Bruselj, 2. 3. 2005

COM(2005) 72 konč.

SPOROČILO KOMISIJE SVETU

Evropska sosedska politika Priporočila za Armenijo, Azerbajdžan, Gruzijo ter za Egipt in Libanon

{SEC(2005) 285}{SEC(2005) 286}{SEC(2005) 287}{SEC(2005) 288}{SEC(2005) 289}

1. UVOD IN POVZETEK

S Strategijo o evropski sosedski politiki[1] (European Neighbourhood Policy – ENP) Evropske komisije iz maja 2004, kakor jo je odobril Svet junija 2004[2], so bile oblikovane smernice za ENP za naslednja leta ter določeni cilji in načela, geografsko območje veljavnosti ter metode za uporabo ENP. Priložena so bila poročila o državah za Izrael, Jordanijo, Moldavijo, Maroko, Palestinsko upravo, Tunizijo in Ukrajino, decembra 2004 pa jim je sledilo sporočilo Komisije[3] o predlogih za akcijske načrte za navedene države. Te akcijske načrte je sprejel Svet in so v postopku potrditve s strani držav partneric.

Junija 2004 je Svet na podlagi Strategije Komisije odločil, da se Armenija, Azerbajdžan in Gruzija vključijo v ENP, s čimer se jim razširijo možnosti za bistveno tesnejše partnerstvo, ter s tem napravil pomemben korak k sodelovanju EU s področjem južnega Kavkaza. Službe Komisije so o teh državah pripravile poročila, ki zagotavljajo celovit pregled.

Ob upoštevanju začetka veljavnosti Pridružitvenega sporazuma z Egiptom in skorajšnjega začetka veljavnosti Pridružitvenega sporazuma z Libanonom[4] so službe Komisije pripravile poročili o teh dveh državah. Ti poročili zagotavljata celovit pregled političnega in gospodarskega položaja v teh državah.

V tem sporočilu so predstavljene ključne točke petih poročil o državah, ki so jih pripravile službe Komisije, s prispevkom visokega predstavnika glede političnega sodelovanja in SZVP, ter priporočila o akcijskih načrtih.

2. OCENE DRžAV

Južni Kavkaz[5]

Armenija

V prvih letih po osamosvojitvi Armenije so bili odnosi med EU in Armenijo osredotočeni na soočanje s težkim humanitarnim položajem, ki je bil posledica razpada Sovjetske zveze in spora z Azerbajdžanom zaradi Gorskega Karabaha. Storjenih je bilo nekaj korakov k postavitvi temeljev za prehod v demokracijo in tržno gospodarstvo. Začetek veljavnosti Sporazuma o partnerstvu in sodelovanju (Partnership and Cooperation Agreement – PCA) leta 1999 je zaznamoval pomemben korak v odnosih med EU in Armenijo.

Armenija je v zadnjih letih dosegla dobre makroekonomske rezultate z izrazito gospodarsko rastjo. Videti je, da ima to že učinke na visoko stopnjo revščine v Armeniji. Njen pristop k STO leta 2003 kaže, da je napredovala pri ključnih tržno usmerjenih reformah. Opazen je tudi napredek pri usklajevanju armenske zakonodaje z zakonodajo EU. Pomembna koraka sta sprejetje protikorupcijske strategije in ustanovitev protikorupcijskega sveta.

