državi članici v zadevah, kot je zdravljenje ali šolanje. Te težave lahko prisilijo družine, da začnejo pravni postopek za priznanje starševstva svojih otrok v drugi državi članici, vendar ti pravni postopki pomenijo čas, stroške in breme za družine in pravosodne sisteme držav članic ter imajo negotove rezultate. Posledično lahko družine, čeprav morajo države članice priznati starševstvo, kot je bilo ugotovljeno v drugi državi članici, za namene pravic, ki izhajajo iz prava Unije, bojazen, da starševstvo njihovih otrok ne bo priznano v drugi državi članici za vse namene, odvrne od uresničevanja pravice do prostega gibanja. Razlogi za sedanje težave s priznavanjem starševstva so, da imajo države članice različna materialna pravila o ugotavljanju starševstva v domačih primerih, ki so in bodo še naprej v njihovi pristojnosti, pa tudi različna pravila o mednarodni pristojnosti in kolizijska pravila za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih ter o priznavanju starševstva, ugotovljenega v drugi državi članici, v zvezi s katerimi je Unija pristojna za ukrepanje. Vendar danes v področje uporabe instrumentov Unije o družinskem pravu s čezmejnimi posledicami, vključno glede starševske odgovornosti in preživnine, dedovanja in predložitve javnih listin v drugi državi članici, niso vključena pravila o mednarodni pristojnosti ali koliziji zakonov za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih ali o priznavanju starševstva med državami članicami. Pritožbe državljanov, peticije Evropskemu parlamentu in sodni postopki kažejo na težave, s katerimi se družine srečujejo pri priznavanju starševstva svojih otrok v čezmejnih primerih znotraj Unije, med drugim ko se preselijo v drugo državo članico ali se vrnejo v svojo državo članico izvora ter zahtevajo priznanje starševstva za vse namene. Da bi rešili težave s priznavanjem starševstva za vse namene in odpravili obstoječo vrzel v pravu Unije, Komisija predlaga sprejetje pravil Unije o mednarodni pristojnosti glede starševstva (da se določi, sodišča katere države članice so pristojna za obravnavanje zadev v zvezi s starševstvom, vključno za ugotavljanje starševstva, v čezmejnih primerih) in prava, ki se uporablja (da se določi nacionalno pravo, ki bi se moralo uporabljati za obravnavanje zadev v zvezi s starševstvom, vključno za ugotavljanje starševstva, v čezmejnih primerih), s čimer bi se nato v državi članici olajšalo priznavanje starševstva, ugotovljenega v drugi državi članici. Komisija predlaga tudi uvedbo evropskega potrdila o starševstvu, za katero lahko zaprosijo otroci (ali njihovi zakoniti zastopniki) in ga uporabijo za predložitev dokazila o njihovem starševstvu v drugi državi članici. Glede na to, da imajo v mednarodnem pravu, pravu Unije in pravu držav članic vsi otroci enake pravice brez diskriminacije, predlog zajema priznavanje starševstva otroka ne glede na to, kako je bil otrok spočet ali rojen, in ne glede na vrsto družine otroka. Predlog torej vključuje priznavanje starševstva otroka z istospolnima staršema in tudi priznavanje starševstva otroka, ki je bil posvojen v domači državi članici. Vendar predlog ne vpliva na pristojnost držav članic, da sprejmejo materialna pravila družinskega prava, kot so pravila o opredelitvi družine ali pravila o ugotavljanju starševstva v domačih primerih. Predlog prav tako ne vpliva na pravila držav članic o priznavanju zakonskih zvez ali registriranih partnerskih skupnosti, sklenjenih v tujini. Predlog se uporablja ne glede na državljanstvo otrok in državljanstvo njihovih staršev. Vendar v skladu z obstoječimi instrumenti Unije o civilnih zadevah (vključno z družinskim pravom) in gospodarskih zadevah predlog zahteva le priznavanje ali sprejemanje dokumentov, ki ugotavljajo ali dokazujejo starševstvo, izdanih v državi članici, medtem ko bo priznavanje ali sprejemanje dokumentov, ki ugotavljajo ali dokazujejo starševstvo, izdanih v tretji državi, še naprej urejalo nacionalno pravo. •Skladnost s predpisi s področja zadevne politike Države članice morajo že danes v skladu z obstoječim pravom Unije priznati starševstvo otroka, kot je bilo ugotovljeno v drugi državi članici, za namene uresničevanja pravic, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije, zlasti glede prostega gibanja. Predlog ne vpliva na to obveznost držav članic. Toda zaradi neobstoja pravil Unije o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja, za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih ter o priznavanju starševstva v drugi državi članici za namene pravic, ki jih ima otrok na podlagi starševstva v skladu z nacionalnim pravom, te zadeve trenutno ureja pravo vsake države članice. Obstoječi instrumenti Unije urejajo priznavanje sodnih odločb in javnih listin na več področjih, ki so neposredno pomembna za otroke v čezmejnih primerih, kot so starševska odgovornost, preživnina in dedovanje. Vendar so zadeve v zvezi s starševstvom izključene iz področja uporabe teh instrumentov. Uredba o javnih listinah obravnava verodostojnost javnih listin na nekaterih področjih, vključno z rojstvom, starševstvom in posvojitvijo, vendar ne zajema priznavanja vsebine takih javnih listin. Sprejetje skupnih pravil o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja, za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih ter o priznavanju starševstva v drugi državi članici bi dopolnilo sedanjo zakonodajo Unije o družinskem pravu in dedovanju ter olajšalo njeno uporabo, saj je starševstvo otroka predhodno vprašanje, ki ga je treba rešiti pred uporabo obstoječih pravil Unije o starševski odgovornosti, preživnini in dedovanju v zvezi z otrokom.

Ker je namen predloga varstvo pravic otrok v čezmejnih primerih, je skladen s Konvencijo ZN o otrokovih pravicah, ki določa, da morajo države pogodbenice zagotoviti varstvo otroka pred vsemi oblikami diskriminacije ali kaznovanja zaradi položaja ali delovanja njegovih staršev (2. člen), da morajo biti pri vseh dejavnostih v zvezi z otroki, bodisi da jih vodijo sodišča ali zakonodajna telesa, otrokove koristi glavno vodilo (3. člen) ter da imajo otroci pravico do identitete in da njihovi starši skrbijo zanje (7. in 8. člen). Predlog je skladen tudi z Evropsko konvencijo o človekovih pravicah, ki zagotavlja pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, in s povezano sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, tudi glede priznavanja otrok, rojenih z nadomestnim materinstvom. Prav tako je skladen s ciljem varstva in spodbujanja pravic otrok, določenim v Pogodbi o Evropski uniji (člen 3(3) in (5) PEU) in Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina). Listina zagotavlja varstvo temeljnih pravic otrok in njihovih družin pri uporabi in izvajanju prava Unije. Te pravice vključujejo pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja (člen 7), pravico do nediskriminacije (člen 21) in pravico otrok do rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema, če je to v skladu z njihovimi koristmi (člen 24). Poleg tega na podlagi Konvencije ZN o otrokovih pravicah člen 24(2) Listine določa, da se morajo pri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke, upoštevati predvsem koristi otroka. •Skladnost z drugimi politikami Unije Predlog temelji na več političnih pobudah. Te vključujejo stockholmski program Evropskega sveta iz leta 2010 za odprto in varno Evropo, ki služi državljanom in jih varuje, akcijski načrt Komisije za izvajanje stockholmskega programa in zeleno knjigo iz leta 2010 z naslovom „Manj upravnih formalnosti za državljane: spodbujanje prostega pretoka javnih listin in priznavanje pravnih učinkov listin o osebnem stanju“. Poleg tega je Evropski parlament leta 2017 Komisijo pozval, naj predloži zakonodajni predlog o čezmejnem priznavanju aktov o posvojitvi. Komisija je leta 2020 napovedala ukrepe za zagotovitev, da bo starševstvo, ugotovljeno v državi članici, priznano v vseh drugih državah članicah. Ta pobuda je bila vključena v strategijo EU o otrokovih pravicah iz leta 2021 kot ključni ukrep za podporo enakosti in pravic otrok ter tudi v strategijo EU za enakost LGBTIQ oseb iz leta 2020. Evropski parlament je pozdravil pobudo Komisije v svoji resoluciji iz leta 2022 o varstvu otrokovih pravic v postopkih civilnega, upravnega in družinskega prava. V sklepih Sveta o strategiji EU o otrokovih pravicah je poudarjeno, da so otrokove pravice univerzalne, da vsak otrok uživa enake pravice brez kakršne koli diskriminacije in da morajo biti otrokove koristi glavno vodilo pri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke. To nujno vključuje vzpostavitev pravnega okvira z enotnimi pravili o mednarodni pristojnosti in pravom, ki se uporablja, za priznavanje starševstva med državami članicami, ki otrokom omogoča, da uživajo svoje pravice v Uniji brez diskriminacije. 2.PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST •Pravna podlaga V skladu s Pogodbama Unije je materialno pravo o družinskih zadevah, vključno s pravnim statusom oseb, v pristojnosti držav članic, kar pomeni, da so materialna pravila za ugotavljanje starševstva osebe določena v nacionalnem pravu. Vendar lahko Unija v skladu s členom 81(3) PDEU sprejme ukrepe v zvezi z družinskim pravom s čezmejnimi posledicami, na primer ukrepe, ki po ugotovitvi starševstva v državi članici olajšajo priznavanje starševstva v drugih državah članicah. Ti ukrepi lahko vključujejo sprejetje skupnih pravil o mednarodni pristojnosti, pravu, ki se uporablja, in postopkih za priznavanje starševstva v drugi državi članici. Ti ukrepi ne bodo privedli do uskladitve materialnega prava držav članic glede opredelitve družine ali ugotavljanja starševstva v domačih primerih. Tako kot pri drugih instrumentih Unije o družinskem pravu je cilj predloga olajšati priznavanje sodnih odločb in javnih listin o starševstvu s sprejetjem skupnih pravil o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja. Cilj predloga je zahtevati priznavanje starševstva, ugotovljenega v drugi državi članici, zlasti za namene pravic, ki izhajajo iz starševstva v skladu z nacionalnim pravom. Zato je člen 81(3) PDEU ustrezna pravna podlaga. V skladu s Protokolom št. 22 k PDEU pravni ukrepi, sprejeti v zvezi z območjem pravice, Danske ne zavezujejo in se v tej državi ne uporabljajo. V skladu s Protokolom št. 21 k PDEU taki ukrepi prav tako ne zavezujejo Irske. Vendar lahko Irska po predložitvi predloga v zvezi s tem območjem poda uradno obvestilo, da želi sodelovati pri sprejetju in uporabi ukrepa, po sprejetju ukrepa pa lahko poda uradno obvestilo, da ga želi sprejeti. •Subsidiarnost Medtem ko pravila o opredelitvi družine in ugotavljanju starševstva določajo države članice, si za sprejemanje ukrepov v zvezi z družinskim pravom in pravicami otroka s čezmejnimi posledicami pristojnost delijo Unija in države članice. Težave s priznavanjem starševstva v državi članici, ki je bilo ugotovljeno v drugi državi članici, za namene pravic, ki izhajajo iz nacionalnega prava ali prava Unije, imajo razsežnost Unije, saj je za priznanje potrebno sodelovanje dveh držav članic. Posledice nepriznavanja starševstva imajo prav tako razsežnost Unije, saj lahko družine odvrnejo od uresničevanja njihove pravice do prostega gibanja zaradi bojazni, da starševstvo njihovega otroka v drugi državi članici ne bo priznano za vse namene. Težave s priznavanjem starševstva so zlasti posledica različnih materialnih pravil držav članic za ugotavljanje starševstva ter različnih pravil držav članic o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja, za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih. Posamezne države članice same ne bi mogle zadovoljivo odpraviti težav s priznavanjem starševstva, saj bi morali biti pravila in postopki držav članic enaki ali vsaj skladni, da bi se starševstvo lahko priznavalo med državami članicami. Ukrepanje na ravni Unije je potrebno za zagotovitev, da se za državo članico, katere sodišča ali drugi pristojni organi ugotovijo starševstvo v čezmejnih primerih, šteje, da je za to pristojna, ter da bodo sodišča in drugi pristojni organi vseh držav članic uporabljali isto pravo za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih. To bo v Uniji preprečilo nasprotujoča si starševstva za isto osebo, vsaka država članica pa bo priznavala starševstvo, ugotovljeno v drugi državi članici. Zato bi se cilji tega predloga zaradi njegovega področja uporabe in učinkov najlažje dosegli na ravni Unije v skladu z načelom subsidiarnosti. •Sorazmernost Cilj tega predloga je olajšati priznavanje starševstva med državami članicami z zagotavljanjem priznavanja (i) sodnih odločb in (ii) javnih listin o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom ter sprejemanja javnih listin, ki v državi članici izvora nimajo zavezujočega pravnega učinka, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč. V ta namen predlog usklajuje pravila držav članic o mednarodni pristojnosti za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih in kolizijska pravila držav članic za določanje prava, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih. Predlog ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje njegovih ciljev: ne posega v nacionalno materialno pravo o opredelitvi družine; ne vpliva na nacionalno pravo o priznavanju zakonskih zvez ali registriranih partnerskih skupnosti, sklenjenih v tujini; pravila o pristojnosti in pravu, ki se uporablja, se uporabljajo samo za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih; od držav članic zahteva, da priznavajo starševstvo le, če je bilo ugotovljeno v državi članici, in ne, ko je bilo ugotovljeno v tretji državi; ne vpliva na pristojnost organov držav članic za obravnavanje zadev v zvezi s starševstvom; evropsko potrdilo o starševstvu za otroke (ali njihove zakonite zastopnike) ni obvezno in ne bo nadomestilo enakovrednih nacionalnih dokumentov, ki dokazujejo starševstvo. Predlog je zato v skladu z načelom sorazmernosti. •Izbira instrumenta Enotna pravila o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja, za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih je mogoče sprejeti le z uredbo, saj le uredba zagotavlja popolnoma skladno razlago in uporabo pravil. Skladno s prejšnjimi instrumenti Unije o mednarodnem zasebnem pravu je zato najprimernejši pravni instrument uredba.

