POROČILO KOMISIJE

Končno poročilo o sektorski preiskavi mehanizmov električne zmogljivosti

1. Uvod

Cilj evropske strategije za energetsko unijo je oskrbeti evropske odjemalce z zanesljivo, čisto in cenovno dostopno energijo. Čeprav je bil pri uresničevanju teh ciljev dosežen pomemben napredek, je zanesljivost oskrbe z električno energijo vse večja težava za čedalje več držav članic. Da bi preprečile morebitno pomanjkanje električne energije, so nekatere države članice vzpostavile različne vrste mehanizmov električne zmogljivosti ali to načrtujejo. V okviru teh mehanizmov bi morali proizvajalci električne energije in drugi ponudniki električne zmogljivosti, kot so izvajalci prilagajanja odjema, prejemati plačilo za zagotavljanje razpoložljivosti v primeru potrebe.

Javna podpora ponudnikom električne zmogljivosti, ki načeloma pomeni državno pomoč, lahko izkrivi konkurenco na trgu z električno energijo. Mehanizmi električne zmogljivosti pogosto zagotavljajo subvencije le nacionalnim ponudnikom električne zmogljivosti, pri čemer prezrejo vrednost uvoza in izkrivijo naložbene signale. Zato mnoge prednosti odprtega in dobro povezanega notranjega trga energije ostanejo neizkoriščene, odjemalci pa imajo višje stroške. Poleg tega ti mehanizmi včasih brez objektivne utemeljitve dajejo prednost nekaterim tehnologijam ali udeležencem na trgu oziroma novim konkurenčnim udeležencem preprečujejo, da bi postali dejavni na trgu z električno energijo. To izkrivlja konkurenco, lahko ogrozi doseganje ciljev razogljičenja in zvišuje ceno zanesljivosti oskrbe. Zato je Komisija 29. aprila 2015 začela sektorsko preiskavo državne pomoči, da bi izvedela več o potrebi in zasnovi mehanizmov električne zmogljivosti ter njihovem vplivu na trg.

V tem končnem poročilu so predstavljene glavne ugotovitve preiskave, ki so natančneje razdelane v priloženem poročilu. Poročilo zagotavlja vpogled v to, kdaj mehanizmi električne zmogljivosti pomenijo državno pomoč in kako Komisija obravnava mehanizme električne zmogljivosti glede na pravila o državni pomoči. Komisija želi z uporabo teh pravil zagotoviti, da bodo države članice uvedle mehanizme električne zmogljivosti le, kadar jih bodo potrebovale, in tako, da notranji trg energije ne bo razdeljen na nacionalne trge v škodo odjemalcev in potencialno podnebnih ciljev.

Med sektorsko preiskavo so se službe Komisije osredotočile na trge z električno energijo enajstih držav članic, ki so že uvedle mehanizme električne zmogljivosti ali to načrtujejo. Veliko informacij so zbrale na srečanjih z državami članicami, energetskimi regulatorji, združenji in udeleženci na trgu ter z dvema vprašalnikoma, naslovljenima na več kot 200 zainteresiranih strani. Komisija je 13. aprila 2016 objavila vmesno poročilo o sektorski preiskavi za javno posvetovanje. V tem poročilu upošteva 114 odgovorov, ki jih je prejela o vmesnem poročilu.

To poročilo in njegove priloge so vključeni v sveženj zakonodajnih predlogov kot del prizadevanj za vzpostavitev energetske unije EU s podnebno politiko, usmerjeno v prihodnost. Ta sveženj vsebuje zakonodajne predloge za izboljšanje zasnove in delovanja trgov EU z električno energijo (v nadaljnjem besedilu: pobuda o zasnovi trga), vključno s predlogi za izboljšanje nacionalnih politik v zvezi z zadostnostjo proizvodnje na podlagi ugotovitev sektorske preiskave, ki bi morale sčasoma zmanjšati potrebo po mehanizmih električne zmogljivosti za zagotavljanje zanesljivosti oskrbe.

2. Pomisleki glede zanesljivosti oskrbe

2.1 Ali ima EU težave z zanesljivostjo oskrbe z električno energijo?

Odjem električne energije v EU se je od začetka gospodarske in finančne krize leta 2008 zmanjšal. V istem obdobju se je skupna obstoječa proizvodna zmogljivost še naprej povečevala. Zato so se presežki zmogljivosti povečali, visoke cene na trgih z električno energijo pa so od leta 2010 manj pogoste. S sektorsko preiskavo je bilo potrjeno, da je bilo pomanjkanje zmogljivosti, pri katerem je bila oskrba odjemalcev z električno energijo zaradi njene nezadostne proizvodnje dejansko prekinjena, v zadnjih petih letih izredno redko. Povedano drugače, za celotno EU je značilna presežna zmogljivost.

