EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 18.11.2020 COM(2020) 744 final PREDLOG SKUPNEGA POROČILA KOMISIJE IN SVETA O ZAPOSLOVANJU









3.4.1 Ključni kazalniki 3.4.2 Ukrepi držav članic



PREDGOVOR V skladu s členom 148 Pogodbe o delovanju Evropske unije morata Evropska komisija in Svet pripraviti skupno poročilo o zaposlovanju. Predlog, ki ga je Evropska komisija podala za to poročilo, je del jesenskega svežnja. Skupno poročilo o zaposlovanju vsebuje letni pregled glavnih dogodkov na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropski uniji ter reformnih ukrepov držav članic v skladu s smernicami za politike zaposlovanja držav članic. Poročilo temelji na strukturi smernic: spodbujanje povpraševanja po delovni sili (smernica 5), krepitev ponudbe delovne sile ter izboljšanje dostopa do zaposlitve, spretnosti in kompetenc (smernica 6), izboljšanje delovanja trgov dela in učinkovitosti socialnega dialoga (smernica 7) ter spodbujanje enakih možnosti za vse, krepitev socialne vključenosti in boj proti revščini (smernica 8). Poleg tega skupno poročilo o zaposlovanju vsebuje pregled uspešnosti držav članic v zvezi s pregledom socialnih kazalnikov, vzpostavljenim v okviru evropskega stebra socialnih pravic. Evropski steber socialnih pravic so 17. novembra 2017 skupaj razglasili Evropski parlament, Svet in Komisija. Opredeljuje načela in pravice na treh področjih: (i) enake možnosti in dostop do trga dela, (ii) pošteni delovni pogoji ter (iii) socialna zaščita in vključenost. Spremljanje napredka na teh področjih je podprto s podrobno analizo pregleda socialnih kazalnikov, ki spremlja steber socialnih pravic. Skupno poročilo o zaposlovanju je strukturirano, kot sledi: uvodno poglavje (poglavje 1) vsebuje pregled glavnih trendov na trgu dela in socialnem področju v Evropski uniji, s čimer predstavlja tematiko. V poglavju 2 so predstavljeni glavni rezultati analize pregleda socialnih kazalnikov, povezanega z evropskim stebrom socialnih pravic. V poglavju 3 je naveden podroben opis ključnih kazalnikov po državah (vključno s kazalniki iz pregleda socialnih kazalnikov), v katerem so obravnavani uspešnost držav članic, izzivi in politike, ki se izvajajo za obravnavo smernic za politike zaposlovanja.

KLJUČNA SPOROČILA Preden se je začela kriza zaradi COVID-19, je EU imela stabilno, vendar upočasnjeno rast zaposlovanja. Z nadaljevanjem pozitivnih rezultatov na trgih dela, ki so se začeli leta 2013, se je zaposlovanje v letu 2019 še povečalo in ob koncu leta doseglo rekordno raven. Prizadevanja držav članic za reforme zaradi finančne krize so prispevala k tej gospodarski rasti s številnimi delovnimi mesti, čeprav so bili v nekaterih državah članicah in regijah še vedno izzivi, med drugim na področju vključevanja ranljivih skupin na trg dela. S pandemijo COVID-19 se je ta trend obrnil, pri čemer so se naši načini dela in življenja nenadoma spremenili. To je imelo zelo negativne posledice za življenja ljudi in gospodarstvu zadalo udarec brez primere. Odziv evropskih in nacionalnih organov je bil hiter. Glavna prednostna naloga politike je postala zaščita zdravja in delovnih mest državljanov. Države članice so podporo zagotovile zlasti skupinam in sektorjem, ki so bili še posebej prizadeti. Z izvajanjem teh ukrepov se je za zdaj preprečila velika kriza na področju zaposlovanja in socialnih zadev v EU. Še vedno pa je veliko negotovosti, predvsem glede tega, kako dolgo bo pandemija trajala, kdaj se bo uresničilo trajnostno okrevanje gospodarstva in kakšne bodo posledice za najranljivejše. Razmere se med državami članicami razlikujejo, tudi zaradi zapuščine preteklosti. Države članice, ki so se z resnimi socialno-ekonomskimi izzivi srečevale že pred pandemijo, so zdaj ranljivostim še bolj izpostavljene. Izvajanje evropskega stebra socialnih pravic je ključno za zagotovitev, da bo okrevanje pravično in vključujoče. Oblikovanje ukrepov politike v podporo delavcev in gospodinjstev morajo usmerjati načela stebra, skupaj s tremi razsežnostmi, tj. enakimi možnostmi in dostopom do trga dela, poštenimi delovnimi pogoji ter socialno zaščito, zdravjem in vključenostjo. Za boj proti vplivu pandemije ter pripravo okrevanja je treba spodbujati socialno odpornost in navzgor usmerjeno konvergenco, tako da se v središče postavi ljudi. Nedavno sprejete smernice za zaposlovanje vsebujejo posebne smernice za ublažitev zaposlitvenih in socialnih učinkov COVID-19 ter državam članicam zagotavljajo konkretne smernice o tem, kako posodobiti institucije trga dela, izobraževanje in usposabljanje ter sisteme socialne zaščite in zdravstvene sisteme, da bi postali bolj vključujoči in pravični. Vključujejo tudi nove elemente, ki izražajo prednostne naloge Unije, zlasti v zvezi s socialno pravičnim zelenim in digitalnim prehodom. Glavni cilj evropskega zelenega dogovora sta preoblikovanje podnebnih in okoljskih izzivov v priložnosti ter zagotovitev pravičnega in vključujočega prehoda za vse. EU se je na krizo odzvala hitro in odločno. Državam članicam je bila ponujena finančna podpora brez primere, da bi se ublažile gospodarske, socialne in zdravstvene posledice krize ter bi se okrepilo okrevanje, med drugim z novim instrumentom SURE, instrumentom za nujno pomoč v Uniji in večjo prožnostjo pri uporabi sredstev kohezijske politike v okviru naložbene pobude v odziv na koronavirus. Poleg tega bo mehanizem za okrevanje in odpornost, ki je osrednji del Instrumenta Evropske unije za okrevanje, zagotovil obsežno finančno podporo za reforme in naložbe v podporo ustvarjanju delovnih mest ter povečal odpornost gospodarstev, družb in zdravstvenih sistemov EU ter izboljšal njihovo pripravljenost na dvojni prehod. To je edinstvena priložnost za okrepitev naložb v ljudi in pospešitev okrevanja gospodarstva. Hiter odziv je skladen z dolgoročno strategijo in prispeva k zmogljivosti Unije za doseganje njenih dolgoročnih ciljev. Namen skupnega poročila o zaposlovanju je državam članicam pomagati opredeliti prednostna področja za reforme in naložbe. Skupno poročilo o zaposlovanju na podlagi člena 148 Pogodbe o delovanju Evropske unije vsebuje pregled glavnih dogodkov na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropi ter izvajanja smernic za zaposlovanje. Vse od začetka je kot del jesenskega svežnja sestavni del evropskega semestra, pri čemer poudarja ključne zaposlitvene in socialne izzive, s katerimi se je treba spopasti v letnem ciklu. V izjemnem evropskem semestru 2021 bo skupno poročilo o zaposlovanju državam članicam dodatno pomagalo pri opredelitvi prednostnih področij za reforme in naložbe, ki jih morajo vključiti v svoje načrte za okrevanje in odpornost, ob upoštevanju smernic za zaposlovanje. Rezultati pregleda socialnih kazalnikov, ki spremlja evropski steber socialnih pravic, so navedeni v skupnem poročilu o zaposlovanju in lahko prispevajo k pripravi nacionalnih načrtov. Poleg tega bo Komisija na podlagi skupnega poročila o zaposlovanju ocenila vsebino načrtov v analitičnih dokumentih, priloženih predlogom izvedbenih aktov Sveta. Poleg tega bo Komisija v sodelovanju z Odborom za zaposlovanje in Odborom za socialno zaščito še naprej pozorno spremljala vse dogodke na trgu dela in na področju socialnih zadev ter redno posodabljala zadevni prikaz uspešnosti zaposlovanja in prikaz uspešnosti socialne zaščite. ********* Kriza zaradi COVID-19 je močno vplivala na rezultate na trgu dela v EU. Čeprav so bili znaki upočasnitve zaposlovanja vidni že v drugi polovici leta 2019, se je pozitiven trend večine kazalnikov trga dela prekinil ob izbruhu pandemije. Skupno število zaposlenih (ki se je od sredine leta 2013 povečalo za 15 milijonov) se je med zadnjim četrtletjem leta 2019 in drugim četrtletjem leta 2020 zmanjšalo za 6,1 milijona oseb, kar je največji upad, evidentiran v dveh zaporednih četrtletjih. Po šestih letih pozitivnega razvoja v smeri cilja zaposlovanja iz strategije Evropa 2020 se je stopnja zaposlenosti v letu 2020 od njega oddaljila. Zaradi hitrega sprejetja shem skrajšanega delovnega časa in drugih ukrepov za zadržanje na trgu dela skupaj z znižanjem stopenj delovne aktivnosti se je stopnja brezposelnosti za zdaj le malce zvišala, in sicer za 1 odstotno točko do septembra 2020. Brezposelnost mladih (starih 15–24 let) se je kljub temu povečala bolj izrazito kot brezposelnost pri drugih starostnih skupinah, delež mladih, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (v nadaljnjem besedilu: NEET), pa se je zelo povečal. Zelo prizadeti so tudi delavci, ki niso rojeni v EU. Ti rezultati se med državami, regijami in sektorji zelo razlikujejo ter zahtevajo pozorno spremljanje in prizadevanja politike, da bi se kratkoročno preprečil še bolj negativen vpliv. Obsežna uporaba shem skrajšanega delovnega časa je prispevala k ublažitvi posledic pretresa na trgu dela. Število opravljenih ur na delavca se je zelo zmanjšalo, in sicer za 11,3 % v drugem četrtletju leta 2020 v primerjavi z zadnjim četrtletjem leta 2019. Hkrati se je povečala odsotnost z dela, in sicer z 9,7 % v zadnjem četrtletju leta 2019 na 21,8 % v drugem četrtletju leta 2020 (približno polovica tega povečanja je rezultat začasnih odpuščanj). Od začetka krize so države članice razširile sheme skrajšanega delovnega časa in/ali druge sheme za ohranjanje delovnih mest (ali so jih uvedle, če še niso bile na voljo), da bi omejile izgubo delovnih mest, preprečile razpršitev človeškega kapitala ter ohranile skupno povpraševanje. Evropska unija podpira ta prizadevanja z instrumentom za začasno podporo za ublažitev tveganj za brezposelnost v izrednih razmerah (SURE). Z izjemno in usklajeno uporabo shem skrajšanega delovnega časa se je prispevalo k obravnavanju neposrednih posledic krize ter preprečilo hiter porast brezposelnosti. Vendar pa se z daljšanjem krize povečuje tveganje, da bi se subvencionirala delovna mesta v podjetjih, ki niso več sposobna preživeti. Zato je pomembno, da se med proučevanjem postopne ukinitve shem skrajšanega delovnega časa skrbno proučita po eni strani potreba po zaščiti podjetij in zaposlenih, dokler bo to potrebno zaradi gospodarskih razmer, po drugi strani pa uvedba politik za spodbujanje strukturne spremembe in prerazporeditev delavcev (npr. z dobro zasnovanimi spodbudami za zaposlovanje in ukrepi za preusposabljanje). S krizo zaradi COVID-19 se je prekinil šestletni pozitivni trend na trgu dela 6,1 milijona manj zaposlenih ljudi v drugem četrtletju leta 2020 v primerjavi z zadnjim četrtletjem leta 2019. 72 %je v drugem četrtletju leta 2020 znašala stopnja zaposlenosti (za 1,1 odstotne točke nižja kot leto prej). 7,5 %je septembra 2020 znašala stopnja brezposelnosti (za 1 odstotno točko višja kot marca). –11,3 %opravljenih ur na delavca v drugem četrtletju leta 2020 v primerjavi z zadnjim četrtletjem leta 2019. Stopnje delovne aktivnosti, brezposelnosti in NEET v EU-27, v % Število opravljenih ur na delavca in odsotnost z dela v EU-27 Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Sezonsko, ne koledarsko prilagojeni podatki.