3.REZULTATI NAKNADNIH OCEN, POSVETOVANJ Z DELEŽNIKI IN OCEN UČINKA •Posvetovanja z deležniki Komisija je med pripravo predloga v letih 2021 in 2022 opravila obsežna posvetovanja, ki so zajemala vse države članice (razen Danske). Posvetovanja so bila namenjena širokemu krogu deležnikov, ki zastopajo državljane, javne organe, akademike, pravne strokovnjake, nevladne organizacije in druge ustrezne interesne skupine. Posvetovanja so vključevala (i) povratne informacije javnosti o začetni oceni učinka, (ii) odprto javno posvetovanje, (iii) srečanje z deležniki in predstavniki civilne družbe ter (iv) srečanje s strokovnjaki organov držav članic. Poleg posvetovalnih dejavnosti Komisije je posvetovanja opravil tudi zunanji izvajalec. Ta so vključevala (i) spletne ankete, namenjene matičarjem v državah članicah, (ii) pisne vprašalnike za ministrstva in sodstvo držav članic ter (iii) razgovore s sodstvom in nevladnimi organizacijami v državah članicah. Na splošno so deležniki, ki zastopajo pravice otrok, mavrične družine, delavci v pravni stroki in matičarji zavzeli stališče, da bi morala Unija sedanje težave s priznavanjem starševstva obravnavati s sprejetjem zavezujoče zakonodaje. Nasprotno pa so bile organizacije, ki zastopajo tradicionalne družine, in organizacije, ki nasprotujejo nadomestnemu materinstvu, na splošno kritične do zakonodajnega predloga. Mnenja javnosti so bila različna. Prejete povratne informacije so prispevale k pripravi predloga in priložene ocene učinka. Podroben povzetek rezultatov posvetovanj, ki jih je izvedla Komisija, je vključen v oceno učinka. •Zbiranje in uporaba strokovnih mnenj Poleg zgoraj navedenih posvetovanj z deležniki je Komisija zbrala in uporabila tudi strokovno znanje iz drugih virov. Komisija je pri pripravi predloga zaprosila za mnenje strokovno skupino za priznavanje starševstva med državami članicami, ki jo je ustanovila leta 2021. Komisija je sodelovala tudi na srečanjih strokovnjakov o projektu starševstva/nadomestnega materinstva Haaške konference o mednarodnem zasebnem pravu ter preučila akademsko literaturo, poročila in študije. Pri pripravi ocene učinka se je Komisija oprla na študijo, ki jo je izvedel zunanji izvajalec. Zunanji izvajalec je pripravil tudi poročila o državah, med drugim o materialnem pravu držav članic in mednarodnem zasebnem pravu o starševstvu. V študiji izvajalca so bila uporabljena različna orodja za analizo obstoječih težav s priznavanjem starševstva, učinkov tega predloga in obravnavanih možnosti politike. Ta orodja so vključevala uporabo empiričnih podatkov, zbranih na različne načine (razgovori, vprašalniki, nacionalna poročila), ter statistične in teoretične raziskave. Kadar kvantitativni podatki niso bili na voljo, so bile uporabljene kvalitativne ocene. V študiji zunanjega izvajalca je bilo ugotovljeno, da bi bila najprimernejša možnost za Unijo, da doseže cilje politike, sprejetje zakonodajnega instrumenta o priznavanju starševstva med državami članicami, vključno z uvedbo evropskega potrdila o starševstvu. •Ocena učinka Komisija je na podlagi svojih smernic za boljše pravno urejanje in ugotovitev začetne ocene učinka pripravila oceno učinka predloga. V oceni učinka so bile obravnavane naslednje možnosti politike: (i) izhodiščni scenarij, (ii) priporočilo Komisije, naslovljeno na države članice, (iii) zakonodajni ukrepi, ki obsegajo uredbo o priznavanju starševstva med državami članicami, in (iv) zakonodajni ukrepi, ki obsegajo uredbo o priznavanju starševstva med državami članicami, vključno z uvedbo neobveznega evropskega potrdila o starševstvu. Vse navedene možnosti politike, vključno z izhodiščnim scenarijem, bi spremljali določeni nezakonodajni ukrepi za ozaveščanje, spodbujanje dobrih praks in izboljšanje sodelovanja med organi držav članic, ki obravnavajo zadeve v zvezi s starševstvom. V oceni učinka so bili preučeni pričakovani učinki vsake od teh možnosti ter njihova uspešnost, učinkovitost in skladnost s pravnim okvirom in okvirom politike Unije. Na podlagi te ocene je bila izbrana možnost politike, ki obsega predlog uredbe o priznavanju starševstva med državami članicami, vključno z uvedbo neobveznega evropskega potrdila o starševstvu. V oceni učinka je ugotovljeno, da bi izbrana možnost znatno olajšala priznavanje starševstva za vse otroke čezmejnih družin, ki jih je po ocenah dva milijona, in ne le za tiste, ki se trenutno soočajo z največjimi težavami pri priznavanju starševstva. Zlasti bi evropsko potrdilo o starševstvu, posebej zasnovano za uporabo v drugi državi članici, zmanjšalo upravno breme postopkov priznavanja in stroške prevajanja za vse družine. Izbrana možnost politike bi bila tudi najučinkovitejša pri reševanju težav s priznavanjem starševstva, saj bi bili pozitivni pravni, socialni in psihološki učinki največji. Imela bi jasen pozitiven učinek na varstvo temeljnih pravic otrok, kot so njihova pravica do identitete, nediskriminacije ter zasebnega in družinskega življenja. Prav tako bi bila najučinkovitejša pri varstvu pravic, ki jih imajo otroci na podlagi starševstva v skladu z nacionalnim pravom, kot sta njihova pravica do preživnine in dedna pravica v drugi državi članici. Nenazadnje bi imela tudi pozitiven socialni in psihološki učinek, saj bi bili otroci v čezmejnih primerih obravnavani kot lokalni otroci. S sprejetjem enotnih pravil Unije o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja, ter priznavanju starševstva brez potrebe po kakršnem koli posebnem postopku bi izbrana možnost odpravila stroške in breme, povezane z upravnimi in pravnimi postopki, ki jih morajo trenutno prevzeti otroci in njihove družine, da bi jim bilo starševstvo priznano v drugi državi članici. Po ocenah bi se v okviru izbrane možnosti povprečni stroški postopkov priznavanja na posamično zadevo zmanjšali za 71 % ter za 90 % za družine, ki se trenutno soočajo z najresnejšimi težavami pri priznavanju starševstva. Izbrana možnost bi posledično pomenila znatne prihranke v smislu stroškov, časa in bremena za javne organe držav članic. Ocenjuje se, da bi se v okviru izbrane možnosti stroški postopkov priznavanja za javne organe zmanjšali za 54 %. •Temeljne pravice Kot je pojasnjeno zgoraj, trenutne težave s priznavanjem starševstva vodijo v primere, ki kršijo temeljne in druge pravice otrok v čezmejnih primerih. Da se otrokom odrekata pravni status in starševstvo, ugotovljeno v drugi državi članici, je v nasprotju s temeljnimi pravicami otrok do identitete, nediskriminacije ter spoštovanja zasebnega in družinskega življenja ter tudi v nasprotju z njihovimi koristmi. Cilj predloga je z olajšanjem priznavanja starševstva med državami članicami zaščititi temeljne pravice otrok v čezmejnih primerih in zagotoviti neprekinjenost statusa starševstva v Uniji. 4.PRORAČUNSKE POSLEDICE

Države članice imajo lahko enkratne stroške za prilagoditev novim pravilom Uredbe, zlasti stroške, ki so posledica potrebe po usposabljanju sodnikov, matičarjev in drugih pristojnih organov glede novih pravilih. Za stalno usposabljanje teh organov se lahko pričakujejo manjši ponavljajoči se stroški. Pričakuje se, da nobeden od teh stroškov ne bo znaten in da jih bodo v vsakem primeru odtehtali večja učinkovitost in prihranki stroškov, ki jih bo prinesla Uredba. Določbe predloga o digitalni komunikaciji prek evropske točke elektronskega dostopa v okviru decentraliziranega sistema informacijske tehnologije, vzpostavljenega z Uredbo (EU) XX/YYYY [uredba o digitalizaciji], bi vplivale na proračun Unije, kar se lahko krije s prerazporeditvijo v okviru programa Pravosodje. Ta učinek bi bil majhen, ker decentraliziranega sistema informacijske tehnologije ne bi bilo treba posebej vzpostaviti za uporabo predloga, temveč bi bil razvit za številne instrumente Unije o pravosodnem sodelovanju v civilnih in gospodarskih zadevah v okviru [uredbe o digitalizaciji]. Države članice bi prav tako imele nekaj stroškov z namestitvijo in vzdrževanjem točk dostopa decentraliziranega sistema informacijske tehnologije na svojem ozemlju ter prilagoditvijo nacionalnih sistemov informacijske tehnologije, da bi bili interoperabilni s točkami dostopa. Toda kot je bilo navedeno, bi bila večina teh finančnih naložb izvedena že v okviru digitalizacije drugih instrumentov Unije o pravosodnem sodelovanju v civilnih in gospodarskih zadevah. Poleg tega bi lahko države članice zaprosile za nepovratna sredstva za financiranje teh stroškov v okviru ustreznih finančnih programov Unije, zlasti skladov kohezijske politike in programa Pravosodje. 5.DRUGI ELEMENTI •Načrti za izvedbo ter ureditev spremljanja, ocenjevanja in poročanja Uredba se neposredno uporablja v vseh državah članicah in je zato ni treba prenesti v nacionalno zakonodajo. V predlogu so predvideni ustrezno spremljanje, ocenjevanje in obveznosti poročanja. Prvič, praktična uporaba Uredbe bi se spremljala z rednimi srečanji Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah, na katerih bi sodelovali strokovnjaki iz držav članic. Poleg tega bi Komisija pet let po začetku uporabe Uredbe izvedla celovito oceno njene uporabe. Ocena bi se med drugim izvedla na podlagi prispevkov organov držav članic, zunanjih strokovnjakov in ustreznih deležnikov. •Pojasnitev določb predloga Predlog vsebuje devet poglavij: (i) predmet urejanja, področje uporabe in opredelitev pojmov, (ii) pristojnost za zadeve v zvezi s starševstvom v čezmejnih primerih, (iii) pravo, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih, (iv) priznavanje sodnih odločb in javnih listin z zavezujočim pravnim učinkom, izdanih v drugi državi članici, (v) sprejemanje javnih listin brez zavezujočega pravnega učinka, izdanih v drugi državi članici, (vi) evropsko potrdilo o starševstvu, (vii) digitalna komunikacija, (viii) delegirani akti ter (ix) splošne in končne določbe. Poglavje I – Predmet urejanja, področje uporabe in opredelitev pojmov Člen 1 določa predmet urejanja tega predloga. Namen predloga je doseči cilj olajšanja priznavanja starševstva v državi članici, ki je bilo ugotovljeno v drugi državi članici, s sprejetjem enotnih pravil o (i) mednarodni pristojnosti za ugotavljanje starševstva v državi članici v čezmejnih primerih; (ii) pravu, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva v državi članici v čezmejnih primerih; (iii) priznavanju sodnih odločb in javnih listin o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom; (iv) sprejemanju javnih listin, ki v državi članici izvora nimajo zavezujočega pravnega učinka, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč; in (v) uvedbi neobveznega evropskega potrdila o starševstvu, ki otroku ali zakonitemu zastopniku omogoča predložitev dokazila o starševstvu v drugi državi članici. Starševstvo se običajno ugotovi na podlagi zakona ali z aktom pristojnega organa, kot je sodna odločba, odločba upravnega organa ali notarska listina, nato pa se starševstvo običajno vpiše v matični register ali register prebivalstva države članice. Toda državljani najpogosteje zaprosijo za priznanje starševstva v drugi državi članici na podlagi javne listine, ki ne ugotavlja starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, vendar ima dokazno moč glede starševstva, ki je bilo predhodno ugotovljeno v navedeni državi članici z