Razmere se med državami članicami razlikujejo. Zdi se, da se nekatere države članice srečujejo s pravimi izzivi zanesljivosti oskrbe različnega obsega in trajanja, posamezna območja v nekaterih državah članicah pa so prizadele posebne težave z lokalno zanesljivostjo oskrbe. Poleg tega se bodo v naslednjih letih postopno zapirale mnoge zdajšnje elektrarne. Nekatere elektrarne se približujejo koncu svoje obratovalne življenjske dobe, nekatere ne morejo izpolnjevati novih okoljskih in emisijskih standardov, druge pa se bodo postopno zaprle zaradi nacionalnih odločitev na področju energetske politike (npr. postopna odprava jedrske energije v Nemčiji).

To splošneje pomeni, da je evropski elektroenergetski sektor v obdobju največjega prehoda doslej. Z liberalizacijo trga in prizadevanji za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov so se temeljito spremenili način proizvodnje električne energije, trgovanja z njo in njene porabe. Proizvodnja električne energije iz obnovljivih virov energije se hitro povečuje. To je znižalo veleprodajne cene električne energije, a tudi zmanjšalo uporabo konvencionalnih proizvodnih tehnologij, kot sta premog in plin, saj so stroški poslovanja pri proizvodnji energije iz obnovljivih virov na splošno nižji. Manjši odjem, nižje cene in nižja stopnja izkoriščenosti so zmanjšali dobičkonosnost konvencionalne proizvodnje električne energije. Hkrati imajo še vedno zelo pomembno vlogo prilagodljive konvencionalne tehnologije: čedalje večji delež obnovljivih virov energije, kot sta vetrna in sončna energija, katerih proizvodnja se razlikuje glede na vremenske razmere ter dan in noč, za zagotavljanje nemotene zanesljivosti oskrbe zahteva prilagodljive energetske sisteme, vključno z zanesljivimi rezervnimi zmogljivostmi, ki so lahko v obliki konvencionalne proizvodnje, prilagajanja odziva ali shranjevanja.

Države članice so zaskrbljene, da obstoječe zmogljivosti za proizvodnjo električne energije, vključno s pričakovanimi naložbami v nove zmogljivosti, morda ne bodo zadostovale za nadaljnje zagotavljanje zanesljivosti oskrbe. Če sedanja nizka stopnja dobičkonosnosti tradicionalnih proizvodnih zmogljivosti izraža le trenutno presežno zmogljivost, prihodnja zadostnost zmogljivosti ne bo tako problematična. Če pa je nizka stopnja dobičkonosnosti posledica tudi tržnih ali regulativnih pomanjkljivosti, se lahko spodbude za naložbe izkažejo za nezadostne, da bi lahko srednje- in dolgoročno vzdrževali ustrezne ravni zmogljivosti.

2.2 Zakaj naložbe morda ne bodo zadostovale za zagotavljanje zanesljive oskrbe v prihodnosti?

Gospodarski subjekti se na podlagi pričakovanega prihodka odločijo, ali bodo ohranili obstoječe zmogljivosti ali vlagali v nove.

Da bi preverili, ali lahko analizirani trgi spodbudijo zadostne naložbe v zmogljivosti za zadostitev prihodnjemu odjemu, je bilo v sektorski preiskavi proučeno, ali regulativne in/ali tržne pomanjkljivosti morda ovirajo naložbe. S preiskavo je bilo dejansko odkritih več tržnih pomanjkljivosti, ki bi lahko trgom z električno energijo preprečile ustvarjanje naložb, potrebnih za zagotovitev zanesljivosti oskrbe. V sektorski preiskavi je bilo zlasti ugotovljeno, da je učinkovito delovanje trgov z električno energijo odvisno od zadostnega povišanja cen v obdobjih, ko je oskrba manjša od odjema. Dobiček, ustvarjen zaradi višjih cen v teh obdobjih pomanjkanja, je poglavitna spodbuda za naložbe, zlasti za prilagodljive tehnologije, ki se redko uporabljajo in morajo svoje naložbene stroške nadomestiti v sorazmerno majhnem številu ur obratovanja.

V praksi več dejavnikov omejuje sposobnost trgov z električno energijo, da v času pomanjkanja povišajo cene. Prvič, malo posameznih odjemalcev električne energije se lahko v realnem času odzove na nihanje cen in zmanjša odjem v koničnih urah, ko so cene visoke. Ker se odjem ne prilagaja cenam, pravila, ki so jih določili nacionalni organi, da bi uravnotežili oskrbo in odjem, pogosto vključujejo nizke regulirane zamejitve cen, ki ne upoštevajo pripravljenosti odjemalcev za plačilo zanesljive oskrbe, posledica pa so cene, ki ne upoštevajo dejanske vrednosti zadostnosti dodatnih virov.

Drugič, tudi če ni izrecnih zamejitev cen, pravila o upravljanju izravnalnih trgov, na katerih morajo omrežni operaterji v realnem času proizvodnjo prilagoditi odjemu električne energije ter kjer je za vsako uro določena končna cena električne energije, v praksi zamejijo ceno na terminskih trgih.