Gospodarski pretres se po sektorjih in kategorijah delavcev občuti različno. V primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019 se je v drugem četrtletju leta 2020 število zaposlenih zmanjšalo v vseh gospodarskih dejavnostih, razen v gradbeništvu, največje zmanjšanje pa je bilo zaznano na področju gostinskih in nastanitvenih storitev, kulturnih in razvedrilnih dejavnosti ter poklicnih dejavnosti. Upad zaposlenosti je bolj prizadel delavce v nestandardnih oblikah zaposlitve, čeprav so med državami velike razlike. Zaposleni za določen čas so bili močno prizadeti, saj se je v drugem četrtletju leta 2020 njihovo število medletno zmanjšalo za 16,7 %, število zaposlenih za nedoločen čas pa je ostalo stabilno, tudi zaradi odziva politike. To je povzročilo znatno zmanjšanje deleža zaposlenih za določen čas glede na skupno število zaposlenih, pri čemer so med državami ponovno velike razlike. Pandemija ima različen vpliv na delovna mesta in sektorje 4,2 milijona manj delavcev s pogodbami o zaposlitvi za določen čas v drugem četrtletju leta 2020 v primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019. Rast zaposlovanja v gradbeništvu, javni upravi in dejavnostih IKT. Relativno največji upad v trgovini, kulturnih in razvedrilnih dejavnostih ter kmetijstvu. Zaposlitev (15–64 let) po vrsti pogodbe: sprememba v odstotkih med drugim četrtletjem leta 2019 in drugim četrtletjem leta 2020 Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Opomba: * Dejavnosti po klasifikaciji NACE Rev. 2. Zaradi COVID-19 obstaja tveganje, da se bodo države članice srečale z velikim povečanjem brezposelnosti mladih, zato so potrebne reforme in okrepljena podpora. Brezposelnost mladih na ravni EU je po stalnem zmanjševanju v letu 2019 poskočila z najnižje stopnje 14,9 % v marcu 2020 na 17,1 % v septembru, pri čemer se je povečevala hitreje kot skupna brezposelnost. Zaradi krize se je najbolj v dveh zaporednih četrtletjih od začetka serije Eurostata leta 2006 zvišala tudi stopnja oseb, starih od 15 do 24 let, ki niso zaposlene, se ne izobražujejo ali usposabljajo (z 10,4 % na 11,6 % med prvim in drugim četrtletjem leta 2020). Leta 2019 je eden od desetih mladih, starih med 18 in 24 let, opustil izobraževanje ali usposabljanje s kvalifikacijami, nižjimi od srednješolske izobrazbe, več kot četrtina oseb, starih med 30 in 34 let, pa ni imela kvalifikacij z neposrednim dostopom do trga dela (kvalifikacija na ravni srednjega poklicnega izobraževanja in usposabljanja ali terciarnega izobraževanja). V predlogih Komisije za priporočilo o poklicnem izobraževanju in usposabljanju ter evropskem izobraževalnem prostoru so predstavljeni cilji za izboljšanje dosežene izobrazbe v poklicnem izobraževanju in usposabljanju ter terciarnem izobraževanju. Višje stopnje NEET so posledica predvsem manjšega povpraševanja po delovni sili, zato bodo bistvene reforme za podporo ustvarjanju delovnih mest, izobraževanju ter znanjem in spretnostim. Ključno bo uspešno izvajanje okrepljenega jamstva za mlade, ki temelji na dobro delujočih javnih službah za zaposlovanje ter sistemih izobraževanja in usposabljanja. Med ukrepi za mlade ženske NEET, pri katerih ima neaktivnost večjo vlogo kot pri moških, bi morale biti tudi reforme za odpravo negativnih fiskalnih spodbud za delo ter pomoč pri usklajevanju obveznosti glede dela in oskrbe (glej tudi spodaj). Zaradi krize zaradi COVID-19 so se precej zvišale stopnje NEET 11,6 % mladih NEET (15–24 let) v drugem četrtletju leta 2020 (za 1,2 odstotne točke več kot v prejšnjem četrtletju). –12 % zaposlenih nizko usposobljenih mladih med koncem leta 2019 in drugim četrtletjem leta 2020. 26 % mladih (30–34 let) ima kvalifikacije, ki ne omogočajo neposrednega dostopa do trga dela (srednje poklicno izobraževanje in usposabljanje ali terciarna izobrazba). Mladi, stari od 15 do 24 let, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (drugo četrtletje leta 2020) Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Vrzel stopnje zaposlenosti po spolu se ni spremenila, vrzel v plačilu pa se je v zadnjih petih letih zmanjšala, vendar je kriza povzročila nova tveganja ter poudarila potrebo po reformah in naložbah. Čeprav so se stopnje zaposlenosti žensk zvišale, se je plačilna vrzel po spolu od leta 2013 le nekoliko izboljšala kljub višji povprečni ravni izobrazbe žensk. Zaradi prevelike zastopanosti žensk v sektorjih in poklicih z nižjimi plačili so ženske še posebej ranljive na trgih dela, ki jih je prizadela kriza zaradi COVID-19. Razlike med spoloma so večje pri ženskah z mladimi otroki: leta 2019 so se spoprijemale z negativno vrzeljo v stopnji zaposlenosti, ki je znašala 14,3 odstotne točke v primerjavi z ženskami brez otrok, za moške v enakem položaju pa je značilna pozitivna vrzel, ki je znašala 9,6 odstotne točke. Rezultati na področju zaposlovanja so slabši zlasti za starejše ženske, ženske, ki niso rojene v EU, nizko usposobljene in invalidne ženske. Udeležba žensk na trgu dela bi se lahko okrepila z reformami in naložbami v vzgojo in izobraževanje v zgodnjem otroštvu in storitve dolgotrajne oskrbe ter s politikami za usklajevanje poklicnega in zasebnega življenja, kot sta starševski in oskrbovalski dopust z uravnoteženo zastopanostjo spolov. Druge reforme in naložbe bi lahko vključevale ukrepe za zagotavljanje enakega poklicnega napredovanja, ukrepe za preglednost plačil ter prilagoditve sistema davkov in socialnih prejemkov, kot so davki, ki se obračunavajo na posameznika in ne na gospodinjstvo, ter družinske olajšave, olajšave za vzdrževanega zakonca in prenosljivi odbitki. Razlike v zaposlenosti in plačilu med spoloma so še vedno precejšnje v številnih državah članicah 11,4 odstotne točke je bila v drugem četrtletju leta 2020 vrzel stopnje zaposlenosti po spolu, kar je skoraj enako kot leta 2013.