Vendar se mora Armenija z glavnimi izzivi šele soočiti, predvsem na področju demokracije in človekovih pravic ter pri izvajanju obveznosti kot članica Sveta Evrope in OVSE. Potrebno je znatno izboljšanje volilnega sistema, predvsem izvajanje priporočil Urada za demokratične institucije in človekove pravice, predstavljenih po predsedniških in parlamentarnih volitvah leta 2003. Reforme na področjih pravne države in kazenskega pregona so potrebne za večje spoštovanje človekovih pravic. Znatne spremembe so potrebne za razvoj civilne družbe, vključno z zagotavljanjem svobode medijev. Na gospodarskem področju je spoštovanje pravne države bistvenega pomena za izboljšanje poslovnega in naložbenega ozračja. Izboljšanje davčnega in carinskega sistema je pomembno za učinkovit boj proti korupciji. Izvajanje Strateškega programa za zmanjšanje revščine je ključnega pomena pri prizadevanjih za razvoj trajnostne gospodarske rasti ter zmanjšanja revščine in razlik v dohodkih. Pomembno je tudi nadaljnje prestrukturiranje energetskega sektorja, vključno s koraki k razgradnji jedrske elektrarne Medzamor. Vsi vidiki političnega in gospodarskega življenja v Armeniji so zaznamovani s sporom z Azerbajdžanom zaradi Gorskega Karabaha. Samo v primeru mirne, pravične in trajne rešitve tega spora bo Armenija sposobna popolnoma razvijati svoje možnosti.

Vlada Armenije se je odločno izrekla, da bo sprejela te izzive, razvijala odnose z EU in se še naprej vključevala v evropske strukture. Komisija zato meni, da bi bil akcijski načrt ENP ob upoštevanju obveznosti armenske vlade lahko uporaben za krepitev odnosov med EU in Armenijo ter spodbujanje izvajanja potrebnih reform.

Glavni cilji akcijskega načrta naj bi vključevali: krepitev pravne države, demokratičnih struktur in pluralizma (npr. reforma volilne zakonodaje po priporočilih Sveta Evrope in OVSE ter izvajanje demokratičnih volitev; ustavna reforma ob upoštevanju priporočil Sveta Evrope; reforma lokalne samouprave); krepitev spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, zlasti svobode izražanja in svobode zbiranja; izboljšanje poslovnih razmer in posodobitev javnega sektorja; učinkovit boj proti korupciji in goljufijam; reformo davčnih in carinskih uprav ter zakonodaje v skladu z mednarodnimi standardi in standardi EU; napredek pri zmanjšanju revščine; trajnostni razvoj in varstvo okolja; razgradnjo jedrske elektrarne Medzamor; napredek pri reševanju sporov in tesnejše regionalno sodelovanje. Treba je ohranjati razumno makroekonomsko politiko za podporo učinkovitemu izvajanju akcijskega načrta.

Ob upoštevanju trenutnega političnega, gospodarskega in institucionalnega konteksta, kot je opisan v poročilu o državi, bi lahko akcijski načrt za Armenijo za začetek zagotavljal okrepljen politični dialog; nadaljnje izvajanje PCA; podporo reformam tržnega gospodarstva z namenom postopnega gospodarskega vključevanja v notranji trg EU; nadaljnjo podporo za gospodarsko okrevanje spornih območij v okviru reševanja sporov; povečano finančno podporo, vključno z razširitvijo pristojnosti in pooblastil EIB na Armenijo z letom 2007; povečano podporo za regionalno sodelovanje; tesnejše sodelovanje na področju pravosodja in notranjih zadev z možnostjo vzpostavitve dialoga o sodelovanju pri izdajanju viz in sporazumu o ponovnem sprejemu; intenzivnejše sodelovanje v energetskem sektorju, sektorjih za elektronsko komunikacijo in promet, okolje in javno zdravje ter tesnejše sodelovanje na področju znanosti in tehnologije; tesnejše osebne stike, zlasti na področju izobraževanja, usposabljanja in mladine ter tudi v okviru spora zaradi Gorskega Karabaha; in pregled, v primeru napredka pri izvajanju akcijskega načrta, za ugotovitev možnosti novega okrepljenega sporazuma, ki bi nadomestil PCA po izteku njegove veljavnosti.