drugimi sredstvi (na podlagi zakona ali z aktom pristojnega organa). Take javne listine so lahko na primer izpisek iz matičnega registra ali rojstni list ali potrdilo o starševstvu. Namen enotnih pravil v predlogu o pravu, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih, je olajšati sprejemanje javnih listin, ki nimajo zavezujočega pravnega učinka, vendar imajo v državi članici izvora dokazno moč bodisi glede starševstva, ki je bilo predhodno ugotovljeno v navedeni državi članici (na primer rojstni list), bodisi glede dejstev, ki niso ugotavljanje starševstva (na primer priznanje očetovstva ali soglasje k ugotovitvi starševstva). Člen 2 o razmerju med predlogom in drugimi določbami prava Unije pojasnjuje, da predlog ne bi smel vplivati na pravice, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije, zlasti na pravice na podlagi prava Unije o prostem gibanju, vključno z Direktivo 2004/38/ES. Namen predloga ni določitev dodatnih pogojev ali zahtev za priznavanje starševstva za uresničevanje pravic, ki izhajajo iz prava Unije, ali vplivanje na izvajanje takih pravil. Pravo Unije o prostem gibanju se bo torej še naprej uporabljalo brez sprememb. Zlasti se lahko priznavanje starševstva za uresničevanje pravic, ki izhajajo iz prava Unije, zavrne le iz razlogov, dovoljenih v skladu s pravom Unije o prostem gibanju, kot jih razlaga Sodišče. Poleg tega na podlagi veljavnega prava Unije v skladu s členom 21 PDEU in povezano sekundarno zakonodajo, kot ju razlaga Sodišče, spoštovanje nacionalne identitete države članice v skladu s členom 4(2) PEU in javnega reda države članice ne moreta biti razlog za zavrnitev priznavanja razmerja med starši in otroki med otroki in njihovimi istospolnimi starši za namene uresničevanja pravic, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije. Prav tako se lahko za namene uresničevanja pravic, ki izhajajo iz prava Unije, dokazilo o starševstvu predloži na kakršen koli način. Država članica zato od osebe ne sme zahtevati predložitve potrdila, določenega v predlogu, ki se priloži sodni odločbi ali javni listini o starševstvu, ali s predlogom uvedenega evropskega potrdila o starševstvu, kadar oseba zahteva priznanje starševstva za namene pravic, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije o prostem gibanju. Vendar to osebi ne bi smelo preprečiti, da se v takih primerih odloči predložiti tudi zadevno potrdilo ali evropsko potrdilo o starševstvu. V členu 2 je pojasnjeno tudi, da predlog ne bo vplival na uporabo uredbe o javnih listinah, ki že poenostavlja pretok javnih listin (kot so sodbe, notarske listine in upravna potrdila) na nekaterih področjih, vključno z rojstvom, starševstvom in posvojitvijo, kar zadeva njihovo verodostojnost. Člen 3 določa področje uporabe predloga. Pravila o pristojnosti in pravu, ki se uporablja, se uporabljajo pri ugotavljanju starševstva v državi članici v čezmejnih primerih. Pravila o priznavanju starševstva se uporabljajo, kadar je bilo starševstvo, ki naj bi se priznalo, ugotovljeno v državi članici, zato predlog ne zajema priznavanja ali, če je ustrezno, sprejemanja sodnih odločb in javnih listin, ki ugotavljajo ali dokazujejo starševstvo ter so bile izdane ali registrirane v tretji državi. V teh primerih za priznanje ali sprejem še naprej velja nacionalno pravo vsake države članice. Vendar pa se predlog uporablja za priznavanje starševstva vseh otrok, ne glede na njihovo državljanstvo in državljanstvo njihovih staršev, če je bilo njihovo starševstvo ugotovljeno v državi članici in ne v tretji državi. Zadeve, ki so lahko povezane s starševstvom otroka, vendar jih urejajo drugi instrumenti Unije ali mednarodni instrumenti ali nacionalno pravo, so izključene iz področja uporabe predloga, na primer zadeve v zvezi s starševsko odgovornostjo, preživnino, dedovanjem, meddržavno posvojitvijo, obstojem, veljavnostjo ali priznavanjem zakonske zveze ali registrirane partnerske skupnosti staršev otroka ter učinki vpisa ali nevpisa starševstva otroka v ustrezni register države članice. Vendar bi predlog z rešitvijo starševstva otroka kot predhodnega vprašanja olajšal uporabo obstoječih instrumentov Unije o starševski odgovornosti, preživnini in dedovanju v zvezi z otrokom. Predlog prav tako ne obravnava pravic in obveznosti, ki izhajajo iz starševstva v skladu z nacionalno zakonodajo, na primer državljanstva in imena otroka. Člen 4 za namene predloga opredeljuje izraze „starševstvo“, „otrok“, „ugotovitev starševstva“, „sodišče“ in „sodna odločba“, „javna listina“, „država članica izvora“, „decentralizirani sistem informacijske tehnologije“ in „evropska točka elektronskega dostopa“. –Otrok je opredeljen široko in vključuje osebo katere koli starosti, katere starševstvo naj bi se ugotovilo, priznalo ali dokazalo. Ker je status starševstva pomemben v celotnem življenju posameznika, se predlog nanaša na otroke vseh starosti, torej tako mladoletnike kot odrasle osebe. Vendar je treba za otrokove koristi in pravico do izražanja lastnega mnenja razumeti, da se nanašajo na otroka, kot je opredeljen v Konvenciji ZN o otrokovih pravicah, tj. kot oseba, mlajša od 18 let, razen če zakon, ki se uporablja za otroka, določa, da se polnoletnost doseže že prej. –Starševstvo, imenovano tudi starševsko razmerje, pomeni razmerje med starši in otroki, določeno z zakonodajo, vključno s pravnim statusom osebe kot otroka določenega starša ali staršev. Za namene predloga je starševstvo lahko biološko, genetsko, na podlagi posvojitve ali na podlagi zakona. Kot je navedeno, predlog zajema starševstvo, ki je bilo ugotovljeno v državi članici, za mladoletnike in odrasle osebe, vključno s pokojnim otrokom in otrokom, ki še ni rojen, ne glede na to, ali gre za starša samohranilca, de facto par, poročen par ali par v registrirani partnerski skupnosti. Zajema priznavanje starševstva otroka ne glede na to, kako je bil otrok spočet ali rojen, torej vključno z otroki, spočetimi z oploditvijo z biomedicinsko pomočjo, in ne glede na vrsto otrokove družine, torej vključno z otroki z dvema istospolnima staršema, otroki z enim samim staršem in otroki, ki jih en ali dva starša posvojita v domači državi članici. –Ugotovitev starševstva pomeni pravno določitev razmerja med otrokom in vsakim od staršev, vključno z ugotavljanjem starševstva na podlagi vloge za izpodbijanje že ugotovljenega starševstva. Po potrebi lahko ta izraz vključuje tudi ugasnitev ali prenehanje starševstva. Predlog se ne uporablja za ugotavljanje starševstva v domačih primerih brez čezmejnih elementov, kot je domača posvojitev v državi članici, čeprav se uporablja za priznavanje starševstva, ugotovljenega v takih domačih primerih v državi članici.

–Javne listine so opredeljene široko, tako kot v drugih uredbah Unije o civilnem pravosodju. Javne listine v skladu s predlogom tako vključujejo (i) dokumente o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, kot so notarske listine (na primer pri posvojitvi ali če otrok še ni rojen) ali upravne odločbe (na primer po priznanju očetovstva), ter (ii) dokumente, ki ne ugotavljajo starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, vendar dokazujejo starševstvo, ugotovljeno z drugimi sredstvi (na primer izpisek iz registra prebivalstva ali matičnega registra, rojstni list ali potrdilo o starševstvu), ali dokazujejo druga dejstva (na primer notarska listina ali upravna listina, ki vsebuje priznanje očetovstva ali soglasje za uporabo oploditve z biomedicinsko pomočjo). Člen 5 pojasnjuje, da predlog ne bo vplival na vprašanje, kateri organi so v posamezni državi članici pristojni za obravnavanje zadev v zvezi s starševstvom (na primer sodišča, upravni organi, notarji, matičarji in/ali drugi organi). Poglavje II – Pristojnost Da bi olajšali priznavanje ali, če je ustrezno, sprejemanje sodnih odločb in javnih listin o starševstvu, predlog določa enotna pravila o pristojnosti za ugotavljanje starševstva s čezmejnim elementom. Pravila o pristojnosti prav tako preprečujejo vzporedne postopke v različnih državah članicah z možnostjo nasprotujočih si odločitev. Glede na to, da se v večini držav članic glede pravic v zvezi s starševstvom ni mogoče poravnati ali se jim odpovedati, predlog ne določa avtonomije strank v zvezi s pristojnostjo (kot je izbira sodišča ali prenos pristojnosti). Predlog določa alternativne kriterije za določitev pristojnosti, da se olajša dostop do sodnega varstva v državi članici. Za zagotovitev, da imajo otroci dostop do sodišča v njihovi bližini, kriteriji za določitev pristojnosti temeljijo na bližini otroku. Pristojnost ima torej alternativno lahko država članica običajnega prebivališča otroka, državljanstva otroka, običajnega prebivališča tožene stranke (na primer osebe, v zvezi s katero otrok uveljavlja starševstvo), običajnega prebivališča katerega koli od staršev, državljanstva katerega koli od staršev ali rojstva otroka. V skladu z obstoječo sodno prakso Sodišča na tem področju se običajno prebivališče določi na podlagi vseh okoliščin vsakega posamičnega primera. Kadar pristojnosti ni mogoče določiti na temelju enega od splošnih alternativnih kriterijev za določitev pristojnosti, bi morala biti pristojna sodišča države članice, v kateri se nahaja otrok. Ta kriterij za določitev pristojnosti se lahko uporablja zlasti za begunske otroke in mednarodno razseljene otroke. Kadar v skladu s tem predlogom ni pristojno nobeno sodišče države članice, bi bilo treba subsidiarno pristojnost v vsaki državi članici določiti v skladu z zakonodajo te države članice. Da bi odpravili primere odrekanja sodnega varstva, ta predlog določa tudi forum necessitatis, kar omogoča sodišču države članice, s katero ima zadeva zadostno povezavo, da odloči o zadevi v zvezi s starševstvom, ki je tesno povezana s tretjo državo. To se lahko stori izjemoma, med drugim kadar se izkaže, da postopek v zadevni tretji državi ni mogoč, na primer zaradi državljanske vojne, ali kadar od otroka ali druge zainteresirane stranke ni mogoče razumno pričakovati, da bo začela postopek v tej tretji državi. Predlog opozarja tudi na pravico otrok, mlajših od 18 let, ki lahko oblikujejo lastno mnenje, da se jim v postopkih v zvezi s starševstvom, ki se nanašajo nanje, zagotovi možnost izraziti to mnenje. Poglavje III – Pravo, ki se uporablja Ta predlog bi moral zagotoviti pravno varnost in predvidljivost s predlaganjem skupnih pravil o pravu, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih. Namen takih skupnih pravil je preprečiti nasprotujoče si odločitve o starševstvu glede na to, v kateri državi članici sodišča ali drugi pristojni organi ugotovijo starševstvo. Njihov namen je tudi zlasti olajšati sprejemanje javnih listin, ki ne ugotavljajo starševstva z zavezujočim pravnim učinkom v državi članici izvora, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč. Pravo, za katero predlog določa, da se uporablja, ima univerzalni značaj, tj. uporablja se ne glede na to, ali gre za pravo države članice ali pravo tretje države. Praviloma bi moralo biti pravo, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva, pravo države običajnega prebivališča osebe, ki je rodila, ob rojstvu. Vendar bi bilo treba za zagotovitev, da se lahko pravo, ki se uporablja, določi v vseh okoliščinah, kadar