14,3 odstotne točkeje znašal vpliv starševstva na zaposlenost (nižja stopnja zaposlenosti za ženske z mladimi otroki v primerjavi z ženskami brez otrok). Neprilagojena plačilna vrzel po spolu v letih 2014 in 2018 (v odstotnih točkah) Vir: Eurostat. Kriza bo imela verjetno nesorazmeren vpliv na migrante iz tretjih držav, pri čemer so potrebna dodatna prizadevanja za zagotovitev njihovega vključevanja na trg dela. Povprečna stopnja zaposlenosti migrantov iz tretjih držav se je v obdobju 2017–2019 zvišala (z 61,5 % na 64,2 %). Vendar se je od začetka krize stopnja zaposlenosti precej znižala (na 60,8 % v drugem četrtletju leta 2020) zaradi njihove prevelike zastopanosti med delavci, zaposlenimi za določen čas, in v sektorjih, na katere kriza močno vpliva, čeprav so imeli med pandemijo ključno vlogo v najbolj izpostavljenih poklicih. Poleg tega je pri delavcih migrantih prve generacije večja verjetnost, da bodo zaposleni v poklicih, za katere se zahteva nizka usposobljenost, tudi če imajo terciarno izobrazbo. Odzivi politike držav članic, povezani z zagotavljanjem jezikovnih tečajev, dostopom do izobraževanja in usposabljanja, usmerjanjem na trgu dela ter priznavanjem znanj in spretnosti ter kvalifikacij, so prispevali k izboljšanju njihovega vključevanja na trg dela. Ohranjanje in krepitev teh politik bi pomagala zagotoviti, da bi bilo okrevanje bolj vključujoče ter da bi temeljilo na znanjih in spretnostih ter potencialu migrantov, vključno z begunci. Za izboljšanje socialne odpornosti je ključno obravnavanje vzrokov za segmentacijo trga dela, tudi s prilagoditvijo zakonodaje in zagotavljanjem, da so vzpostavljene prave spodbude za zaposlovanje s stabilnimi pogodbami. Pogostost zaposlitve za določen čas se med državami močno razlikuje, pri čemer so v tej kategoriji sorazmerno bolj zastopani mladi in ženske. Države članice s precejšnjim deležem delavcev, zaposlenih za določen čas, se med krizo soočajo z največjimi nihanji v zaposlovanju. S tega vidika je zagotavljanje, da pogodbe o zaposlitvi za določen čas podpirajo vstop na trg dela in so hkrati izhodišče za redno zaposlitev, ključno za povečanje socialne odpornosti ter podpiranje pravičnega in vključujočega okrevanja. V tem okviru so pomembne reforme za posodobitev delovnopravne zakonodaje, med drugim z določanjem jasnih pogojev za uporabo pogodb o zaposlitvi za določen čas, preprečevanjem delovnih razmerij, ki vodijo do prekarnih delovnih pogojev, in zagotavljanjem pravih spodbud za zaposlovanje na podlagi pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas. Hkrati bi morale države članice zagotoviti, da imajo iskalci zaposlitve z zgodovino prekarnih zaposlitev ustrezen dostop do socialne zaščite in predvsem nadomestil za brezposelnost s prilagodljivimi zahtevami glede upravičenosti ter priložnosti za usposabljanje in preusposabljanje. Številni delavci še vedno niso zaščiteni z ustreznimi minimalnimi plačami. Pogosto so zakonsko določene minimalne plače nizke v primerjavi z drugimi plačami v gospodarstvu, čeprav so se v številnih državah članicah nedavno zvišale. Minimalna plača na splošno ne zadostuje za zaščito delavcev pred tveganjem revščine. Poleg tega se vrzeli v kritju pojavljajo v državah z zakonsko določeno minimalno plačo (zaradi izjem za posebne kategorije) in državah, v katerih se plače določajo izključno s kolektivnimi pogajanji (za delavce, ki niso zajeti v kolektivnih pogodbah). Komisija je po posvetovanju s socialnimi partnerji predlagala direktivo za zagotovitev, da bodo delavci v Uniji zaščiteni z ustreznimi minimalnimi plačami. Namen predloga je spodbuditi kolektivna pogajanja o plačah v vseh državah članicah. V zvezi s tem bi morale države članice z zakonsko določenimi minimalnimi plačami vzpostaviti pogoje, ki bodo omogočili, da se minimalne plače določijo na ustreznih ravneh, vključno z jasnimi in trdnimi merili za določanje minimalnih plač, okvirnimi referenčnimi vrednostmi, ki jih je treba upoštevati pri ocenjevanju ustreznosti, ter rednimi in pravočasnimi posodobitvami minimalnih plač. Od držav z zakonsko določenimi minimalnimi plačami se zahteva še, da sorazmerno in utemeljeno uporabljajo variacije in odbitke od zakonsko določenih minimalnih plač ter učinkovito vključijo socialne partnerje v določanje in posodabljanje minimalnih plač. Predlog predvideva tudi boljše izvrševanje in spremljanje zaščite minimalne plače v posameznih državah. Prilagajanje delovnih pogojev je med pandemijo postalo osrednjega pomena in bo ostalo ključno tudi po njej, saj bo zahtevalo naložbe v delovna mesta in reforme za izboljšanje razpoložljivosti prožnih ureditev dela. Številne države članice so prilagodile svoje delovne pogoje, vključno s podaljšanjem uporabe dela na daljavo, s posebnim poudarkom na zaščiti ranljivih delavcev. Med izrednimi zdravstvenih razmerami se je delo na daljavo izkazalo za zelo pomembno za zagotavljanje neprekinjenega poslovanja, saj nudi več možnosti za izpolnjevanje dodatnih potreb glede oskrbe. Vendar lahko prinaša tudi tveganja, vključno s tveganji, povezanimi s poklicnim, telesnim in duševnim dobrim počutjem delavcev, ki delajo na daljavo od doma. Pandemija bo privedla do ponovnega razmisleka o organizaciji delovnih mest ter usklajevanju poklicnega in zasebnega življenja. Obstajajo razlike v vsebini in obsegu nacionalnih predpisov, povezanih z delom na daljavo, tudi v zvezi s spodbujanjem informacijskih in komunikacijskih tehnologij (IKT) v ta namen. Države članice bi morale z nadgrajevanjem obstoječih nacionalnih praks v zvezi s kolektivnimi pogajanji zagotoviti varna in dobro prilagojena delovna okolja ter splošno dostopnost prožnih ureditev dela za usklajevanje poklicnega, družinskega in zasebnega življenja. Večjo pozornost bi bilo treba nameniti tudi izboljšanju delovnih pogojev za delavce v ranljivem položaju in privabljanje tistih, ki delajo neprijavljeni, da se formalno zaposlijo. S pandemijo so se razkrile tudi pomanjkljivosti v nekaterih poklicih v zdravstvu in potreba po prilagoditvi ali izboljšanju njihovih delovnih pogojev ter znanj in spretnosti. Pogostost dela na daljavo med krizo se med profili in sektorji močno razlikuje 60 odstotnih točk je znašala vrzel v dostopu do dela na daljavo med visoko in nizko usposobljenimi delavci. 61 % tistih, ki živijo v mestih, je imelo dostop do dela na daljavo, v primerjavi z 41 % tistih, ki živijo v manjših krajih. Delavci v izobraževalnih in upravnih službah so delo na daljavo uporabljali v večjem obsegu. Delo od doma med pandemijo COVID-19, glavne značilnosti sodelujočih delavcev (EU-27, v %) Vir: Elektronska anketa Eurofounda (2020) o življenju, delu in pandemiji COVID-19. Za podpiranje prilagoditev trga dela po pretresu zaradi COVID-19 so ključne aktivne politike trga dela. Države članice so v krizo zaposlovanja vstopile z različnimi stopnjami kritja z aktivnimi politikami trga dela. Podpiranje nemotenih prehodov na trg dela je ob preprečevanju tveganj nadaljnje polarizacije znanj in spretnosti ključnega pomena za vključujočo rast. To je pomembno zlasti za države članice s še vedno visokimi stopnjami dolgotrajne brezposelnosti, ki se bodo zaradi pretresa zaradi COVID-19 verjetno še poslabšale. Države članice so spremenile obstoječe okvire ali uvedle nove sisteme aktivne politike trga dela, da bi se bolje odzvale na razmere na trgu dela in spodbujale zaposlovanje ter izpopolnjevanje in preusposabljanje, pogosto s podporo Evropskega socialnega sklada. Zdaj bi jim bilo lahko omogočeno, da sredstva kohezijske politike združijo s sredstvi iz mehanizma za okrevanje in odpornost za nadaljnje spodbujanje ciljno usmerjenih aktivnih politik trga dela, vključno z ukrepi za izpopolnjevanje in preusposabljanje. Dostop do shem nadomestil za brezposelnost z ustreznimi ravnmi nadomestil in trajanjem je zelo pomemben za ublažitev negativnih posledic krize in podpiranje prehoda brezposelnih na nova delovna mesta. Zagotavljanje ustreznih nadomestil za brezposelnost, dodeljenih za razumno obdobje, ki so dostopna vsem delavcem, tudi tistim z nestandardnimi pogodbami, je ključno za podpiranje iskalcev zaposlitve med prehodi. Posebno pozornost je treba nameniti posameznikom s kratkimi ali prekinjenimi obdobji zaposlenosti, saj so pogosto manj zajeti v teh shemah. Več držav članic je v odziv na pandemijo okrepilo svoje sheme varstva za primer brezposelnosti. Te sheme je po spremembah gospodarskih razmer morda treba ponovno pregledati, da se ohranijo ustrezni dohodki in podpre učinkovito