Azerbajdžan

V obdobju po osamosvojitvi Azerbajdžana so bili odnosi med EU in Azerbajdžanom osredotočeni na soočanje s težkim humanitarnim položajem, ki je bil posledica razpada Sovjetske zveze, spora z Armenijo zaradi Gorskega Karabaha in nestabilnega notranjepolitičnega položaja. Storjenih je bilo tudi nekaj korakov k postavitvi temeljev za prehod v demokracijo in tržno gospodarstvo. Začetek veljavnosti Sporazuma o partnerstvu in sodelovanju (PCA) leta 1999, ki predvideva predvsem stalen političen dialog, je zaznamoval pomemben korak v odnosih med EU in Azerbajdžanom. Odnosi med EU in Azerbajdžanom so se v zadnjih letih nenehno razvijali. Dialog je danes veliko bolj usmerjen k ciljem in sodelovanje se je okrepilo predvsem v energetskem in prometnem sektorju.

Glavni izzivi za Azerbajdžan ostajajo krepitev pravne države, možnosti demokratičnega nadzora (vključno s svobodnimi in pravičnimi volitvami), boj proti korupciji in goljufijam ter varstvo človekovih pravic, v skladu z obveznostmi, ki jih ima kot član Sveta Evrope in OVSE. Na gospodarskem področju sta nadaljnje izboljšanje naložbenega ozračja in diverzifikacija gospodarske dejavnosti ključna dejavnika za trajnostno rast. Učinkovito izvajanje državnega programa za zmanjšanje revščine in gospodarski razvoj zagotavlja okvir za obvladovanje nekaterih strukturnih gospodarskih izzivov, s katerimi se Azerbajdžan sooča. Poleg uspešnega spopada s temi političnimi in gospodarskimi izzivi bi rešitev spora zaradi Gorskega Karabaha odpravila zelo resno oviro pri razvoju Azerbajdžana in regije.

Vlada Azerbajdžana se je odločno izrekla, da bo sprejela te izzive, razvijala odnose z EU in se še naprej vključevala v evropske strukture. Komisija zato meni, da bi bil akcijski načrt ENP ob upoštevanju obveznosti azerbajdžanske vlade lahko uporaben za krepitev odnosov med EU in Azerbajdžanom ter spodbujanje izvajanja potrebnih reform.

Glavni cilji za akcijski načrt naj bi vsebovali: krepitev pravne države, demokratičnih struktur in pluralizma (boljša institucionalna razdelitev pristojnosti, reforma lokalne samouprave) ter krepitev volilne zakonodaje in postopkov za izboljšanje demokratičnih standardov, ki se upoštevajo pri volitvah; izvajanje učinkovite reforme na področju pravne države (sodstvo, organi kazenskega pregona); boljše varstvo človekovih pravic ter svobode in neodvisnosti medijev; večje prizadevanje za uravnovešen razvoj celotnega gospodarskega sistema; izboljšanje poslovnih razmer in posodobitev javnega sektorja; reformo davčnih in carinskih uprav ter zakonodaj v skladu z mednarodnimi standardi in standardi EU; učinkovit boj proti korupciji in goljufijam; več preglednosti pri upravljanju s prihodki od nafte in v postopku privatizacije; napredek pri zmanjšanju revščine; trajnostni razvoj in varstvo okolja; pristop k STO; napredek pri reševanju sporov in tesnejše regionalno sodelovanje. Treba je ohranjati razumno makroekonomsko politiko za podporo učinkovitemu izvajanju akcijskega načrta.

Ob upoštevanju trenutnega političnega, gospodarskega in institucionalnega ozadja, kot je opisano v poročilu o državi, bi lahko akcijski načrt za Azerbajdžan za začetek zagotavljal okrepljen politični dialog; nadaljnje izvajanje PCA; podporo reformam tržnega gospodarstva z namenom postopnega gospodarskega vključevanja v notranji trg EU; nadaljnjo podporo za gospodarsko okrevanje spornih območij v okviru reševanja sporov; povečano finančno podporo, vključno z razširitvijo pristojnosti in pooblastil EIB na Azerbajdžan z letom 2007; povečano finančno podporo za regionalno sodelovanje; tesnejše sodelovanje na področju pravosodja in notranjih zadev z možnostjo vzpostavitve dialoga o sodelovanju pri izdajanju viz in sporazumu o ponovnem sprejemu; intenzivnejše sodelovanje v energetskem sektorju, sektorjih za elektronsko komunikacijo in promet, okolje in javno zdravje ter tesnejše osebne stike, zlasti na področju izobraževanja, usposabljanja in mladine; ter pregled, v primeru napredka pri izvajanju akcijskega načrta, za ugotovitev možnosti novega okrepljenega sporazuma, ki bi nadomestil PCA po izteku njegove veljavnosti.