običajnega prebivališča osebe, ki je rodila, ob rojstvu ni mogoče ugotoviti (na primer v primeru begunke ali mednarodno razseljene matere), uporabiti pravo države rojstva otroka. Da bi rešili najpogostejše težave s priznavanjem starševstva, ki se pojavljajo danes, lahko z odstopanjem od navedenega pravila, kadar to pravilo privede do ugotovitve starševstva samo za enega starša (običajno genetskega starša v istospolnem paru), organi države članice, ki so v skladu s predlogom pristojni za zadeve v zvezi s starševstvom, uporabijo eno od dveh subsidiarnih alternativnih pravil, bodisi pravo državljanstva katerega koli od staršev bodisi pravo države rojstva otroka, za ugotovitev starševstva za drugega starša (običajno negenetskega starša v istospolnem paru). To možnost lahko uporabijo organi s pristojnostjo, ki prvi obravnavajo ugotovitev starševstva, pa tudi organi s pristojnostjo v primeru, kadar so organi druge države članice že ugotovili starševstvo samo za enega starša. Če je bila sodna odločba ali javna listina o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom za vsakega od staršev v skladu s katerim koli pravom, za katero je v predlogu določeno, da se uporablja, izdana, sestavljena ali registrirana s strani sodišča ali drugega pristojnega organa države članice, ki ima pristojnost v skladu s predlogom, bi bilo treba vsak tak dokument o ugotovitvi starševstva za vsakega od staršev priznavati v vseh drugih državah članicah v skladu s pravili o priznavanju, določenimi v predlogu. Poleg tega lahko otrok (ali zakoniti zastopnik) zaprosi za in uporabi evropsko potrdilo o starševstvu za predložitev dokazila o starševstvu v zvezi z obema staršema v drugi državi članici. Zaradi javnega interesa bi morala imeti sodišča in drugi pristojni organi, ki ugotavljajo starševstvo v čezmejnih primerih, v izjemnih okoliščinah možnost neupoštevanja nekaterih določb tujega prava, kadar bi bila njegova uporaba v določeni zadevi očitno nezdružljiva z javnim redom njihove države članice. Vendar ti organi ne bi smeli imeti možnosti, da uporabijo to izjemo in ne upoštevajo prava druge države, če bi bilo to v nasprotju z Listino in zlasti členom 21 Listine, ki prepoveduje diskriminacijo. Ta izjema se zato ne bi smela uporabljati za zavrnitev uporabe določbe druge države, ki določa možnost starševstva za starša v istospolnem paru, zgolj iz razloga, da sta starša istega spola. Poglavje IV – Priznavanje To poglavje določa pravila o priznavanju sodnih odločb in javnih listin o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, izdanih v drugi državi članici. Priznavanje sodnih odločb, izdanih v drugi državi članici, in javnih listin o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom v državi članici izvora s strani države članice bi moralo temeljiti na načelu medsebojnega zaupanja v pravosodni sistem druga druge. To zaupanje bi bilo treba dodatno okrepiti s sprejetjem enotnih pravil o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja, za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih. Sodne odločbe in javne listine o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, izdane v državi članici, bi morale biti priznane v drugi državi članici, ne da bi bil potreben kakršen koli poseben postopek, vključno za posodobitev evidence osebnih stanj za otroka. To ne posega v možnost, da lahko zainteresirana stranka začne sodni postopek za pridobitev odločbe, s katero se ugotovi, da ni razlogov za zavrnitev priznanja starševstva, ali postopke za nepriznanje starševstva. Stranka, ki se želi sklicevati na sodno odločbo ali javno listino o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom v drugi državi članici, bi morala predložiti kopijo sodne odločbe ali javne listine in ustrezno potrdilo. Namen potrdil je olajšati berljivost dokumentov, ki so jim priložena, in s tem njihovo priznavanje. Kar zadeva javne listine o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, potrdilo služi tudi kot dokaz, da je imela država članica, katere organ je izdal javno listino, pristojnost za ugotavljanje starševstva v skladu s predlogom. Organi države članice, v kateri se uveljavlja starševstvo, ne smejo zahtevati predložitve dokazila, ki se priloži sodni odločbi ali javni listini o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, ali evropskega potrdila o starševstvu, kadar se starševstvo uveljavlja za namene pravic, ki izhajajo iz prava Unije, vključno s pravico do prostega gibanja. Vendar to osebi ne bi smelo preprečiti, da se v takih primerih odloči predložiti tudi zadevno potrdilo ali evropsko potrdilo o starševstvu. V predlogu je seznam razlogov za zavrnitev priznanja starševstva izčrpen v skladu z njegovim osnovnim ciljem, da se olajša priznavanje starševstva. Organi držav članic morajo pri presoji morebitne zavrnitve priznanja starševstva iz razlogov javnega reda upoštevati otrokovo korist, zlasti varstvo otrokovih pravic, vključno z ohranjanjem dejanskih družinskih vezi med otrokom in staršema. Razlog za zavrnitev priznanja, ki temelji na javnem redu, se lahko uporabi izjemoma in glede na okoliščine vsake posamične zadeve, tj. ne abstraktno za zavračanje priznavanja starševstva otroka, kadar gre na primer za istospolna starša. V dani zadevi bi moralo biti tako priznavanje očitno nezdružljivo z javnim redom države članice, v kateri se zahteva priznanje, ker so bile na primer kršene temeljne pravice osebe pri spočetju, rojstvu ali posvojitvi otroka ali pri ugotovitvi starševstva otroka. Sodišča ali drugi pristojni organi ne bi smeli imeti možnosti, da zavrnejo priznanje sodne odločbe ali javne listine, izdane v drugi državi članici, če bi bilo to v nasprotju z Listino in zlasti s členom 21 Listine, ki prepoveduje diskriminacijo, tudi otrok. Organi držav članic tako iz razlogov javnega reda ne bi mogli zavrniti priznavanja sodne odločbe ali javne listine o ugotovitvi starševstva po posvojitvi s strani enega moškega ali o ugotovitvi starševstva za dva starša v istospolnem paru zgolj iz razloga, da sta starša istega spola. Predlog ne bo vplival na omejitve, ki jih sodna praksa Sodišča nalaga glede uporabe javnega reda za zavrnitev priznanja starševstva, ko morajo države članice v skladu s pravom Unije o prostem gibanju priznati dokument, ki ugotavlja razmerje med starši in otroki in so ga izdali organi druge države članice, za namene uresničevanja pravic, ki izhajajo iz prava Unije. Zlasti priznavanja razmerja med starši in otroki za namene uresničevanja pravic, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije, ni mogoče zavrniti s sklicevanjem na javni red iz razloga, da sta starša istega spola. Poglavje V – Javne listine brez zavezujočega pravnega učinka

Predlog določa tudi sprejemanje javnih listin, ki ne ugotavljajo starševstva z zavezujočim pravnim učinkom v državi članici izvora, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč. Dokazna moč se lahko nanaša na predhodno ugotovitev starševstva z drugimi sredstvi ali na druga dejstva. Glede na nacionalno pravo je lahko taka javna listina na primer rojstni list, potrdilo o starševstvu, izpisek iz matičnega registra o rojstvu ali notarska ali upravna listina, ki vsebuje priznanje očetovstva ali soglasje matere ali otroka k ugotovitvi starševstva. Take javne listine bi morale imeti v drugi državi članici enako ali čim bolj primerljivo dokazno moč, kot jo imajo v državi članici izvora. Oseba, ki želi uporabiti tako javno listino v drugi državi članici, lahko zaprosi organ, ki je uradno sestavil ali registriral javno listino v državi članici izvora, da izda potrdilo, v katerem opiše dokazno moč te listine. Sprejemanje javnih listin, ki nimajo zavezujočega pravnega učinka, vendar imajo dokazno moč, se lahko iz razlogov javnega reda zavrne samo z enakimi omejitvami, kot veljajo za ta razlog za zavrnitev, kadar se uporablja za sodne odločbe in javne listine z zavezujočim pravnim učinkom, tudi kar zadeva spoštovanje Listine. Poglavje VI – Evropsko potrdilo o starševstvu Predlog določa uvedbo neobveznega evropskega potrdila o starševstvu (v nadaljnjem besedilu: potrdilo o starševstvu). Namen tega enotnega potrdila o starševstvu je zlasti olajšati priznavanje starševstva v Uniji, saj bi se izdalo „za uporabo v drugi državi članici“. Potrdilo o starševstvu mora biti izdano v državi članici, v kateri je bilo starševstvo ugotovljeno v skladu s pravom, ki se uporablja, in katere sodišča so bila pristojna v skladu s predlogom. Ko je potrdilo o starševstvu izdano, se lahko uporablja tudi v državi članici, v kateri je bilo izdano. Potrdilo o starševstvu je neobvezno potrdilo, saj bi ga organi države članice morali izdati le, če zanj zaprosi otrok ali zakoniti zastopnik. Zato osebe, ki lahko zaprosijo za potrdilo o starševstvu, tega ne bi bile dolžne storiti in bi imele možnost, da kadar zaprosijo za priznanje starševstva v drugi državi članici, predložijo druge dokumente, kot je sodna odločba ali javna listina, ki ji je priloženo ustrezno potrdilo. Vendar pa noben organ ali oseba, ki se ji predloži kopija potrdila o starševstvu, izdanega v drugi državi članici, ne bi imela pravice zahtevati, da se namesto potrdila o starševstvu predloži sodna odločba ali javna listina. Nacionalni rojstni listi ali potrdila o starševstvu so običajno javne listine, ki imajo dokazno moč glede starševstva. Nacionalna potrdila se izdajajo po drugačnem postopku, v drugačni obliki in v drugem jeziku v vsaki državi članici ter imajo različno vsebino in učinke, odvisno od države članice izdaje. V skladu s predlogom lahko krožijo skupaj z neobveznim potrdilom, v katerem je opisana njihova dokazna moč, ki mora biti sprejeta, razen če je v nasprotju z javnim redom države članice, v kateri se predložijo. Nasprotno se potrdilo o starševstvu vedno izda po enakem postopku, kot je določen v predlogu, na enotnem standardnem obrazcu (vključen v Prilogo V k predlogu) ter z enako vsebino in učinki po vsej Uniji, kot je določeno v predlogu. Za potrdilo o starševstvu se domneva, da točno prikazuje elemente, ugotovljene v skladu s pravom, ki se uporablja v skladu s predlogom, in ga ni treba prenesti v nacionalni dokument, preden ima lahko dostop do ustreznega registra v državi članici. Ker bi bil obrazec potrdila o starševstvu na voljo v vseh jezikih Unije, bi se bistveno zmanjšala potreba po prevodih. Zaradi stabilnosti statusa starševstva v večini primerov veljavnost potrdila o starševstvu in njegovih kopij ne bi bila časovno omejena, brez poseganja v možnost popravka, spremembe, začasnega preklica ali preklica potrdila o starševstvu, če je to potrebno. Poglavje VII – Delegirani akti Če bi bilo treba spremeniti standardne obrazce potrdil, ki se priložijo sodni odločbi ali javni listini, ali evropskega potrdila o starševstvu, ki so priloženi k temu predlogu, bi bila Komisija pooblaščena za sprejetje delegiranih aktov po potrebnih posvetovanjih s strokovnjaki držav članic. Poglavje VIII – Digitalizacija To poglavje vsebuje določbe o elektronski komunikaciji med fizičnimi osebami (ali njihovimi zakonitimi zastopniki) in sodišči ali drugimi pristojnimi organi držav članic prek decentraliziranega sistema informacijske tehnologije in evropske točke elektronskega dostopa, vzpostavljene na evropskem portalu e-pravosodje. Sodišča držav članic ali drugi pristojni organi bi lahko komunicirali s fizično osebo prek evropske točke elektronskega dostopa, če je fizična oseba predhodno izrecno privolila v uporabo tega sredstva komunikacije. Poglavje IX – Splošne in končne določbe To poglavje vsebuje zlasti določbe o razmerju med predlogom in obstoječimi mednarodnimi konvencijami, določbe o varstvu podatkov ter prehodne določbe o uporabi sodnih odločb in javnih listin, izdanih pred datumom začetka uporabe Uredbe. 2022/0402 (CNS) Predlog UREDBA SVETA o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju odločb in sprejemanju javnih listin v zadevah v zvezi s starševstvom ter uvedbi evropskega potrdila o starševstvu