aktiviranje vseh prizadetih na trgu dela. Javne službe za zaposlovanje bodo morale preseči tradicionalne načine dela, da bi se ustavilo povečevanje števila iskalcev zaposlitve in podprlo njihovo prerazporejanje v poklicih ali sektorjih. Delež brezposelnih, ki za iskanje zaposlitve uporabljajo javne službe za zaposlovanje, se v zadnjih letih zmanjšuje, čeprav so med državami članicami velike razlike. Med tistimi, ki se za pomoč obrnejo na javno službo za zaposlovanje, je še vedno največ mladih, nizko usposobljenih in starejših iskalcev zaposlitve. V sedanjem okviru bi lahko bilo za zagotavljanje ustreznega in učinkovitega odziva na potrebe iskalcev zaposlitve in delodajalcev potrebno povečati zmogljivosti v zvezi s krepitvijo sistemov profiliranja ter zmogljivosti orientacije in mentorstva za iskalce zaposlitve. Za okrepitev njihove zmogljivosti bodo pomembne naložbe v sodobne rešitve informacijske in komunikacijske tehnologije (IKT) ter preusposabljanje osebja javnih služb za zaposlovanje. Večja podpora na podlagi individualnih akcijskih načrtov bi lahko pomagala tistim, ki jih je prizadela kriza, pri iskanju delovnih mest v okviru prihodnjega okrevanja. Javna služba za zaposlovanje ima lahko ključno vlogo pri lajšanju nemotenega prehoda in spodbujanju hitrega okrevanja 45 odstotnih točk je leta 2019 znašala razlika med najvišjo in najnižjo stopnjo uporabe javnih služb za zaposlovanje pri iskanju zaposlitve. Med tistimi, ki se za pomoč obrnejo na javno službo za zaposlovanje, so močno zastopani nizko usposobljeni in starejši iskalci zaposlitve. Visoke stopnje dolgotrajne brezposelnosti pred pandemijo lahko ustvarijo dodatne izzive za zagotovitev okrevanja, ki bi bilo učinkovito za vse. Delež brezposelnih oseb, ki za iskanje zaposlitve uporabljajo dano metodo iskanja zaposlitve (2019) Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Socialni dialog in vključevanje socialnih partnerjev v oblikovanje politike sta ključna za spodbujanje pravičnega in trajnostnega okrevanja ter podpiranje vključujoče rasti. V številnih državah članicah so kolektivne pogodbe in socialni dialog prispevali k oblikovanju in izvajanju takojšnjega socialno-ekonomskega odziva na krizo zaradi COVID-19, vključno z ukrepi za hitro prilagoditev delovnih vzorcev, kot je spodbujanje dela na daljavo, ter zaščito zdravja, dohodkov in delovnih mest najbolj izpostavljenih in kritičnih delavcev. Posvetovanja s socialnimi partnerji pri odzivanju na krizo so ostala intenzivna v tistih državah članicah, ki so že imele dobro razvite strukture socialnega dialoga. V drugih državah članicah je kriza še bolj omejila vključevanje socialnih partnerjev, ki je bilo omejeno že pred izrednimi zdravstvenimi razmerami. Za zagotovitev učinkovitega in nemotenega oblikovanja in izvajanja reform ter programov naložb v okviru novega mehanizma za okrevanje in odpornost v obdobju 2021–2023 je poglavitno, da države članice pri pripravljanju svojih nacionalnih načrtov za okrevanje in odpornost sodelujejo s socialnimi partnerji. Neenakosti v izobraževanju ogrožajo socialno kohezijo in vključujočo rast, zato so potrebne reforme, da bi izobraževalni sistemi postali bolj vključujoči in zagotovili boljše rezultate ter da se podprejo najbolj ranljivi in naložbe v izobraževalno infrastrukturo, vključno z digitalnim izobraževanjem. Otroci iz nižjih socialno-ekonomskih skupin se pogosto spopadajo z velikimi izzivi pri pridobivanju izobrazbe. Pri njih je udeležba v vzgoji in izobraževanju v zgodnjem otroštvu precej manjša in na ravni sekundarnega izobraževanja pogosto ne dosegajo osnovnih ravni bralne pismenosti. Poleg tega so premalo zastopani v terciarnem izobraževanju, tako kot študenti s podeželskih območij, študenti invalidi in študenti migranti iz tretjih držav. Učenje na daljavo, uvedeno med omejitvami gibanja, je te pomanjkljivosti potisnilo v središče pozornosti: pri učencih s slabšim socialno-ekonomskim položajem je bila običajno v izhodišču manjša digitalna pismenost ter pogosteje niso imeli dostopa do računalnika in internetne povezave. Razlike med spoloma se poleg tega povečujejo pri osnovnih znanjih in spretnostih ter terciarni izobrazbi, pri čemer dečki dosegajo slabše rezultate kot dekleta. Obstaja tveganje, da bi kombinacija teh dejavnikov povzročila prikrajšanosti v celotnem delovnem življenju, tudi glede na že tako veliko razliko v zaposlenosti med nizko in visoko usposobljenimi (za 29,1 odstotne točke v letu 2019). Obstaja močna povezava med uspešnostjo izobraževanja, uspehom na trgu dela in udeležbo v družbi, kar poudarja pomen vključujočega izobraževanja za zagotovitev pravičnega okrevanja in okrepitev socialne odpornosti. Reforme bi lahko med drugim zajemale preprečevanje zgodnjega nivojskega pouka, uvedbo podpornih storitev ter ciljno usmerjene finančne sheme in storitve za prikrajšane šole, družine in mlade, spodbujanje izboljšanega dostopa do izobraževanja za otroke v stiski, vključno z vključevanjem učencev s posebnimi učnimi potrebami v redno izobraževanje, ter naložbe v infrastrukturo in opremo. Socialno-ekonomska prikrajšanost še vedno močno vpliva na udeležbo in izide izobraževanja 36,4 % učencev s slabšim ekonomskim, socialnim in kulturnim položajem ne dosega osnovnih ravni bralne pismenosti. 11,3 odstotne točke je leta 2016 znašala razlika v udeležbi v vzgoji in izobraževanju v zgodnjem otroštvu pri otrocih s tveganjem revščine ali socialne izključenosti.



22,5 % mladih, rojenih zunaj EU, zgodaj opusti izobraževanje in usposabljanje (v primerjavi z 10,2 % na ravni EU). Raven podpovprečnih dosežkov pri bralni pismenosti po ekonomskem, socialnem in kulturnem statusu (v odstotnih točkah, petnajstletniki, 2018) Opomba: ESCS pomeni ekonomski, socialni in kulturni status. Vir: PISA 2018, OECD.

Izpopolnjevanje in preusposabljanje sta glavni prednostni nalogi za spodbujanje vključujočega okrevanja ter podpiranje digitalnega in zelenega prehoda. Pred krizo so podjetja v EU kot prvo oviro za naložbe navedla pomanjkanje usposobljenega osebja. Cilja glede izobraževanja odraslih na ravni EU, tj. 15 % do leta 2020, ni doseglo 20 držav članic. Odrasli z nižjimi kvalifikacijami so precej manj udeleženi v učenju, čeprav ga najbolj potrebujejo. Četrtina mladih odraslih nima kvalifikacije, ki bi jim omogočala neposreden dostop do trga dela. Nekateri sektorji, kot je IKT, poročajo o veliki vrzeli med prostimi delovnimi mesti in diplomanti. V številnih državah članicah je še vedno pretežko dostopati do nadaljnjega izobraževanja in usposabljanja po končanem formalnem izobraževanju, vrednotenje znanj in spretnosti pa je še vedno premalo razvito. To skupaj z novimi izzivi v zvezi z znanji in spretnostmi, ki se pojavljajo v povezavi z digitalnim in zelenim prehodom, kaže na potrebo po podpiranju preobrazbe poklicnega in terciarnega izobraževanja. Program znanj in spretnosti za Evropo in evropski izobraževalni prostor določata politike za vseživljenjsko učenje, izpopolnjevanje in preusposabljanje, vključno s paktom za znanja in spretnosti ter izvajanjem strategij na področju znanj in spretnosti, napovedovanjem potreb po spretnostih, usmerjanjem in vrednotenjem. V okviru vodilnega projekta za preusposabljanje in izpopolnjevanje se državam članicam močno priporoča, naj predlagajo reforme in naložbe na področju znanj in spretnosti, zlasti digitalnih, za financiranje v okviru novega mehanizma za okrevanje in odpornost, in sicer kot dodatek in dopolnilo financiranju, ki ga tradicionalno zagotavlja Evropski socialni sklad. Na voljo so možnosti za okrepitev udeležbe v izobraževanju odraslih kot ključne za podpiranje poklicnega razvoja in uspešnega prehoda med zaposlitvami 28,3 odstotne točke znaša vrzel v stopnjah zaposlenosti med nizko in visoko usposobljenimi delavci. 