Komisija namerava leta 2005 v Azerbajdžanu odpreti Delegacijo.

Gruzija

Po osamosvojitvi Gruzije leta 1991 so bili odnosi med EU in Gruzijo osredotočeni na soočanje s težkim humanitarnim položajem, ki je bil posledica razpada Sovjetske zveze in notranjepolitičnih sporov v Gruziji. Storjenih je bilo tudi nekaj korakov k postavitvi temeljev za prehod v demokracijo in tržno gospodarstvo. Začetek veljavnosti Sporazuma o partnerstvu in sodelovanju (PCA) leta 1999, ki predvideva predvsem stalen političen dialog, je zaznamoval pomemben korak v odnosih med EU in Gruzijo. Komisija je v revidirani Strategiji za države leta 2003 opozorila na nezadosten napredek pri uvajanju demokracije in tržnega gospodarstva: „Politični položaj v Gruziji zaznamujejo vsesplošna revščina, resne težave pri upravljanju in slabem delovanju pravne države, vključno z visoko stopnjo korupcije, napetimi odnosi z Rusijo, notranjepolitičnimi spori, povezanimi predvsem z odcepitvijo republik Abhazije in Južne Osetije, kot tudi visokim zunanjim dolgom.“

EU in širša mednarodna skupnost sta zato pozdravili „žametno revolucijo“ novembra 2003. Sorazmerno svobodne in poštene predsedniške in parlamentarne volitve, ki so sledile, ter uvedba obsežnega programa reform so pozitivni premiki. K uspehom se štejejo: 1) ukrepanje proti nekaterim oblikam korupcije; 2) boljše pobiranje davkov; 3) redno izplačilo plač in pokojnin; 4) zatiranje tihotapljenja; 5) dobri makroekonomski rezultati; 6) ponovna vključitev Adžarije v gospodarski, socialni in upravni sistem Gruzije; 7) povrnitev zaupanja donatorjev v Gruzijo (uspešna donatorska konferenca v Bruslju junija 2004).

Glavni izziv za Gruzijo ostaja krepitev pravne države, vključno z reformo javnih služb in reformo sodstva. Izboljšanje možnosti demokratičnega nadzora v skladu z obveznostmi, ki jih ima Gruzija kot članica Sveta Evrope in OVSE, je tudi bistvenega pomena za spoštovanje pravne države. Razvojni dogodki na tem področju bi lahko prispevali k utrditvi pravnega okvira za boj proti korupciji v Gruziji. Na gospodarskem področju je nadaljnje izboljšanje naložbenega ozračja ključni dejavnik za trajnostno gospodarsko rast. Učinkovito izvajanje programa za gospodarski razvoj in zmanjšanje revščine bo v prihodnje glavni način za obvladovanje strukturnih gospodarskih izzivov, s katerimi se Gruzija sooča. Glede odnosov med EU in Gruzijo je treba še veliko storiti na področju izvajanja PCA. Izboljšanje odnosov z Rusijo in nadaljnja prizadevanja za mirno rešitev notranjepolitičnih sporov so za Gruzijo prav tako pomembni dejavniki pri vzpostavitvi temeljev za dolgoročno varnost in blaginjo.

Vlada Gruzije se je odločno zavzela, da bo sprejela te izzive, razvijala odnose z EU in se še naprej vključevala v evropske strukture. Komisija zato meni, da bi bil akcijski načrt ENP ob upoštevanju obveznosti gruzijske vlade lahko uporaben za krepitev odnosov med EU in Gruzijo ter spodbujanje izvajanja potrebnih reform.