SVET EVROPSKE UNIJE JE –

ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 81(3) Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega parlamenta, v skladu s posebnim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Unija si je zastavila cilj, da ob polnem spoštovanju temeljnih pravic oblikuje, ohranja in razvija območje svobode, varnosti in pravice, na katerem sta zagotovljena prosto gibanje oseb in dostop do sodnega varstva. Za postopno vzpostavitev takega območja mora Unija sprejeti ukrepe za zagotovitev vzajemnega priznavanja sodb in odločb med državami članicami v zunajsodnih civilnih zadevah ter združljivosti pravil, ki se v državah članicah uporabljajo glede kolizije zakonov in pristojnosti v civilnih zadevah. (2)Ta uredba zadeva priznavanje starševstva otroka v državi članici, kot je bilo ugotovljeno v drugi državi članici. Njen namen je varstvo temeljnih in drugih pravic otrok v zadevah v zvezi s starševstvom v čezmejnih primerih, vključno z njihovo pravico do identitete, nediskriminacije ter zasebnega in družinskega življenja, pri čemer morajo biti otrokove koristi glavno vodilo. Namen te uredbe je tudi zagotoviti pravno varnost in predvidljivost ter zmanjšati sodne stroške in breme za družine, nacionalna sodišča in druge pristojne organe v zvezi s postopki za priznanje starševstva v drugi državi članici. Za dosego teh ciljev bi morala ta uredba od držav članic zahtevati, da za vse namene priznavajo starševstvo otroka, kot je bilo ugotovljeno v drugi državi članici. (3)Členi 21, 45, 49 in 56 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) državljanom Unije podeljujejo pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic. V zvezi z uresničevanjem prostega gibanja vključujejo pravico državljanov Unije, da se ne soočajo z ovirami, in pravico do enakega obravnavanja z državljani, vključno v zvezi z nekaterimi socialnimi ugodnostmi, opredeljenimi kot vsaka ugodnost, ki bo verjetno olajšala mobilnost. Ta pravica velja tudi za družinske člane državljanov Unije, kot so opredeljeni v Direktivi 2004/38/ES Evropskega parlamenta in Sveta, v zadevah, povezanih s štipendijami, sprejemom v izobraževanje, znižanjem stroškov javnega prevoza za velike družine, znižanimi cenami javnega prevoza za študente in znižanimi vstopninami za muzeje. Zaščita, ki jo zagotavljajo določbe Pogodbe o prostem gibanju, vključuje tudi pravico do priznavanja imena, ki je bilo zakonito dodeljeno v državi članici, v drugih državah članicah. (4)Sodišče Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče) je razsodilo, da mora država članica priznavati razmerje med starši in otroki zato, da se otroku z vsakim od staršev omogoči neovirano uresničevanje pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, kot je zagotovljena v členu 21(1) PDEU, ter uresničevanje vseh pravic, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije. Vendar sodna praksa Sodišča od držav članic ne zahteva, da za druge namene kot za uresničevanje pravic, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije, priznavajo razmerje med starši in otroki med otrokom in osebama, ki sta navedeni kot starša otroka v rojstnem listu, ki so ga sestavili organi druge države članice. (5)V skladu s Pogodbama so za sprejetje materialnih pravil o družinskem pravu, kot so pravila o opredelitvi družine in pravila o ugotavljanju starševstva otroka, pristojne države članice. Vendar lahko Unija v skladu s členom 81(3) PDEU sprejme ukrepe v zvezi z družinskim pravom s čezmejnimi posledicami, zlasti pravila o mednarodni pristojnosti, pravu, ki se uporablja, in priznavanju starševstva. (6)V skladu s pristojnostjo Unije za sprejemanje ukrepov glede družinskega prava s čezmejnimi posledicami je bila Komisija v stockholmskem programu Evropskega sveta iz leta 2010 za odprto in varno Evropo, ki služi državljanom in jih varuje, pozvana, naj preuči težave, ki se pojavljajo v zvezi z listinami o osebnem stanju in dostopom do registrov takih listin, in na podlagi svojih ugotovitev predloži ustrezne predloge ter preuči, ali bi bilo vzajemno priznavanje učinkov listin o osebnem stanju lahko ustrezno, vsaj na nekaterih področjih. V akcijskem načrtu Komisije za izvajanje stockholmskega programa sta bila predvidena zakonodajni predlog o odpravi formalnosti glede uradne potrditve listin med državami članicami in zakonodajni predlog o vzajemnem priznavanju pravnih posledic nekaterih listin o osebnem stanju, vključno v zvezi z rojstvom, starševstvom in posvojitvijo. (7)Komisija je leta 2010 objavila zeleno knjigo z naslovom „Manj upravnih formalnosti za državljane: spodbujanje prostega pretoka javnih listin in priznavanje pravnih učinkov listin o osebnem stanju“, s katero je začela obsežno posvetovanje o zadevah v zvezi s prostim pretokom javnih listin in priznavanjem učinkov listin o osebnem stanju. Med drugim je preučila možnost uvedbe evropskega potrdila o osebnem stanju, ki bi olajšalo čezmejno priznavanje osebnega stanja v Uniji. Cilj posvetovanja je bil zbrati prispevke zainteresiranih strani in širše javnosti z namenom razvoja politike Unije na teh področjih in ustreznih zakonodajnih predlogov. Zakonodajalec Unije je leta 2016 sprejel Uredbo (EU) 2016/1191 o spodbujanju prostega gibanja državljanov s poenostavitvijo zahtev za predložitev nekaterih javnih listin v Evropski uniji, vključno z dokumenti o rojstvu, starševstvu in posvojitvi. (8)Čeprav je Unija pristojna za sprejemanje ukrepov glede družinskega prava s čezmejnimi posledicami, kot so pravila o mednarodni pristojnosti, pravu, ki se uporablja, in priznavanju starševstva med državami članicami, doslej Unija na teh področjih ni sprejela določb v zvezi s starševstvom. Določbe držav članic, ki se trenutno uporabljajo na teh področjih, se razlikujejo. (9)Na ravni Unije nekatere pravice otrok v čezmejnih primerih obravnava več instrumentov Unije, zlasti Uredba Sveta (ES) št. 4/2009, Uredba (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ter Uredba Sveta (EU) 2019/1111. Vendar te uredbe ne vključujejo določb o ugotavljanju ali priznavanju starševstva. Uredba (EU) 2016/1191 Evropskega parlamenta in Sveta v svojem področju uporabe vključuje javne listine o rojstvu, starševstvu in posvojitvi, vendar navedena uredba obravnava verodostojnost in jezik takih dokumentov in ne priznavanje njihove vsebine ali učinkov v drugi državi članici. (10)Ker ni določb Unije o mednarodni pristojnosti in pravu, ki se uporablja, za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih ter o priznavanju starševstva med državami članicami, imajo lahko družine težave pri priznavanju starševstva svojih otrok za vse namene v Uniji, med drugim kadar se preselijo v drugo državo članico ali se vrnejo v svojo državo članico izvora. (11)Otroci imajo na podlagi starševstva številne pravice, vključno s pravico do identitete, imena, državljanstva (kadar ga ureja ius sanguinis), pravicama njihovih staršev do varstva in vzgoje ter do stikov, pravico do preživnine, dedno pravico in pravico do zakonitega zastopanja s strani staršev. Nepriznavanje starševstva v državi članici, ki je bilo ugotovljeno v drugi državi članici, ima lahko pomembne negativne posledice za temeljne pravice otrok in pravice, ki jih imajo na podlagi nacionalnega prava. Zaradi tega lahko družine začnejo sodne postopke, da se jim prizna starševstvo njihovega otroka v drugi državi članici, čeprav imajo ti postopki negotove rezultate ter pomenijo veliko časa in stroškov za družine in pravosodne sisteme držav članic. Nenazadnje se lahko družine odvrne od uresničevanja pravice do prostega gibanja zaradi bojazni, da starševstvo njihovega otroka v drugi državi članici ne bo priznano za namene pravic, ki izhajajo iz nacionalnega prava. (12)Komisija je leta 2020 napovedala ukrepe za zagotovitev, da bo starševstvo, ugotovljeno v državi članici, priznano v vseh drugih državah članicah. Ta pobuda je bila vključena v strategijo EU za enakost LGBTIQ oseb iz leta 2020 ter strategijo EU o otrokovih pravicah iz leta 2021 kot ključni ukrep za podporo enakosti in pravic otrok. Evropski parlament je pozdravil pobudo Komisije v svoji resoluciji iz leta 2021 o pravicah oseb LGBTIQ v EU in resoluciji iz leta 2022 o varstvu otrokovih pravic v postopkih civilnega, upravnega in družinskega prava. (13)Ta uredba ne bi smela vplivati na pravice, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije, zlasti na pravice, ki jih otrok uživa na podlagi prava Unije o prostem gibanju, vključno z Direktivo 2004/38/ES. Države članice morajo na primer že danes priznavati razmerje med starši in otroki zato, da se otrokom omogoči, da lahko z vsakim od obeh staršev neovirano uresničujejo pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ter da uresničujejo vse pravice, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije. Ta uredba ne določa nobenih dodatnih pogojev ali zahtev za uresničevanje takih pravic. (14)V skladu s členom 21 PDEU in povezano sekundarno zakonodajo, kot ju razlaga Sodišče, spoštovanje nacionalne identitete države članice v skladu s členom 4(2) PEU in javnega reda države članice ne moreta biti razlog za zavrnitev priznanja razmerja med starši in otroki med otroki in njihovimi istospolnimi starši za namene uresničevanja pravic, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije. Poleg tega se lahko za namene uresničevanja takih pravic dokazilo o starševstvu predloži na kakršen koli način. Država članica zato od osebe ne sme zahtevati predložitve potrdila, določenega v tej uredbi, ki se priloži sodni odločbi ali javni listini o starševstvu, ali s to uredbo uvedenega evropskega potrdila o starševstvu, kadar se oseba v okviru uresničevanja pravice do prostega gibanja sklicuje na pravice, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije. Vendar to osebi ne bi smelo preprečiti, da se v takih primerih odloči predložiti tudi zadevno potrdilo ali evropsko potrdilo o starševstvu, ki sta določena v tej uredbi. Za zagotovitev, da so državljani Unije in njihovi družinski člani obveščeni, da ta uredba ne vpliva na pravice, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije, bi morali obrazci za potrdila in evropsko potrdilo o starševstvu, ki so priloženi k tej uredbi, vključevati izjavo, v kateri je navedeno, da zadevno potrdilo ali evropsko potrdilo o starševstvu ne vpliva na pravice, ki jih ima otrok na podlagi prava Unije, zlasti pravice, ki jih otrok uživa na podlagi prava Unije o prostem gibanju, in da se lahko za uresničevanje takih pravic dokazilo o razmerju med starši in otroki predloži na kakršen koli način.