6,5 odstotne točke znaša vrzel v udeležbi v izobraževanju odraslih pri nizko usposobljenih delavcih. V 20 državah članicah je bilo v izobraževanju odraslih udeleženih manj kot 15 % odraslih. Polovica odraslih bi se morala glede na program znanj in spretnosti za Evropo do leta 2025 udeležiti izobraževanja odraslih, ki traja več kot eno leto (v primerjavi z 38 % leta 2016). Stopnje zaposlenosti glede na doseženo raven izobrazbe (v % oseb, starih od 25 do 64 let, 2019) Delež odraslih in nizkokvalificiranih odraslih v izobraževanju (v % oseb, starih od 20 do 64 let, 2019) Vir: Eurostat. S krizo zaradi COVID-19 se je še bolj poudaril pomen okrepitve digitalne pismenosti. Med pandemijo se je digitalna pismenost za velik del državljanov EU izkazala kot zelo pomembna za neprekinjenost poslovanja, izobraževanja in usposabljanja ter za zagotovitev dostopa do storitev, vključno z zdravstvenim varstvom. Digitalna pismenost bo vse bolj pomembna za polno udeležbo na trgu dela in v družbah prihodnosti ter pri podpori zelenemu in digitalnemu prehodu. Vendar je napredek na področju osnovne digitalne pismenosti počasen: leta 2019 kljub zmernemu izboljšanju več kot štirje od desetih ljudi v EU niso imeli osnovnih digitalnih spretnosti, zlasti starejši in nizkokvalificirane osebe. Poleg tega sistematično primanjkuje digitalnih strokovnjakov in oseb z naprednimi digitalnimi spretnostmi, kar je izziv, ki je v veliki meri posledica premajhne zastopanosti žensk med diplomanti terciarnega izobraževanja na področju naravoslovja, tehnologije, inženirstva in matematike ter na delovnih mestih v sektorju IKT. Čeprav so dekleta pri digitalni pismenosti v mladih letih boljša kot fantje, izbirajo zadevne smeri študija ali poklicne poti precej manj kot fantje. Reforme za krepitev digitalne pismenosti vključujejo posodobitve učnih načrtov, uvedbo tečajev IKT v osnovnih šolah, poučevanje IKT kot predmeta v sekundarnem izobraževanju, podporo učiteljem in izvajalcem usposabljanja (vključno s tem, kako spodbujati zanimanje in želje deklet), priložnosti za izobraževanje odraslih na področju digitalne pismenosti, ukrepe za povečanje privlačnosti študija na področju naravoslovja, tehnologije, inženirstva in matematike ter področja IKT (zlasti za dekleta), okrepljeno sodelovanje med podjetji, raziskovalnimi središči in akademskim svetom ter naložbe v digitalno infrastrukturo in opremo. Še vedno je velika vrzel v digitalni pismenosti 46 % ljudi, starih od 16 do 74 let, leta 2019 ni imelo osnovnih digitalnih spretnosti. 13,5 milijona prostih delovnih mest je v letih 2018 in 2019 zahtevalo znanja in spretnosti, ki so povezani z IKT. 57 % podjetij je poročalo o težavah pri zaposlovanju strokovnjakov na področju IKT v letu 2019. 50,9 %učiteljev v okviru formalnega izobraževanja ni bilo deležnih usposabljanja v zvezi z IKT. Posamezniki z osnovno ali višjo ravnijo splošne digitalne pismenosti (2019, v odstotnih točkah, osebe, stare od 16 do 74 let) Vir: Eurostat. Splošna dohodkovna neenakost se je v zadnjih letih pred pandemijo COVID-19 nekoliko zmanjšala, vendar se je v zadnjem desetletju povečala v spodnjem delu porazdelitve dohodka, kar je vzbudilo pomisleke glede vključujočnosti gospodarske rasti. V povprečju ima najbogatejših 20 % gospodinjstev v EU dohodek, ki dohodek najrevnejših 20 % gospodinjstev presega za približno petkrat. V zadnjih letih se je dohodkovna neenakost bolj povečala v spodnjem delu porazdelitve dohodka (S50/S20) kot v zgornjem delu (S80/S50). Glede na predhodne ocene so avtomatski stabilizatorji in ukrepi politike, sprejeti za spoprijemanje z izrednimi razmerami, do zdaj preprečili učinek pandemije COVID-19 na neenakost. Za spopadanje z dohodkovno neenakostjo so potrebne reforme držav članic na različnih področjih politike, vključno z načrtovanjem njihovih sistemov davkov in socialnih prejemkov, mehanizmi določanja plač, vključevanjem ter enakimi možnostmi v izobraževanju in usposabljanju (od zgodnjega otroštva) ter dostopom do cenovno dostopnih in kakovostnih storitev za vse. Zagotoviti bi bilo treba oceno distribucijskih učinkov politik, zlasti v zvezi s politikami, ki podpirajo dvojni zeleni in digitalni prehod. Čeprav se neenakost v zadnjem času zmanjšuje, se je povečala na dnu porazdelitve dohodka 5 je bilo leta 2019 razmerje med deležem dohodkov 20 % prebivalcev z najvišjimi dohodki in deležem dohodkov 20 % prebivalcev z najnižjimi dohodki. 21,4 % je delež dohodkov 40 % prebivalcev z najnižjimi dohodki, ta delež se povečuje od leta 2015. Razmerje kvintilnih razredov (S80/S20) in razčlenitev glede na zgornji in spodnji del porazdelitve Vir: Izračun na podlagi podatkov Eurostata. Pred krizo zaradi COVID-19 se je število ljudi s tveganjem revščine ali socialne izključenosti zmanjšalo sedmo leto zapored, čeprav počasen napredek v državah z višjimi stopnjami revščine nakazuje izzive za sisteme socialne zaščite. Leta 2019 je bilo tveganju revščine ali socialne izključenosti izpostavljenih približno 92,4 milijona ljudi, kar je 2,3 milijona manj kot prejšnje leto. Od najvišje ravni leta 2012 se je resna materialna prikrajšanost najbolj izboljšala, sledil pa je delež ljudi, ki živijo v gospodinjstvih z zelo nizko delovno intenzivnostjo, kar je posledica dobre učinkovitosti trga dela pred krizo, znižanje stopnje tveganja revščine pa je bilo manj izrazito. Kljub temu se je ta pozitivni razvoj v številnih državah članicah nekoliko upočasnil. Revščina zaposlenih in globina revščine sta počasi upadali, tudi pri ljudeh v gospodinjstvih z zelo nizko delovno intenzivnostjo. Zaradi krize zaradi COVID-19 ter z njo povezanega povečanja brezposelnosti in neaktivnosti je zelo malo verjetno, da bo cilj iz strategije Evropa 2020 glede zmanjšanja števila revnih in socialno izključenih za 20 milijonov (v primerjavi z letom 2008) dosežen. Sedanje stanje ustvarja izzive za sisteme socialne zaščite, zlasti v zvezi s trajnim zagotavljanjem ustreznih dohodkov in kakovostnih storitev, predvsem za vse tiste, ki jih najbolj potrebujejo. Stopnja revščine je ostala visoka za vse ranljive skupine, zlasti za družine z otroki, invalide in tiste, ki niso rojeni v EU, ki jih je kriza zaradi COVID-19 vse nesorazmerno prizadela. Zdravstveni sistemi, sistemi izobraževanja in sistemi socialne zaščite, zlasti socialne storitve, so pod pritiskom brez primere, zato so se dodatno zaostrili izzivi za ljudi v najbolj ranljivem položaju. Čeprav se je v preteklih nekaj letih tveganje revščine ali socialne izključenosti pri otrocih (mlajših od 18 let) zmanjšalo, je ostalo za 1 odstotno točko višje kot pri delovno sposobnem prebivalstvu in je bilo v nekaterih državah članicah zelo veliko. Poleg ustreznih ravni dohodka ima dostop do storitev, med katerimi so izobraževanje, zdravstveno varstvo in stanovanja, ključno vlogo pri podpiranju družin z otroki ter zagotavljanju enakih možnosti v življenju. Komisija bo leta 2021 predlagala evropsko jamstvo za otroke, da bi zagotovila okvir za ukrepanje na ravni EU. Večja podpora je potrebna tudi za invalide in osebe, ki niso rojene v EU, ki so izpostavljeni večjemu tveganju revščine in socialne izključenosti. Nova strategija o pravicah invalidov, ki jo bo Komisija začela izvajati leta 2021, bo namenjena spodbujanju ekonomske in socialne vključenosti invalidov. Pričakuje se, da bo osredotočena na širok spekter področij, vključno z izobraževanjem, zaposlovanjem, ustrezno socialno zaščito, dostopnostjo in nediskriminacijo. Tudi v evropskem stebru socialnih pravic je poudarjena pravica ljudi do dostopa do kakovostnih storitev. Izboljšanje dostopa do storitev, vključno s socialnimi storitvami ter storitvami v skupnosti in na domu za neodvisno življenje in vključevanje v skupnost, se bo odražalo v številnih prihodnjih pobudah in delovnih postopkih Komisije, kot so omenjene strategije in novi akcijski načrt za integracijo in vključevanje oseb z migrantskim ozadjem. Stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti se je pred krizo zaradi COVID-19 zniževala, čeprav počasi 92,4 milijona oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti je bilo leta 2019 v EU-27, kar je 2,3 milijona manj kot leta 2018. 22,5 % otroks tveganjem revščine ali socialne izključenosti. 9 % delavcevs tveganjem revščine. Stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti in njene podkomponente v EU Vir: Eurostat. Čeprav so stanovanjski stroški za velik delež gospodinjstev še vedno zelo visoki, je zaradi krize treba sprejeti ukrepe za zaščito najranljivejših. Vsak deseti Evropejec je preobremenjen s stanovanjskimi stroški. Najbolj so prizadeta gospodinjstva z najnižjimi dohodki in ljudje, ki živijo v mestih. Brezdomstvo kot najskrajnejša oblika stanovanjske izključenosti se je v zadnjem desetletju povečalo v večini držav članic. Z zdravstveno krizo so se te stanovanjske težave še dodatno okrepile. Številne države članice so sprejele nujne ukrepe za zaščito najranljivejših, med drugim z zagotavljanjem zasilne nastanitve za brezdomce. Poseben poudarek reform držav članic bi moral biti namenjen naložbam v obnovo stanovanjskih stavb in socialnih stanovanj ter povečanju dostopa do slednjih. Kriza zaradi COVID-19 je pomembno opozorilo o pomenu sistemov socialne zaščite in njihovi vlogi pri blažitvi ekonomskih in socialnih učinkov zmanjšane gospodarske dejavnosti. Zaradi krize zaradi COVID-19 se bo verjetno povečalo število oseb, odvisnih od nadomestil za brezposelnost in druge dohodkovne podpore, kar bo stresni test zmogljivosti naših sistemov socialne zaščite. Države so razširile in nadgradile obstoječe sheme ter začasno razširile pogoje za upravičenost. V fazi okrevanja so potrebna stalna prizadevanja za trajnostno ohranitev in okrepitev socialne zaščite za vse. Na podlagi odziva na krizo bi bilo treba v skladu s priporočilom o dostopu do socialne zaščite na strukturni podlagi dodatno izboljšati zaščito samozaposlenih in delavcev z nestandardno zaposlitvijo. Reforme bi morale med drugim obravnavati pokritost, ustreznost in prenosljivost pravic do socialne zaščite ter podporo vključevanju oseb, ki so sposobni delati, na trg dela. Raven minimalnega dohodka je v večini držav članic pod pragom revščine S socialnimi transferji (razen pokojnin) se revščina v povprečju zmanjša za 32,7 %. 