Glavni cilji akcijskega načrta naj bi vključevali večje spoštovanje pravne države (reforma sodstva, organov kazenskega pregona in izvrševanja kazni) ter večje varstvo človekovih pravic; krepitev demokratičnih struktur in pluralizma (reforma parlamenta, krepitev neodvisnosti medijev, reforma lokalne samouprave, volilna reforma); izboljšanje poslovnih razmer in posodobitev javnega sektorja; reformo davčnih in carinskih uprav ter zakonodaje v skladu z mednarodnimi standardi in standardi EU ter učinkovit boj proti korupciji in goljufijam; pregleden postopek privatizacije; napredek pri zmanjševanju revščine, trajnostni razvoj; varstvo okolja; napredek pri reševanju sporov in tesnejše regionalno sodelovanje. Treba je ohranjati razumno makroekonomsko politiko za podporo učinkovitemu izvajanju akcijskega načrta.

Ob upoštevanju trenutnega političnega, gospodarskega in institucionalnega konteksta, kot je opisan v poročilu o državi, bi lahko akcijski načrt za Gruzijo za začetek zagotavljal okrepljen politični dialog; nadaljnje izvajanje PCA; podporo reformam tržnega gospodarstva z namenom postopnega gospodarskega vključevanja v notranji trg EU; nadaljnjo podporo za gospodarsko okrevanje spornih območij v okviru reševanja sporov; povečano finančno podporo, vključno z razširitvijo pristojnosti in pooblastil EIB na Gruzijo z letom 2007, ter večjo finančno podporo za regionalno sodelovanje; tesnejše sodelovanje na področju pravosodja in notranjih zadev z možnostjo vzpostavitve dialoga o sodelovanju pri izdajanju viz in sporazumu o ponovnem sprejemu; intenzivnejše sodelovanje v energetskem sektorju, sektorjih za elektronsko komunikacijo in promet, okolje, pomorske zadeve in ribištvo ter javno zdravje, kot tudi tesnejše sodelovanje na področju znanosti, tehnologije in inovativnosti ter pri osebnih stikih, zlasti na področju izobraževanja, usposabljanja in mladine; ter pregled, v primeru napredka pri izvajanju akcijskega načrta, za ugotovitev možnosti novega okrepljenega sporazuma, ki bi nadomestil PCA po izteku njegove veljavnosti.

Egipt in Libanon

Junija 2004 je Svet s prispevkom generalnega sekretarja/visokega predstavnika o vprašanjih glede političnega sodelovanja in SZVP povabil Komisijo, da začne s pripravami za akcijske načrte s sredozemskimi državami, ki so že ratificirale pridružitvene sporazume z EU. Zato je Komisija kot podlago za pripravo akcijskih načrtov sestavila predloženi poročili o Egiptu in Libanonu[6].

Za obe državi ostaja celotna izvedba pridružitvenih sporazumov glavni cilj dvostranskih odnosov. ENP presega ta cilj in ponuja možnost vedno tesnejšega odnosa, vključno z visoko stopnjo gospodarskega vključevanja in poglobitvijo političnega sodelovanja. Na podlagi vsebine poročil o državah bo Komisija v tesnem sodelovanju s predsedstvom in visokim predstavnikom, kjer bo to potrebno, v najkrajšem času začela uradna posvetovanja z Egiptom in Libanonom za oblikovanje obsežnih in uravnoteženih akcijskih načrtov.

Glavne naloge akcijskega načrta bodo zajemale dve obsežni področji: prvič, obveznosti do posebnih ukrepov, ki krepijo spoštovanje skupnih vrednot na področjih mednarodnih obveznosti, demokracije in pravne države, kot tudi izvajanja demokratičnih volitev, upravljanja pravosodja in spoštovanja človekovih pravic, ter do nekaterih ciljev na področju zunanje in varnostne politike; drugič, obveznosti do ukrepov, ki bodo ti državi partnerici približali EU na številnih prednostnih področjih, kot sta politika gospodarskega in socialnega razvoja (vključno z zmanjšanjem revščine in trajnostnim razvojem) ter trgovina in notranji trg (vključno s sektorji, kot so energetika, promet, okolje, pomorske zadeve in ribištvo, informacijska družba, raziskovanje in inovativnost, pravosodje in notranje zadeve ter osebni stiki).