(15)Ta uredba ne bi smela vplivati na Uredbo (EU) 2016/1191 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z javnimi listinami o rojstvu, starševstvu in posvojitvi, zlasti kar zadeva predložitev overjenih kopij s strani državljanov in uporabo informacijskega sistema za notranji trg (IMI) s strani organov držav članic, če upravičeno dvomijo o verodostojnosti predložene javne listine o rojstvu, starševstvu ali posvojitvi ali njene overjene kopije. (16)2. člen Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah z dne 20. novembra 1989 (v nadaljnjem besedilu: Konvencija ZN o otrokovih pravicah) od držav pogodbenic zahteva, da spoštujejo in zagotavljajo pravice otrok brez kakršne koli diskriminacije ter sprejmejo vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je otrok zaščiten pred vsemi oblikami diskriminacije ali kaznovanja na podlagi okoliščin otrokovih staršev. V skladu s 3. členom navedene konvencije morajo biti pri vseh dejanjih, med drugim sodišč in upravnih organov, otrokove koristi glavno vodilo. (17)Vsako sklicevanje na „otrokove koristi“ v tej uredbi bi se moralo uporabljati za otroke v smislu 1. člena Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah z dne 20. novembra 1989 (v nadaljnjem besedilu: Konvencija ZN o otrokovih pravicah), tj. otroke, mlajše od 18 let, razen če zakon, ki se uporablja za otroka, določa, da se polnoletnost doseže že prej. Vsako sklicevanje na „otrokove koristi“ v tej uredbi bi bilo treba razlagati tudi v smislu člena 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina) ter 3. in 12. člena Konvencije ZN o otrokovih pravicah, kot se izvaja z nacionalnim pravom. Vsako sklicevanje na „koristi otroka“ v tej uredbi bi bilo treba razumeti kot sklicevanje na otrokove koristi in koristi otrok ne glede na njihovo starost. (18)8. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin z dne 4. novembra 1950 (v nadaljnjem besedilu: Evropska konvencija o človekovih pravicah) določa pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, medtem ko 1. člen Protokola št. 12 k navedeni konvenciji določa, da mora biti uživanje vsake pravice, ki je predvidena z zakonom, zagotovljeno brez kakršne koli diskriminacije na kateri koli podlagi, vključno z rojstvom. Evropsko sodišče za človekove pravice 8. člen Konvencije razlaga tako, da morajo vse države, ki so v njegovi pristojnosti, priznavati pravno razmerje med starši in otroki, ugotovljeno v tujini med otrokom, rojenim z nadomestnim materinstvom, in biološkim nameravanim staršem, ter zagotoviti mehanizem za pravno priznavanje razmerja med starši in otroki z nebiološkim nameravanim staršem (na primer s posvojitvijo otroka). (19)Sodišče je potrdilo, da so bistvene značilnosti prava Unije privedle do strukturirane mreže načel, pravil in medsebojno odvisnih pravnih razmerij, ki povezujejo Unijo in njene države članice ter njene države članice med seboj. Ta pravna struktura temelji na temeljni premisi, da vsaka država članica z vsemi drugimi državami članicami deli nabor skupnih vrednot, na katerih temelji Unija, kot je navedeno v členu 2 PEU, in priznava, da jih te delijo z njo. Ta premisa narekuje in upravičuje obstoj medsebojnega zaupanja med državami članicami, da bodo navedene vrednote priznane. (20)V skladu s členom 2 Pogodbe o Evropski uniji (PEU) sta enakost in nediskriminacija med vrednotami, na katerih temelji Unija in ki so skupne vsem državam članicam. Člen 21 Listine prepoveduje diskriminacijo, med drugim na podlagi rojstva. Člen 3 PEU in člen 24 Listine določata varstvo pravic otrok, člen 7 Listine pa pravico vsakogar do spoštovanja njegovega zasebnega in družinskega življenja. (21)V skladu z določbami mednarodnih konvencij in prava Unije bi morala ta uredba zagotoviti, da otroci v čezmejnih primerih uživajo svoje pravice in ohranijo svoj pravni status brez diskriminacije. V ta namen in ob upoštevanju sodne prakse Sodišča, vključno z medsebojnim zaupanjem med državami članicami, in Evropskega sodišča za človekove pravice bi morala ta uredba zajemati priznavanje starševstva v državi članici, ki je bilo ugotovljeno v drugi državi članici, ne glede na to, kako je bil otrok spočet ali rojen, in ne glede na vrsto otrokove družine, vključno z domačo posvojitvijo. Ob upoštevanju uporabe pravil iz te uredbe o pravu, ki se uporablja, bi morala zato ta uredba zajemati priznavanje v državi članici starševstva otroka z istospolnima staršema, ki je bilo ugotovljeno v drugi državi članici. Ta uredba bi morala zajemati tudi priznavanje v državi članici starševstva otroka, posvojenega doma v drugi državi članici v skladu s pravili, ki urejajo domačo posvojitev v navedeni državi članici. (22)Potrebno in primerno je, da ta uredba za dosego svojih ciljev v pravnem instrumentu Unije, ki je zavezujoč in se neposredno uporablja, združi skupna pravila o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju ali, če je ustrezno, sprejemanju sodnih odločb in javnih listin o starševstvu ter pravila o uvedbi evropskega potrdila o starševstvu. (23)Ta uredba zajema „civilne zadeve“, kar vključuje civilne sodne postopke in odločbe o starševstvu, ki iz njih izhajajo, ter javne listine o starševstvu. Izraz „civilne zadeve“ bi bilo treba razlagati samostojno v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča. Obravnavati bi ga bilo treba kot samostojen koncept, ki se v prvi vrsti razlaga glede na cilje in strukturo te uredbe, v drugi vrsti pa glede na splošna načela, ki izhajajo iz celote nacionalnih pravnih sistemov. Izraz „civilne zadeve“ bi bilo torej treba razlagati tako, da lahko zajema tudi ukrepe, ki z vidika pravnega sistema države članice morda spadajo na področje javnega prava. (24)Za namene te uredbe je starševstvo, imenovano tudi starševsko razmerje, lahko biološko, genetsko, na podlagi posvojitve ali na podlagi zakona. Prav tako bi za namene te uredbe starševstvo moralo pomeniti razmerje med starši in otroki, določeno z zakonodajo, in bi moralo zajemati pravni status osebe kot otroka določenega starša ali staršev. Ta uredba bi morala zajemati starševstvo, ki je bilo ugotovljeno v državi članici, za mladoletnike in odrasle osebe, vključno s pokojnim otrokom in otrokom, ki še ni rojen, ne glede na to, ali gre za starša samohranilca, de facto par, poročen par ali par v razmerju, ki ima v skladu s pravom, ki se uporablja za tako razmerje, primerljive učinke, na primer registrirano partnersko skupnost. Ta uredba bi se morala uporabljati ne glede na državljanstvo otroka, katerega starševstvo je treba ugotoviti, in ne glede na državljanstvo staršev otroka. Za izraz „starš“ v tej uredbi bi bilo treba razumeti, kot je ustrezno, da se nanaša na zakonitega starša, nameravanega starša, osebo, ki trdi, da je starš, ali osebo, v zvezi s katero otrok uveljavlja starševstvo. (25)Ta uredba se ne bi smela uporabljati za ugotavljanje starševstva v državi članici v domačem primeru brez čezmejnih elementov. Ta uredba zato ne bi smela vključevati določb o pristojnosti ali pravu, ki se uporablja, za ugotavljanje starševstva v domačih primerih, kot je starševstvo otroka po domači posvojitvi v državi članici. Vendar bi se morale za zaščito otrokovih pravic brez diskriminacije v čezmejnih primerih, kot je določeno v Listini, ob uporabi načela medsebojnega zaupanja med državami članicami, ki ga je potrdilo Sodišče, določbe te uredbe o priznavanju ali, če je ustrezno, sprejemanju sodnih odločb in javnih listin o starševstvu uporabljati tudi za priznavanje starševstva, ugotovljenega v državi članici v domačih primerih, kot je starševstvo, ki je bilo ugotovljeno v državi članici po domači posvojitvi v navedeni državi članici. Določbe te uredbe v zvezi z ustreznim potrdilom in evropskim potrdilom o starševstvu bi se zato morale uporabljati tudi za starševstvo, ki je bilo ugotovljeno v državi članici v domačih primerih, na primer po domači posvojitvi v državi članici. (26)Za namene te uredbe je domača posvojitev v državi članici tista, pri kateri imata otrok in posvojitelj oziroma posvojitelja običajno prebivališče v isti državi članici in pri kateri posvojitev ustvari stalno razmerje med starši in otroki. Da bi se upoštevale različne pravne tradicije držav članic, bi morala ta uredba zajemati domače posvojitve v državi članici, pri katerih posvojitev povzroči prenehanje pravnega razmerja med otrokom in družino izvora (popolna posvojitev), ter domače posvojitve v državi članici, ki ne povzročijo prenehanja pravnega razmerja med otrokom in družino izvora (nepopolna posvojitev). (27)Meddržavne posvojitve, pri katerih imata otrok in posvojitelj oziroma posvojitelja običajno prebivališče v različnih državah, ureja Haaška konvencija o varstvu otrok in sodelovanju pri meddržavnih posvojitvah iz leta 1993, katere pogodbenice so vse države članice. Ta uredba se ne bi smela uporabljati za meddržavne posvojitve, ne glede na to, ali vključuje dve državi članici ali državo članico in tretjo državo, in ne glede na to, ali je meddržavna posvojitev zajeta s Haaško konvencijo ali ne. (28)Čeprav sta ugotavljanje in priznavanje starševstva v skladu s to uredbo pomembna za druga področja civilnega prava, bi moralo biti področje uporabe te uredbe omejeno na pristojnost, pravo, ki se uporablja, priznavanje odločb in sprejemanje javnih listin v zvezi s starševstvom. Zaradi jasnosti bi morala biti druga področja civilnega prava, za katera bi se lahko štelo, da so povezana s starševstvom, izrecno izključena iz področja uporabe te uredbe. (29)Zlasti se pravila o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju odločb in sprejemanju javnih listin, določena v tej uredbi, ne bi smela uporabljati za pravice do preživnine, ki jih ureja Uredba Sveta (ES) št. 4/2009, dedne pravice, ki jih ureja Uredba (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta, ali spore v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki jih ureja Uredba Sveta (EU) 2019/1111. Toda ker je treba vprašanje starševstva otroka rešiti kot predhodno vprašanje pred reševanjem zadev v zvezi s starševsko odgovornostjo, preživnino ali dedovanjem v zvezi z otrokom, bi morala ta uredba olajšati uporabo navedenih instrumentov Unije o družinskem pravu in dedovanju. (30)Ta uredba se ne bi smela uporabljati za predhodna vprašanja, kot so obstoj, veljavnost ali priznanje zakonske zveze ali razmerja, za katero se po pravu, ki se zanj uporablja, šteje, da ima primerljive učinke, ki bi jih moralo še naprej urejati nacionalno pravo držav članic, vključno z njihovimi pravili mednarodnega zasebnega prava in, če je ustrezno, s sodno prakso Sodišča o prostem gibanju. (31)Zahteve za vpis starševstva v register bi morale biti izključene iz področja uporabe te uredbe. Zato bi moralo pravo države članice, v kateri se vodi register, določati, pod katerimi zakonskimi pogoji in na kakšen način je treba opraviti vpis ter kateri organi so pristojni za preverjanje, da so vse zahteve izpolnjene in da je predložena ali obstoječa dokumentacija zadostna oziroma vsebuje potrebne informacije. Da ne bi prišlo do podvajanja dokumentov, bi morali nacionalni registracijski organi sprejemati dokumente, ki jih sestavijo pristojni organi v drugi državi članici in katerih pretok je določen v tej uredbi. Zlasti bi moralo biti evropsko potrdilo o starševstvu, izdano v skladu s to uredbo, veljaven dokument za vpis starševstva v register države članice. Ker bi morali biti postopek za izdajo evropskega potrdila o starševstvu ter njegova vsebina in učinki enotni v vseh državah članicah, kot je določeno v tej uredbi, ter bi bilo treba evropsko potrdilo o starševstvu izdati v skladu s pravili o pristojnosti in pravu, ki se uporablja, določenimi v tej uredbi, organi, ki sodelujejo pri registraciji, ne bi smeli zahtevati, da se evropsko potrdilo o starševstvu najprej prenese v nacionalni dokument o starševstvu. To organom, ki sodelujejo pri registraciji, ne bi smelo preprečiti, da potrdijo pogoje, potrebne za ugotovitev verodostojnosti evropskega potrdila o starševstvu, ali da od osebe, ki zaprosi za registracijo, zahtevajo dodatne informacije, ki jih zahteva pravo države članice, v kateri se vodi register, če te informacije niso že vključene v evropsko potrdilo o starševstvu. Pristojni organ lahko osebo, ki zaprosi za registracijo, obvesti, na kakšen način lahko predloži manjkajoče informacije. Učinki vpisa starševstva v register (na primer, ali glede na nacionalno pravo registracija ugotavlja starševstvo ali zgolj dokazuje že ugotovljeno starševstvo) bi morali biti prav tako izključeni iz področja uporabe te uredbe in bi jih moralo določati pravo države članice, v kateri se vodi register. (32)Ta uredba ne bi smela zajemati priznavanja sodnih odločb o starševstvu, izdanih v tretji državi, ali priznavanja ali, če je ustrezno, sprejemanja javnih listin o starševstvu, sestavljenih ali registriranih v tretji državi. Za priznavanje ali sprejemanje takih dokumentov bi se moralo še naprej uporabljati nacionalno pravo vsake države članice. (33)Ugotovitev starševstva bi morala pomeniti pravno določitev pravnega razmerja med otrokom in vsakim od staršev, pri čemer bi bilo treba razumeti, da vključuje ugotovitev starševstva na podlagi vloge za izpodbijanje predhodno ugotovljenega starševstva. Po potrebi bi se morala ta uredba uporabljati tudi za ugasnitev ali prenehanje starševstva. (34)Ne glede na razlike med nacionalnimi zakonodajami se starševstvo običajno ugotovi na podlagi zakona ali z aktom pristojnega organa. Primeri ugotovitve starševstva na podlagi zakona vključujejo starševstvo prek rojstva v zvezi z osebo, ki je rodila, in domnevo starševstva v zvezi z zakoncem ali registriranim partnerjem osebe, ki je rodila. Primeri ugotovitve starševstva z aktom pristojnega organa vključujejo ugotovitev starševstva s sodno odločbo (na primer pri posvojitvi ali postopku, v katerem se starševstvo izpodbija, ali postopku, v katerem se starševstvo uveljavlja, na primer z dokazovanjem posesti statusa), z notarsko listino (na primer pri posvojitvi ali če otrok še ni rojen), z upravno odločbo (na primer po priznanju očetovstva) ali z registracijo. Starševstvo je običajno registrirano v matičnem registru, registru oseb ali registru prebivalstva. Dokazilo o starševstvu se lahko zagotovi z dokumentom o ugotovitvi starševstva (kot je sodna odločba, notarska listina ali upravna odločba o ugotovitvi starševstva). Vendar se starševstvo najpogosteje dokazuje z registracijo starševstva v samem registru, izpiskom iz ustreznega registra ali potrdilom, ki vsebuje podatke, registrirane v zadevnem registru (kot je rojstni list ali potrdilo o starševstvu).