63,9 % prebivalstva EU s tveganjem revščine je v letu 2018 prejelo eno od vrst socialnih prejemkov. Neto dohodek prejemnikov minimalnega dohodka (dohodkovno leto: 2018) Vir: Izračun na podlagi podatkov OECD in Eurostata. Zaradi pandemije COVID-19 so zdravstveni sistemi in sistemi dolgotrajne oskrbe držav članic pod največjim pritiskom doslej. Zmogljivost naših zdravstvenih sistemov za odziv na krizo je pogosto pod pritiskom, obstoječi strukturni izzivi, povezani z učinkovitostjo, dostopnostjo in odpornostjo zdravstvenega varstva, pa so se še povečali. Ti so na primer povezani z nezadostnim financiranjem naložb v zdravstvo (vključno s pripravljenostjo na krize in odzivanjem nanje), omejenima usklajevanjem in integracijo oskrbe, šibkim primarnim varstvom in trajnimi ovirami pri dostopu do zdravstvenega varstva ter neizpolnjenimi potrebami po zdravstveni oskrbi. Take težave so zelo prizadele najranljivejše. Kot je navedeno zgoraj, so se s pandemijo poudarile tudi pomanjkljivosti v nekaterih poklicih v zdravstvu in kako pomembno je prilagoditi ali izboljšati njihove delovne pogoje ter znanja in spretnosti. Reforme bi morale zajemati zlasti krepitev zmogljivosti zdravstvenega varstva v državah članicah (zlasti zmogljivosti za obvladovanje porasta in kriz), boljše usklajevanje med bolnišnično oskrbo, ambulantno oskrbo in primarnim zdravstvenim varstvom, izpopolnjevanje in preusposabljanje zdravstvenih delavcev ter izboljšanje njihovih delovnih pogojev, digitalno zdravje in zmanjšanje samoplačniških izdatkov. Pandemija je močno prizadela tudi sisteme dolgotrajne oskrbe, kar je povezano z veliko občutljivostjo njihovih uporabnikov in osebja na COVID-19. V ospredje so prišli izzivi sistemov dolgotrajne oskrbe, ki med drugim zajemajo težek položaj delavcev in neformalnih oskrbovalcev, prekinitev zagotavljanja storitev in vprašanja zmogljivosti. Reforme bi morale med drugim zajemati preventivne ukrepe, kot je aktivno in zdravo staranje, ter ukrepe za odzivanje, kot so vzpostavitev ustrezno integriranih storitev zdravstvenega in socialnega varstva, razširitev dostopa in pokritosti, zlasti v zvezi z oskrbo na domu in storitvami v skupnosti, izpopolnjevanje in preusposabljanje delovne sile ter podpora storitvam celovite oskrbe in neodvisnemu življenju. V več državah članicah ravni dohodka vplivajo na dostop do zdravstvenega varstva 1,8 % prebivalstva EU je v letu 2019, pred krizo zaradi COVID-19, poročalo o neizpolnjenih zdravstvenih potrebah. V 11 državah članicah samoplačniški izdatki znašajo več kot 20 % izdatkov za zdravje. Neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju glede na raven dohodkov, 2019 Vir: Izračun na podlagi podatkov Eurostata. Demografske spremembe še naprej pomenijo dolgoročne izzive za pokojninske sisteme. V letu 2019 se ustreznost pokojnin na splošno ni spremenila. Pokojninski dohodki so se glede na dohodke od dela nekoliko zmanjšali, delež starejših, ki so resno materialno prikrajšani, pa se je še naprej zmanjševal. Razlike v pokojninah med spoloma ostajajo velike, čeprav so se v zadnjih desetih letih postopno zmanjševale. Zaradi vpliva krize na zaposlenost in dohodke od dela, zlasti za delavce z nestandardno zaposlitvijo in samozaposlene, se povečujejo tveganja za dolgoročno ustreznost pokojnin. Reforme bi morale biti usmerjene v vzpostavitev vključujočih in vzdržnih pokojninskih sistemov, ki bi moškim in ženskam ter osebam z različnimi vrstami pogodb in v različnih gospodarskih dejavnostih zagotovili ustrezen dostop in možnosti varčevanja, hkrati pa zagotovili ustrezen minimalni dohodek v starosti. Države članice bi morale sprejeti ukrepe za reševanje izzivov v zvezi s politiko zaposlovanja, znanj in spretnosti ter socialno politiko, ki so opredeljeni v tem skupnem poročilu o zaposlovanju. Analiza, predstavljena v poročilu, poudarja številna prednostna področja za reforme in naložbe. Njihov cilj bi morali biti spodbujanje ustvarjanja delovnih mest, olajšanje prehoda iz brezposelnosti v zaposlitev in med sektorji, izboljšanje gospodarske in socialne odpornosti ter ublažitev zaposlitvenih in socialnih učinkov krize. Financiranje EU, tudi prek Evropskega socialnega sklada plus (z dodatnimi viri prek mehanizma REACT-EU) in novega mehanizma za okrevanje in odpornost, zagotavlja podporo državam članicam pri pospeševanju izvajanja ukrepov politike na teh področjih. V skladu s smernicami za zaposlovanje so države članice pozvane, naj:

-ohranijo sheme skrajšanega delovnega časa, dokler bo potrebno, in jih združijo s shemami izpopolnjevanja/preusposabljanja, takoj ko bodo razmere to dopuščale, uvedejo podporo za prerazporeditev delovne sile (npr. z dobro zasnovanimi spodbudami za zaposlovanje), zlasti v zeleno in digitalno gospodarstvo, ter hkrati zaščitijo delavce med prehodom, -zagotovijo, da so delovna okolja varna in dobro prilagojena novim zahtevam glede omejevanja socialnih stikov ter da so prožne ureditve dela splošno dostopne, -okrepijo podporo trgu dela in priložnosti za izpopolnjevanje, da bi obravnavale večjo brezposelnost mladih, zlasti s podporo vajeništvom (predvsem v MSP), subvencijami za zaposlovanje, infrastrukturo za učenje, tehnologijo in opremo, -vlagajo v javne službe za zaposlovanje, zlasti da bi se povečala njihova zmogljivost, posodobila njihova infrastruktura IKT, okrepili sistemi profiliranja ter osebju zagotovila ustrezna znanja in spretnosti, -spodbujajo kolektivna pogajanja in socialni dialog, če so vzpostavljene zakonsko določene minimalne plače, zagotovijo pogoje za njihovo določitev na ustreznih ravneh, in sicer z jasnimi in stabilnimi merili ter rednimi in pravočasnimi posodobitvami in ob učinkovitem vključevanju socialnih partnerjev, -uvedejo reforme ureditev trga dela ter sistemov davkov in socialnih prejemkov, da bi se zagotovilo zmanjšanje segmentacije trga dela, z okrevanjem pa bi se okrepila kakovostna delovna mesta, zagotovijo, da imajo delavci z nestandardnimi oblikami zaposlitve in samozaposleni dostop do socialne zaščite, -vlagajo v preusposabljanje in izpopolnjevanje, zlasti na področju digitalne pismenosti, tako da okrepijo sisteme poklicnega izobraževanja in usposabljanja, podprejo obsežna javno-zasebna partnerstva z več deležniki v okviru pakta za znanja in spretnosti, zagotovijo večje spodbude podjetjem in delavcem za vključitev v izpopolnjevanje in preusposabljanje, vlagajo v infrastrukturo in opremo, vključno z digitalno, ter podpirajo učitelje in izvajalce usposabljanj, zagotovijo enak dostop do izobraževanja in usposabljanja, -vlagajo v trajnostno socialno zaščito za vse, podpirajo reforme za ohranitev in okrepitev ravni zaščite ter izboljšajo zaščito tistih, ki niso kriti, zagotovijo ustrezna nadomestila oziroma prejemke, prenosljivost pravic, dostop do storitev in podporo za vključevanje tistih, ki so sposobni delati, na trg dela, vlagajo v kakovost in dostopnost vzgoje in izobraževanja v zgodnjem otroštvu in storitev dolgotrajne oskrbe, ocenijo porazdelitveni učinek politik, -vlagajo v prenovo stanovanjskih stavb in socialnih stanovanj, olajšajo dostop do socialnih in cenovno dostopnih stanovanj, kjer je to ustrezno, -vlagajo v zmogljivost zdravstvenih sistemov, vključno z zmogljivostjo za obvladovanje porasta, primarnim zdravstvenim varstvom, usklajevanjem oskrbe, zdravstvenim osebjem in e-zdravjem ter zmanjšajo samoplačniške izdatke, izboljšajo kritje z zdravstvenim varstvom in spodbujajo izpopolnjevanje ter preusposabljanje zdravstvenih delavcev.