Prednostne naloge pri ukrepih bodo glede na posamezna vprašanja opredeljene kar se da podrobno in bodo tako predstavljale merila uspešnosti, ki se lahko spremljajo in ocenjujejo. Akcijski načrti bodo predstavljali ključne ukrepe za omejeno število področij, ki so še zlasti prednostnega pomena, kot tudi ukrepe v širšem obsegu področij, ki ustreza veljavnim dvostranskim sporazumom. Določen bo jasen časovni okvir za opredelitev teh različnih prednostnih nalog.

3. SKLEP IN PRIPOROčILA

Poročila za države južnega Kavkaza kažejo potrebo po stalnih reformah v Armeniji, Azerbajdžanu in Gruziji ter po napredku na številnih ključnih področjih. Komisija meni, da so akcijski načrti koristno sredstvo, s katerim lahko EU še naprej krepi odnose s temi državami in aktivno spodbuja potrebne spremembe. Komisija zato priporoča, da Svet odobri splošne smernice tega sporočila ter se strinja s pričetkom priprav akcijskih načrtov za vsako izmed teh držav, na osnovi česar bo Komisija v tesnem sodelovanju s predsedstvom in visokim predstavnikom, kjer bo to potrebno, vzpostavila stik z zadevnimi državami partnericami. Priprava akcijskih načrtov bi se začela takoj. Komisija poudarja, da bodo akcijski načrti prilagojeni potrebam vsake države in da bo vsaka država obravnavana po lastnih zaslugah. Države članice bodo v celoti obveščane o razvojih teh posvetovanj.

Na podlagi poročil o državah za Egipt in Libanon bo Komisija začela s pripravami za akcijske načrte za vsako od obeh držav. Priporoča se, da se posvetovanja o teh akcijskih načrtih začnejo v najkrajšem času. Z odstopom libanonske vlade in načrtovanimi volitvami v maju bo tamkajšnji razvoj dogodkov vplival na časovni razpored posvetovanj. Cilj je doseči uravnotežene akcijske načrte z vsako državo, pri čemer bi bila smiselno zajeta ista splošna področja kot pri prejšnjih partnericah, tj. politični (vključno s spoštovanjem mednarodnih obveznosti in demokracije ter pravne države) in gospodarski vidiki, vključno s trajnostnim razvojem in področnimi vidiki (notranji trg in s trgovino povezana vprašanja; pravosodje in notranje zadeve; okoljska vprašanja; osebni stiki). Države članice bodo med posvetovanji v celoti obveščane.

Za vseh teh pet držav, kot tudi za druge države ENP, velja, da bodo ustrezna združenja ali sveti za sodelovanje povabljeni, da potrdijo akcijske načrte po njihovem sprejetju. Akcijski načrti naj bi trajali od tri do pet let, spremljanje izvajanja akcijskih načrtov pa bo potekalo znotraj ustanov ustreznega združenja ali sporazumov o sodelovanju. Na podlagi ocen rezultatov spremljanja in podatkov s strani partneric bo Komisija s prispevkom visokega predstavnika o vprašanjih glede političnega sodelovanja in SZVP predstavila vmesni pregled napredka, doseženega v dveh letih, in nadaljnji pregled v treh letih od uradne odobritve vsakega akcijskega načrta.

[1] COM(2004) 373, 12.5.2004.

[2] Sklepi Sveta, GAERC, 14.7.2004; sklepi predsedstva, Evropski svet 17–18 junij 2004.

[3] COM(2004) 795, 9.12.2004.

[4] Začasni sporazum z Libanonom je začel veljati marca 2003.

[5] Delovni dokumenti osebja Komisije SEC(2005) 285, SEC(2005) 286 in SEC(2005) 288.

[6] Delovni dokumenti osebja Komisije SEC(2005) 287 in SEC(2005) 289.