(35)Nemoteno in pravilno delovanje območja pravice Unije ob spoštovanju različnih pravnih sistemov in tradicij držav članic je bistveno za Unijo. V tem pogledu bi bilo treba dodatno okrepiti medsebojno zaupanje v pravosodne sisteme druga druge. (36)Da bi olajšali priznavanje sodnih odločb in javnih listin o zadevah v zvezi s starševstvom, bi morala ta uredba določiti enotna pravila o pristojnosti za ugotavljanje starševstva s čezmejnim elementom. Ta uredba bi morala tudi pojasniti pravico otrok, mlajših od 18 let, da se jim zagotovi možnost, da izrazijo svoje mnenje v postopkih, ki se nanašajo nanje. (37)Ta uredba ne bi smela vplivati na vprašanje, kateri organi so v posamezni državi članici pristojni za obravnavanje zadev v zvezi s starševstvom (na primer sodišča, upravni organi, notarji, matičarji ali drugi organi). (38)Ta uredba bi morala spoštovati različne sisteme za obravnavanje zadev v zvezi s starševstvom v državah članicah. Kar zadeva „javne listine“, države članice pogosto pooblastijo organe, kot so notarji, upravni organi ali matičarji, za sestavljanje javnih listin o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom v državi članici, v kateri so bile sestavljene ali registrirane (v nadaljnjem besedilu: javne listine z zavezujočim pravnim učinkom), ali za sestavljanje javnih listin, ki nimajo zavezujočega pravnega učinka v državi članici, v kateri so bile sestavljene ali registrirane, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč (v nadaljnjem besedilu: javne listine brez zavezujočega pravnega učinka). Izraz „pooblastitev“ v tej uredbi je treba razlagati samostojno v skladu z opredelitvijo „javne listine“, ki se horizontalno uporablja v instrumentih Unije, in ob upoštevanju ciljev te uredbe. (39)Za zaščito otrokove koristi bi bilo treba pristojnost določiti v skladu s kriterijem bližine. Posledično bi morala, kadar je to mogoče, imeti pristojnost država članica običajnega prebivališča otroka. Toda da bi se otroku olajšal dostop do sodnega varstva v državi članici, bi bilo treba alternativno pristojnost dodeliti tudi državi članici, katere državljanstvo ima otrok, državi članici običajnega prebivališča tožene stranke (na primer osebe, v zvezi s katero otrok uveljavlja starševstvo), državi članici običajnega prebivališča katerega koli od staršev, državi članici državljanstva katerega koli od staršev ali državi članici rojstva otroka. (40)V skladu s sodno prakso Sodišča je treba običajno prebivališče otroka določiti na podlagi vseh okoliščin vsakega posamičnega primera. Poleg fizične prisotnosti otroka na ozemlju države članice je treba izbrati druge dejavnike, s katerimi je mogoče dokazati, da ta prisotnost nikakor ni začasna ali občasna in da odraža določeno stopnjo vključenosti otroka v družbeno in družinsko okolje, ki je kraj, ki je v praksi središče življenja navedenega otroka. Ti dejavniki vključujejo trajanje, rednost, pogoje in razloge bivanja otroka na ozemlju zadevne države članice ter državljanstvo otroka, pri čemer se relevantni dejavniki razlikujejo glede na starost zadevnega otroka. Vključujejo tudi kraj in pogoje obiskovanja šolanja otroka ter družinska in socialna razmerja otroka v državi članici. Upošteva se lahko tudi namera staršev, da se z otrokom nastanijo v določeni državi članici, če se ta namera kaže v konkretnih korakih, kot je nakup ali najem prebivališča v zadevni državi članici. Nasprotno pa državljanstvo osebe, ki je rodila, ali prejšnje prebivališče te osebe v državi članici sodišča, ki mu je bila zadeva predložena, ni relevantno, medtem ko dejstvo, da je bil otrok rojen v navedeni državi članici in ima državljanstvo navedene države članice, ne zadostuje. (41)Če se v tej uredbi kot navezna okoliščina za namene pristojnosti ali prava, ki se uporablja, navaja državljanstvo, je vprašanje, kako obravnavati otroka ali starša z več državljanstvi, predhodno vprašanje, ki ne spada v področje uporabe te uredbe in bi ga bilo treba reševati v skladu z nacionalnim pravom, vključno z mednarodnimi konvencijami, kjer je to ustrezno, ob polnem spoštovanju splošnih načel Unije. Za namene te uredbe lahko otrok ali starš z več državljanstvi izbere sodišče ali pravo katere koli države članice, katere državljanstvo ima v trenutku, ko se zadeva predloži sodišču ali ko se ugotovi starševstvo. (42)Kadar pristojnosti ni mogoče določiti na temelju splošnih alternativnih kriterijev za določitev pristojnosti, bi morala biti pristojna sodišča države članice, v kateri se nahaja otrok. To pravilo prisotnosti bi moralo zlasti omogočiti sodiščem države članice, da izvajajo pristojnost v zvezi z otroki, ki so državljani tretjih držav, vključno s prosilci za mednarodno zaščito ali upravičenci do nje, kot so begunski otroci in mednarodno razseljeni otroci zaradi nemirov v državi njihovega običajnega prebivališča. (43)Kadar v skladu s to uredbo ni pristojno nobeno sodišče države članice, bi bilo treba pristojnost v vsaki državi članici določiti v skladu s pravom te države članice, vključno z mednarodnimi instrumenti, ki veljajo v tej državi članici. (44)Da bi odpravili primere odrekanja sodnega varstva, bi morala ta uredba določati forum necessitatis, kar bi omogočilo sodišču države članice, da izjemoma odloči o zadevi v zvezi s starševstvom, ki je tesno povezana s tretjo državo. Do takega izjemnega primera bi lahko prišlo, kadar se izkaže, da postopek v zadevni tretji državi ni mogoč, na primer zaradi državljanske vojne, ali kadar od otroka ali druge zainteresirane stranke ni mogoče razumno pričakovati, da bo začela ali izvedla postopek v tej tretji državi. Vendar bi bilo treba pristojnost na podlagi forum necessitatis izvajati samo, če je zadeva v zadostni meri povezana z državo članico sodišča, ki mu je bila zadeva predložena. (45)Če je izid postopka pred sodiščem države članice, ki nima pristojnosti v skladu s to uredbo, odvisen od odločitve glede predhodnega vprašanja, ki spada v področje uporabe te uredbe, ta uredba zaradi ekonomičnosti in učinkovitosti postopka sodiščem navedene države članice ne bi smela preprečevati odločanja glede zadevnega vprašanja. Če je torej predmet postopka na primer dednopravni spor, kjer je treba za namene zadevnega postopka ugotoviti razmerje med starši in otroki med pokojnikom in otrokom, bi se moralo državi članici, ki je pristojna za dednopravni spor, dovoliti, da odloči o tem vprašanju za tekoči postopek, ne glede na to, ali je pristojna za zadeve v zvezi s starševstvom v skladu s to uredbo. Vsaka taka odločitev bi morala biti sprejeta v skladu s pravom, ki se uporablja, določenim s to uredbo, in bi morala učinkovati le v postopkih, za katere je bila sprejeta. (46)Za pravilno delovanje pravosodja bi se bilo treba izogibati izdajanju nezdružljivih sodnih odločb v različnih državah članicah. Zato bi bilo treba v tej uredbi določiti splošna postopkovna pravila, podobna pravilom v drugih instrumentih Unije s področja pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah. (47)Eno takih postopkovnih pravil je pravilo o litispendenci, ki bi se moralo uporabiti, če se ista zadeva v zvezi s starševstvom predloži različnim sodiščem v različnih državah članicah. Na podlagi tega pravila bi bilo treba določiti, katero sodišče bi moralo obravnavati zadevo v zvezi s starševstvom. (48)S to uredbo bi bilo treba določiti trenutek, za katerega se šteje, da je bila zadeva predložena sodišču za namene te uredbe. Glede na to, da v državah članicah obstajata različna sistema, pri katerih je treba pisanje o začetku postopka bodisi najprej vročiti toženi stranki bodisi najprej vložiti pri sodišču, bi moralo zadostovati, da je bila izvedena prva faza na podlagi nacionalnega prava, pod pogojem da vložnik pozneje ni opustil ukrepov, ki bi jih moral na podlagi nacionalnega prava sprejeti za izvedbo druge faze. (49)V postopkih v zvezi z ugotavljanjem starševstva na podlagi te uredbe bi bilo treba kot osnovno načelo otrokom, mlajšim od 18 let, na katere se ti postopki nanašajo in ki so sposobni oblikovati lastno mnenje, v skladu s sodno prakso Sodišča dati dejansko in učinkovito možnost, da ga tudi izrazijo, pri oceni otrokove koristi pa bi bilo treba temu mnenju pripisati ustrezno težo. Vendar pa bi ta uredba morala vprašanje, kdo bo zaslišal otroka in kako bo zaslišan, prepustiti nacionalnemu pravu in postopku držav članic. Poleg tega zaslišanje otroka, ki ostaja njegova pravica, ne bi smelo biti absolutna obveznost, čeprav bi ga bilo treba preučiti glede na otrokovo korist. (50)Ta uredba bi morala zagotoviti pravno varnost in predvidljivost z določitvijo skupnih pravil o pravu, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih. Namen takih skupnih pravil je preprečiti nasprotujoče si odločbe glede na to, sodišča ali drugi pristojni organi katere države članice ugotovijo starševstvo, in zlasti olajšati sprejemanje javnih listin, ki v državi članici izvora nimajo zavezujočega pravnega učinka, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč. (51)Praviloma bi moralo biti pravo, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva v čezmejnih primerih, pravo države običajnega prebivališča osebe, ki je rodila, ob rojstvu. Ta navezna okoliščina bi morala zagotoviti, da se lahko pravo, ki se uporablja, določi v veliki večini primerov, tudi v primeru novorojenčka, katerega običajno prebivališče je morda težko ugotoviti. Čas rojstva bi bilo treba razlagati ozko, pri čemer bi se bilo treba sklicevati na najpogostejše okoliščine, v katerih se starševstvo ugotovi ob rojstvu na podlagi zakona in se vpiše v ustrezni register v nekaj dneh po rojstvu. To pravo bi se moralo uporabljati tako v primerih, ko ima oseba, ki je rodila, običajno prebivališče v državi rojstva (kot bi bilo običajno), kot tudi v primerih, ko ima oseba, ki je rodila, običajno prebivališče v državi, ki ni država rojstva (na primer, ko pride do rojstva med potovanjem). Pravo države običajnega prebivališča osebe, ki je rodila, ob rojstvu bi se moralo po analogiji uporabiti, kadar je treba starševstvo otroka ugotoviti pred rojstvom otroka. Za zagotovitev, da se lahko pravo, ki se uporablja, določi v vseh okoliščinah, bi se moralo v redkih primerih, ko ni mogoče ugotoviti običajnega prebivališča osebe, ki je rodila, ob rojstvu, uporabiti pravo države rojstva otroka (na primer v primeru begunke ali mednarodno razseljene matere). (52)Izjemoma, kadar pravo, ki se praviloma uporablja, privede do ugotovitve starševstva samo enega starša (na primer le genetskega starša v istospolnem paru), se lahko za ugotavljanje starševstva v zvezi z drugim staršem (na primer negenetskega starša v istospolnem paru) uporabi katero koli pravo, ki se uporablja subsidiarno, in sicer pravo države, katere državljan je eden od staršev, ali pravo države rojstva otroka. Glede na to, da bi se v teh primerih starševstvo v zvezi z enim od staršev in starševstvo v zvezi z drugim staršem določilo v skladu s katerim koli pravom, ki se uporablja v skladu s to uredbo, bi bilo treba starševstvo v zvezi z vsakim od staršev, tudi če ga ugotovijo organi različnih držav članic, priznavati v vseh drugih državah članicah v skladu s pravili te uredbe, če so starševstvo za vsakega od staršev ugotovili organi države članice, katere sodišča so pristojna v skladu s to uredbo. (53)Katero koli pravo, ki se uporablja po tej uredbi, bi se moralo uporabljati tudi, če ni pravo države članice. (54)Da se zagotovita pravna varnost in neprekinjenost starševstva, kadar je bilo starševstvo ugotovljeno v državi članici v skladu s katerim koli pravom, ki se uporablja po tej uredbi, sprememba prava, ki se uporablja, zaradi spremembe običajnega prebivališča osebe, ki je rodila, ali državljanstva enega od staršev ne bi smela vplivati na že ugotovljeno starševstvo.