1.PREGLED TRENDOV IN IZZIVOV NA TRGU DELA IN SOCIALNEM PODROČJU V EVROPSKI UNIJI Ta oddelek vsebuje pregled trendov in izzivov na trgu dela in socialnem področju v Evropski uniji na skupni ravni. 1.1 Trendi na trgu dela Zaradi gospodarske rasti so se v letu 2019 delovna mesta še naprej ustvarjala, čeprav je bilo to počasnejše kot v preteklih letih. V zadnjem četrtletju leta 2019 je bilo v EU-27 zaposlenih 209,3 milijona ljudi (1,9 milijona več kot v zadnjem četrtletju leta 2018), kar je največje število doslej. Starejši in visoko usposobljeni delavci so bili v tem obdobju še naprej glavno gonilo rasti zaposlovanja, zato se je skupna stopnja zaposlenosti ljudi, starih od 20 do 64 let, v letu 2019 zvišala na 73 %. Brezposelnost se je v zadnjem četrtletju leta 2019 zmanjšala na rekordno nizkih 6,5 %. Tudi brezposelnost mladih in dolgotrajna brezposelnost sta se zmanjšali, vendar so bile zadevne stopnje v nekaterih državah članicah še vedno visoke. Zaradi krize zaradi COVID-19 se je pozitiven zaposlitveni trend zadnjih šestih let v EU-27 obrnil. Gospodarska recesija, ki jo je povzročila pandemija, ima velik vpliv na trg dela. Skupno število zaposlenih se je v prvih dveh četrtletjih leta 2020 pospešeno zmanjševalo in se v drugem četrtletju leta 2020 zmanjšalo na 203,1 milijona. S približno 6,1 milijona (ali 2,9 %) manj zaposlenimi je bil to največji upad, zaznan v dveh zaporednih četrtletjih po letu 1995. Na letni ravni naj bi se skupno število zaposlenih po povečanju za 1 % v letu 2019 zmanjšalo za 4,5 % v letu 2020 in se nato povečalo za 1,8 % v letu 2021, pri čemer bodo velika negativna tveganja za napoved odvisna od razvoja pandemije. Stopnja zaposlenosti ljudi, starih od 20 do 64 let, se je znižala kljub hitremu odzivu politike in ukrepom, sprejetim za zajezitev izgube delovnih mest. Leta 2019 se je stopnja zaposlenosti v EU-27 v povprečju še naprej višala in dosegla 73,1 % (72,7 % v euroobmočju), kar je za 0,7 odstotne točke več kot v letu 2018 (v EU in euroobmočju, Slika 1). Po najvišji ravni v drugem četrtletju leta 2019, tj. 73,3 %, se je v drugi polovici leta začela počasi zniževati. Z izbruhom krize zaradi COVID-19 se je stopnja zaposlenosti v drugem četrtletju leta 2020 znižala na 72 %, kar je za 1,1 odstotne točke manj kot v zadnjem četrtletju leta 2019 in za 1,3 odstotne točke manj kot v drugem četrtletju leta 2019. V euroobmočju je bilo znižanje izrazitejše, saj je stopnja zaposlenosti v drugem četrtletju leta 2020 znašala 71,4 %, kar je za 1,2 odstotne točke oziroma za 1,5 odstotne točke manj kot v zadnjem četrtletju leta 2019 oziroma drugem četrtletju leta 2019. Stopnja zaposlenosti žensk se je znižala manj izrazito (za 0,9 odstotne točke v EU-27 in za 1 odstotno točko v euroobmočju) kot stopnja zaposlenosti moških (za 1,1 odstotne točke oziroma 1,3 odstotne točke), čeprav je vrzel na splošno ostala na ravni pred pandemijo (leta 2019 je znašala 11,7 odstotne točke, v drugem četrtletju leta 2020 pa 11,4 odstotne točke). Po šestih letih približevanja cilju 75 % iz strategije Evropa 2020 se je stopnja zaposlenosti začela oddaljevati od njega, pri čemer je še vedno velika negotovost glede nadaljnjega razvoja gospodarske dejavnosti in s tem povezanih posledic za zaposlovanje. Slika 1: Pandemija je povzročila velik pretres na trgu dela in prekinila šestletni pozitivni trend Stopnje zaposlenosti in brezposelnosti v EU in euroobmočju

* Povprečje prvega in drugega četrtletja leta 2020, sezonsko prilagojeno. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Kriza je v primerjavi z obsegom pretresa v zvezi z BDP zmerno vplivala na stopnjo brezposelnosti v Evropi. V letu 2019 se je stopnja brezposelnosti v EU in euroobmočju še naprej zniževala (Slika 1). V drugem četrtletju leta 2020 je bilo brezposelnega 6,7 % aktivnega prebivalstva, kar je za 0,2 odstotni točki manj kot v zadnjem četrtletju leta 2019 (najnižja doslej evidentirana stopnja v EU-27) in enako kot v drugem četrtletju leta 2019. V euroobmočju je bila stopnja brezposelnosti višja in je v drugem četrtletju leta 2020 znašala 7,3 %, kar je enako kot v zadnjem četrtletju leta 2019, vendar za 0,2 odstotni točki manj kot v drugem četrtletju leta 2019. Kljub temu so razlike pri razčlenitvi po starostnih skupinah izrazite. Stopnja brezposelnosti se je zvišala predvsem pri mladih (starih od 15 do 24 let), potem ko se je leta 2019 v primerjavi s prejšnjim letom znižala. Med zadnjim četrtletjem leta 2019 in drugim četrtletjem leta 2020 se je v EU-27 zvišala za 1,2 odstotne točke, v euroobmočju pa za 1,1 odstotne točke. Nasprotno pa se je brezposelnost dejansko znižala pri osebah, starih od 55 do 74 let (za –0,4 odstotne točke oziroma –0,5 odstotne točke). Glede na mesečne podatke se je skupna stopnja brezposelnosti od začetka pandemije postopno zviševala in septembra 2020 v EU-27 dosegla 7,5 % (8,3 % v euroobmočju). Posledično je bilo v EU-27 takrat brezposelnih 16 milijona ljudi, kar je približno 1,8 milijona več kot v istem mesecu leta 2019 (13,6 milijona oziroma 1,4 milijon več v euroobmočju). Ta počasni odziv brezposelnosti bi bilo mogoče pojasniti z dvema glavnima razlogoma. Prvič, k zajezitvi ukinjanja delovnih mest so prispevali močno zmanjšanje števila opravljenih ur na zaposleno osebo (večinoma zaradi hitrega sprejetja ukrepov za skrajšani delovni čas) in omejitve odpuščanja, ki so bile uvedene v več državah članicah. Drugič, zaradi resnosti gospodarskega pretresa so številni brezposelni postali neaktivni (učinek odvračanja delavcev). Vendar so med državami članicami velike razlike (glej Sliko 2 in oddelek 3.1.1). Dolgotrajna brezposelnost je v drugem četrtletju leta 2020, ko je znašala 2 % aktivnega prebivalstva, dosegla najnižjo raven doslej v EU-27 (2,4 % v euroobmočju). Morebitni vpliv krize na ta kazalnik bo viden šele z zamikom. Skupno število opravljenih ur se je izrazito zmanjšalo, kar je bilo povezano s sprejetjem zajezitvenih ukrepov za boj proti pandemiji. COVID-19 je prekinil pozitivni trend, ki se je začel z okrevanjem leta 2013. Skupno število opravljenih ur v gospodarstvu se je v zadnjem četrtletju leta 2019 povečalo na najvišjo raven, tj. približno 85 milijard. Nato se je v prvem četrtletju leta 2020 nenadoma zmanjšalo (medčetrtletno) za 3,1 % in v drugem četrtletju leta 2020 za 10,7 %. Število opravljenih ur na zaposleno osebo v EU-27, ki se je že zmanjševalo (Slika 2), se je v prvem četrtletju leta 2020 zmanjšalo za 2,7 %, v drugem četrtletju leta 2020 pa za 10,1 % (medčetrtletne spremembe). To izrazito zmanjšanje je posledica predvsem obsežne uporabe shem skrajšanega delovnega časa ali začasnih odpuščanj skupaj z omejitvami pri odpuščanju, kar je več držav članic uvedlo za pomoč pri ohranjanju delovnih mest. Na število opravljenih ur lahko trajno vplivajo tudi motnje v zaposlovanju, ki jih je povzročila pandemija. Dolgoročni trendi, kot so visoka stopnja dela s krajšim delovnim časom, delo na zahtevo na digitalnih platformah in bolj strukturna poklicna preusmeritev k manj delovno intenzivnim sektorjem, bi lahko ta trend še poslabšali. Slika 2: Pandemija je močno vplivala na trende zaposlovanja in števila opravljenih ur Rast zaposlenosti (v starostni skupini 15–64 ) in števila opravljenih ur na zaposleno osebo v EU-27 in euroobmočju (kumulativne spremembe, četrtletni podatki – indeks za zadnje četrtletje leta 2008 = 100) Vir: Eurostat, nacionalni računi, sezonsko in koledarsko prilagojeni podatki (izračuni GD EMPL). Udeležba na trgu dela se je med pandemijo izrazito zmanjšala. Potem ko je stopnja delovne aktivnosti za starostno skupino 20–64 let v drugem četrtletju leta 2019 dosegla najvišjo raven, pri čemer se je zvišala na 78,4 % v EU-27 in 78,8 % v euroobmočju, se je v drugem četrtletju leta 2020 znižala na 77 % oziroma 76,9 %, pri čemer so med državami velike razlike. Stopnje delovne aktivnosti so se skupaj s stopnjami zaposlenosti znižale v večini držav članic (glej Sliko 3 in poglavje 3.1). Pri tem znižanju ni bilo pomembnejših razlik po spolu (za –1,4 odstotne točke v EU-27 in –1,9 odstotne točke v euroobmočju za moške v primerjavi z –1,5 odstotne točke oziroma –1,8 odstotne točke za ženske). Kohorte mladih (starostna skupina 15–24 let) pa so bile bolj prizadete kot starejši delavci (starostna skupina 55–64 let). Slika 3: Države članice so posledice pandemije občutile različno Stopnje zaposlenosti, brezposelnosti in delovne aktivnosti v EU-27: kumulativne spremembe (v odstotnih točkah) med zadnjim četrtletjem leta 2019 in drugim četrtletjem leta 2020 Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Sezonsko, ne koledarsko prilagojeni podatki. Stopnja prostih delovnih mest se je precej znižala, upad pa se je začel že pred krizo zaradi COVID-19. Iz Beveridgeeve krivulje (Slika 4) je razvidno močno zmanjšanje števila prostih delovnih mest skupaj z rahlim povečanjem brezposelnosti (v starostni skupini 15–74 let). Stopnja prostih delovnih mest v EU-27 se je v drugem četrtletju leta 2020 znižala na 1,6 %, in to z 1,9 % v prvem četrtletju leta 2020 in 2,3 % v drugem četrtletju leta 2019. S tem najnovejšim razvojem se je prekinilo zmerno, vendar stalno zviševanje stopnje prostih delovnih mest, evidentirano med letom 2014 in začetkom leta 2019 (z 1,3 % v prvem četrtletju leta 2014 na 2,3 % v prvem četrtletju leta 2019) pred krizo. V novih razmerah se tako pričakuje, da bo imelo ključno vlogo pri ustvarjanju odpornih in konkurenčnih trgov dela boljše usklajevanje med delavci in delovnimi mesti (glej oddelek 3.3). Čeprav se razmere med državami članicami v zvezi s povpraševanjem po delovni sili močno razlikujejo, bo sposobnost ugotavljanja sprememb na področju potreb po znanjih in spretnostih ter priprave nanje pomembno vplivala na razvoj stopnje prostih delovnih mest v obdobju po krizi. Slika 4: Število prostih delovnih mest se je zmanjšalo, brezposelnost pa se je zmerno povečala Beveridgeeva krivulja za EU, 2008–2020, četrtletni podatki Vir: Eurostat, anketa o delovni sili in statistični podatki o prostih delovnih mestih. Opomba: Sezonsko prilagojeni podatki (razne stopnje prostih delovnih mest za leti 2008 in 2009).