(55)Zainteresirana stranka lahko stori enostransko dejanje, katerega namen je pravni učinek na starševstvo, ki je bilo ugotovljeno ali se bo ugotovilo, na primer priznanje očetovstva ali soglasje zakonca za oploditev z biomedicinsko pomočjo. Tako dejanje bi moralo biti formalno veljavno, če izpolnjuje formalne zahteve prava, ki se uporablja v skladu s to uredbo, ali prava države, v kateri ima oseba, ki izvede dejanje, običajno prebivališče, ali prava države, v kateri je bilo dejanje izvedeno. (56)Zaradi javnega interesa bi morala imeti sodišča in drugi pristojni organi, ki ugotavljajo starševstvo v državah članicah, v izjemnih okoliščinah možnost neupoštevanja nekaterih določb tujega prava, kadar bi bila njihova uporaba v določenem primeru očitno nezdružljiva z javnim redom zadevne države članice. Vendar sodišča ali drugi pristojni organi ne bi smeli imeti možnosti, da uporabijo izjemo na podlagi javnega reda zato, da ne bi upoštevali prava druge države, če bi bilo to v nasprotju z Listino in zlasti s členom 21 Listine, ki prepoveduje diskriminacijo. (57)Ker imajo nekatere države dva ali več pravnih sistemov ali sklopov pravil v zvezi z zadevami, ki jih ureja ta uredba, bi bilo treba določiti, v kolikšnem obsegu se ta uredba uporablja v različnih ozemeljskih enotah teh držav. (58)Ta uredba bi morala zagotoviti priznavanje sodnih odločb in javnih listin o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, izdanih v drugi državi članici. (59)Glede na nacionalno pravo je lahko javna listina o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom v državi članici izvora na primer notarska listina o posvojitvi ali upravna odločba o ugotovitvi starševstva po priznanju očetovstva. Ta uredba bi morala določati tudi sprejemanje javnih listin, ki v državi članici izvora nimajo zavezujočega pravnega učinka, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč. Glede na nacionalno pravo je lahko taka javna listina na primer rojstni list ali potrdilo o starševstvu, ki dokazuje starševstvo, ugotovljeno v državi članici izvora (bodisi je bilo starševstvo ugotovljeno na podlagi zakona bodisi z aktom pristojnega organa, kot so sodna odločba, notarska listina, upravna odločba ali registracija). (60)Medsebojno zaupanje v pravosodje v Uniji upravičuje načelo, da bi bilo treba sodne odločbe o ugotovitvi starševstva, izdane v državi članici, priznavati v vseh državah članicah, ne da bi bil potreben kakršen koli postopek priznavanja. Pristojni organi zaprošene države članice bi morali, zlasti ko jim je predložena sodna odločba o ugotovitvi starševstva, izdana v drugi državi članici, ki je v državi članici izvora ni več mogoče izpodbijati, sodno odločbo priznati na podlagi zakona, ne da bi bil potreben kakršen koli poseben postopek, in ustrezno posodobiti podatke o starševstvu v zadevnem registru. (61)V nacionalnem pravu bi moralo biti določeno, ali se lahko na razloge za zavrnitev sklicuje stranka ali je treba nanje opozoriti po uradni dolžnosti. To ne bi smelo preprečevati zainteresiranim strankam, ki želijo kot glavni predmet spora uveljavljati priznanje sodne odločbe o starševstvu, izdane v drugi državi članici, da pri sodišču vložijo zahtevek za sodno odločbo, v kateri je navedeno, da ni razlogov za zavrnitev priznanja te sodne odločbe. V nacionalnem pravu države članice, v kateri se vloži taka vloga, bi moralo biti določeno, za koga se lahko šteje, da je zainteresirana stranka, ki ima pravico predložiti tako vlogo. (62)Priznavanje sodnih odločb v državi članici o zadevah v zvezi s starševstvom, izdanih v drugi državi članici, bi moralo temeljiti na načelu medsebojnega zaupanja. Zato bi bilo treba razloge za nepriznanje omejiti na kar najmanjši obseg, glede na temeljni cilj te uredbe, ki je olajšati priznavanje starševstva ter učinkovito zaščititi otrokove pravice in koristi v čezmejnih primerih. (63)Priznanje sodne odločbe bi bilo treba zavrniti le, če obstaja eden ali več razlogov za zavrnitev priznanja iz te uredbe. Seznam razlogov za zavrnitev priznanja iz te uredbe je izčrpen. Ne bi se smelo biti mogoče sklicevati na razloge za zavrnitev, ki niso navedeni v tej uredbi, kot na primer kršenje pravila o litispendenci. Zadnja sodna odločba bi morala vedno nadomestiti prejšnjo sodno odločbo, če sta odločbi nezdružljivi. (64)Kar zadeva omogočanje otroku, mlajšemu od 18 let, da izrazi svoje mnenje, bi moralo sodišče izvora odločiti, katera je ustrezna metoda za zaslišanje otroka. Zato se priznanje sodne odločbe ne bi smelo zavrniti izključno iz razloga, da je sodišče izvora uporabilo drugačno metodo za zaslišanje otroka, kot bi jo uporabilo sodišče v državi članici priznanja. (65)Javne listine z zavezujočim pravnim učinkom v državi članici izvora bi bilo treba za namene pravil o priznavanju iz te uredbe obravnavati kot enakovredne „sodnim odločbam“. (66)Čeprav obveznost, da morajo imeti otroci, mlajši od 18 let, možnost, da izrazijo svoje mnenje, v skladu s to uredbo ne bi smela veljati za javne listine z zavezujočim pravnim učinkom, bi se morala pravica otrok, da izrazijo svoje mnenje, vseeno upoštevati v skladu s členom 24 Listine in glede na člen 12 Konvencije ZN o otrokovih pravicah, kot se izvaja v skladu z nacionalnim pravom in postopkom. Dejstvo, da otrokom ni bila dana možnost, da izrazijo svoje mnenje, ne bi smelo biti samodejno razlog za zavrnitev priznanja javnih listin z zavezujočim pravnim učinkom. (67)Priznanje sodne odločbe o ugotovitvi starševstva, izdane v drugi državi članici, ali javne listine o ugotovitvi starševstva z zavezujočim pravnim učinkom, sestavljene ali registrirane v drugi državi članici, v državi članici v skladu s to uredbo ne bi smelo pomeniti priznanja morebitne zakonske zveze ali registrirane partnerske skupnosti staršev otroka, katerega starševstvo je bilo ugotovljeno ali se ugotavlja. (68)Da bi se upoštevali različni sistemi obravnavanja starševstva v državah članicah, bi morala ta uredba v vseh državah članicah zagotavljati sprejemanje javnih listin, ki v državi članici izvora nimajo zavezujočega pravnega učinka, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč. Take javne listine imajo lahko dokazno moč v zvezi z že ugotovljenim starševstvom ali v zvezi z drugimi dejstvi. Glede na nacionalno pravo so lahko javne listine, ki dokazujejo že ugotovljeno starševstvo, na primer rojstni list, potrdilo o starševstvu ali izpisek iz matičnega registra o rojstvu. Javne listine, ki dokazujejo druga dejstva, so lahko na primer notarska listina ali upravna listina, ki vsebuje priznanje očetovstva, notarska listina ali upravna listina, ki vsebuje soglasje matere ali otroka za ugotavljanje starševstva, notarska listina ali upravna listina, ki vsebuje soglasje zakonca za oploditev z biomedicinsko pomočijo, ali notarska listina ali upravna listina, ki izkazuje posest statusa. (69)Javne listine, ki v državi članici izvora nimajo zavezujočega pravnega učinka, vendar imajo v navedeni državi članici dokazno moč, bi morale imeti v drugi državi članici enako ali čim bolj primerljivo dokazno moč, kot jo imajo v državi članici izvora. Pri določanju dokazne moči take javne listine v drugi državi članici ali njenih najbolj primerljivih učinkov bi bilo treba upoštevati vrsto in obseg dokazne moči javne listine v državi članici izvora. Zato bo dokazna moč, ki bi jo taka javna listina morala imeti v drugi državi članici, odvisna od prava države članice izvora. (70)„Verodostojnost“ javne listine, ki v državi članici izvora nima zavezujočega pravnega učinka, vendar ima v navedeni državi članici dokazno moč, bi morala biti avtonomen pojem, ki zajema elemente, kot so pristnost listine, zahteve glede obličnosti za listino, pooblastila organa, ki sestavi listino, in postopek, v skladu s katerim se listina sestavi. Zajemati bi moral tudi dejstva, zapisana v javni listini. Stranka, ki želi izpodbijati verodostojnost take javne listine, bi morala to storiti na pristojnem sodišču države članice, iz katere izvira javna listina, na podlagi prava te države članice. (71)Izraz „pravno dejanje“ (na primer priznanje očetovstva ali soglasje) ali „pravno razmerje“ (na primer starševstvo otroka), zapisan v javni listini, ki v državi članici izvora nima zavezujočega pravnega učinka, vendar ima v navedeni državi članici dokazno moč, bi bilo treba razlagati kot sklicevanje na vsebino, ki je zapisana v javni listini. Stranka, ki želi izpodbijati pravno dejanje ali pravno razmerje, zapisano v javni listini, bi morala to storiti na sodiščih, pristojnih po tej uredbi, ki bi morala o tem odločati na podlagi prava, ki se uporablja za ugotavljanje starševstva v skladu s to uredbo. (72)Če je vprašanje, ki zadeva pravno dejanje ali pravno razmerje, zapisano v javni listini, ki v državi članici izvora nima zavezujočega pravnega učinka, vendar ima v navedeni državi članici dokazno moč, obravnavano kot predhodno vprašanje v postopku na sodišču države članice, bi moralo biti za odločanje o tem vprašanju pristojno to sodišče. (73)Kadar se izpodbija javna listina, ki v državi članici izvora nima zavezujočega pravnega učinka, vendar ima v navedeni državi članici dokazno moč, ta ne bi smela imeti nobene dokazne moči v državi članici, ki ni država članica izvora, dokler je postopek izpodbijanja v teku. Če se izpodbija samo določena zadeva v zvezi s pravnim dejanjem ali pravnimi razmerji, zapisanimi v javni listini, zadevna javna listina v državi članici, ki ni država članica izvora, ne bi smela imeti nobene dokazne moči glede izpodbijane zadeve, dokler je postopek izpodbijanja v teku. Javna listina, ki je zaradi izpodbijanja razglašena za neveljavno, ne bi smela imeti nobene dokazne moči več. (74)Če se organu na podlagi te uredbe predložita nezdružljivi javni listini, v katerih ni ugotovljeno starševstvo z zavezujočim pravnim učinkom, vendar imata dokazno moč vsaka v svoji državi članici izvora, bi moral ob upoštevanju okoliščin posameznega primera oceniti, katera javna listina, če sploh, bi morala imeti prednost. Če iz teh okoliščin ni razvidno, katera od takih javnih listin, če sploh katera, bi morala imeti prednost, bi morala o tem odločati sodišča, ki so pristojna v skladu s to uredbo, ali – če se to vprašanje postavi kot predhodno vprašanje v postopku – sodišče, ki mu je bila zadeva predložena.

(75)Upoštevanje javnega interesa bi moralo sodiščem ali drugim pristojnim organom držav članic omogočiti, da v izjemnih okoliščinah zavrnejo priznanje ali, če je ustrezno, sprejetje sodne odločbe ali javne listine o starševstvu, ugotovljenem v drugi državi članici, če bi bilo v danem primeru tako priznanje ali sprejetje očitno nezdružljivo z javnim redom zadevne države članice. Vendar sodišča ali drugi pristojni organi ne bi smeli imeti možnosti, da zavrnejo priznanje ali, če je ustrezno, sprejetje sodne odločbe ali javne listine, izdane v drugi državi članici, če bi bilo to v nasprotju z Listino in zlasti s členom 21 Listine, ki prepoveduje diskriminacijo. (76)Za hitro, nemoteno in učinkovito priznanje starševstva, ugotovljenega v državi članici, bi morali imeti otroci ali njihovi starši možnost, da zlahka dokažejo status otroka v drugi državi članici. V ta namen bi morala t