Gospodarski pretres je prizadel zaposlenost v vseh sektorjih, čeprav so med gospodarskimi dejavnostmi velike razlike. Med drugim četrtletjem leta 2019 in drugim četrtletjem leta 2020 se je zaposlenost zmanjšala v vseh gospodarskih dejavnostih, razen v gradbeništvu (klasifikacija NACE). V absolutnem smislu so bile najbolj prizadete dejavnosti v EU-27 trgovina, gostinstvo in promet (2,8 milijona manj zaposlenih oseb kot v drugem četrtletju leta 2019, kar je zmanjšanje za 5,5 %), sledile pa so strokovne, znanstvene in tehnične dejavnosti (tj. administrativne in podporne dejavnosti), v katerih je bilo v primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019 zaposlenih milijon oseb manj (zmanjšanje za 3,6 %). V relativnem smislu je bilo zmanjšanje največje v kulturnih, razvedrilnih in rekreacijskih dejavnostih ter v kmetijstvu in lovu, gozdarstvu in ribištvu (za 5 % oziroma 4,3 %). V kmetijstvu bi lahko vpliv pandemije na zaposlenost pospešil dolgotrajen trend zmanjševanja. Kljub temu se je število zaposlenih v gradbeništvu v primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019 nekoliko povečalo (za 0,4 %). Poslabšanje razmer na trgu dela je najbolj prizadelo mlade, vendar so med državami članicami velike razlike. Leta 2019 se je stopnja zaposlenosti mladih (starih od 15 do 24 let) v EU-27 zvišala na 33,5 %, kar je za 0,6 odstotne točke več kot v letu 2018 (za 34 % oziroma 0,6 odstotne točke v euroobmočju). Po začetku krize zaradi COVID-19 se je ta stopnja v drugem četrtletju leta 2020 v primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019 znižala za 1,6 odstotne točke, na 31,2 % (v euroobmočju za –1,5 odstotne točke, na 31,8 % v drugem četrtletju leta 2020). Stopnja brezposelnosti mladih (starih od 15 do 24 let), ki je najnižjo vrednost doslej dosegla leta 2019, se je v EU-27 med zadnjim četrtletjem leta 2019 in drugim četrtletjem leta 2020 zvišala za 1,4 odstotne točke (v euroobmočju za 1,2 odstotne točke). Na splošno je bilo v EU v drugem četrtletju leta 2020 brezposelnih 2,8 milijona mladih, če upoštevamo vse, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, pa to število naraste na 5,4 milijona. Četrtletna stopnja NEET se je v EU v drugem četrtletju leta 2020 zvišala na 11,6 %, v euroobmočju pa na 12 % (z najnižje vrednosti, ki je v drugem četrtletju leta 2019 znašala 9,8 % oziroma 9,9 %). Starejši delavci so bolje prestali vpliv pandemije v smislu rezultatov na trgu dela. Stopnja delovne aktivnosti starejših delavcev (starih od 55 do 64 let) se je v letu 2019 še naprej zviševala. V drugem četrtletju leta 2020 je znašala 62,2 % in se je v primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019 le nekoliko znižala (za 0,2 odstotne točke), vendar je še vedno za 9,3 odstotne točke višja, kot je bila v drugem četrtletju leta 2013, ko se je začelo prejšnje okrevanje. Stopnja brezposelnosti (v starostni skupini 55–74 let) je ostala nizka in se je postopno zniževala (4,4 % v drugem četrtletju leta 2020 v primerjavi s 4,8 % leto prej), kar bi lahko kazalo na učinek odvračanja med starejšimi iskalci zaposlitve. Nasprotno je stopnja zaposlenosti (v starostni skupini 55–64 let), ki je v drugem četrtletju leta 2020 znašala 59,2 % (po stalnem zviševanju za 10,6 odstotne točke od drugega četrtletja leta 2013), ostala razmeroma boljša kot pri drugih starostnih skupinah, pri čemer se na primer v primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019 ni spremenila (število mladih zaposlenih, starih od 15 do 24 let, pa se je v istem obdobju zmanjšalo za 2,5 odstotne točke). Stopnja zaposlenosti odraslih v najproduktivnejših letih (starostna skupina 25–54 let) se je znižala za 1,1 odstotne točke in v drugem četrtletju leta 2020 znašala 79,4 %. Pretres zaradi COVID-19 je na stopnjo zaposlenosti žensk vplival nekoliko manj kot na stopnjo zaposlenosti moških, vendar razlike med spoloma še ostajajo in jih je treba v prihodnje spremljati. Leta 2019 se je stopnja zaposlenosti žensk zvišala na 67,3 %, kar je za 0,8 odstotne točke več kot prejšnje leto. V drugem četrtletju leta 2020 se je stopnja zaposlenosti žensk znižala bolj zmerno (za –1 odstotno točko v primerjavi s prvim četrtletjem leta 2020 in –1,2 odstotne točke v primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019) kot stopnja zaposlenosti moških (za –1,3 odstotne točke oziroma –1,5 odstotne točke). Vendar se zaradi tega nedavnega razvoja vrzel stopnje zaposlenosti po spolu ni pomembneje zmanjšala in je v drugem četrtletju leta 2020 ostala pri 11,4 odstotne točke (nekoliko manj kot 11,7 odstotne točke v drugem četrtletju leta 2019). Vpliv krize na rezultate na področju zaposlenosti po spolu je treba pozorno spremljati, saj je zmanjšanje vrzeli lahko posledica večjega in začasnega vpliva pandemije na zaposlenost moških in ne večje povezanosti žensk s trgom dela. Vrzel stopnje zaposlenosti se je v drugem četrtletju leta 2020 za ženske, stare od 25 do 49 let, zmanjšala na 11,5 odstotne točke, za ženske, stare od 55 do 64 let, pa je ostala 13 odstotnih točk. Vrzel je za nizko usposobljene ženske v letu 2019 znašala 22,1 odstotne točke, kar je precej več kot za srednje usposobljene (12,1 odstotne točke) in visoko usposobljene ženske (6,4 odstotne točke). Pandemija je močno vplivala na stopnjo zaposlenosti ljudi, ki niso rojeni v EU. Pred krizo se je vrednost tega kazalnika (v starostni skupini od 20 do 64 let) do leta 2019 postopno povečevala. Nato se je v drugem četrtletju leta 2020 zmanjšala na 60,8 % (za 3,6 odstotne točke manj kot v drugem četrtletju leta 2019), kar ustreza absolutnemu zmanjšanju za 1,4 milijona oseb (s 16,2 milijona v drugem četrtletju leta 2019 na 14,8 milijona v drugem četrtletju leta 2020) in skoraj 9-odstotnemu relativnemu zmanjšanju. Čeprav se število delavcev z nestandardno zaposlitvijo zmanjšuje, je še vedno precejšnje, kar vključuje individualno in socialno ranljivost za prilagoditev trga dela. Glede na skupno število zaposlenih (starih od 15 do 64 let) v EU-27 leta 2019 (167 milijonov) jih je bilo skoraj 85 % zaposlenih na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas (+1,3 % v primerjavi z letom 2018), preostalih 25,2 milijona pa je imelo pogodbo o zaposlitvi za določen čas (–1,3 % v primerjavi z letom 2018). Upad števila zaposlenih za določen čas se je zaradi pandemije še povečal. V drugem četrtletju leta 2020 je imelo v EU-27 pogodbe o zaposlitvi za določen čas približno 21,2 milijona delavcev (starih od 15 do 64 let, sezonsko prilagojeno), kar je za 4,1 milijona manj kot leto prej. Posledično se je delež pogodb o zaposlitvi za določen čas v skupnem številu zaposlenih v drugem četrtletju leta 2020 zmanjšal na 11,1 % (zmanjšanje za 2,9 odstotne točne v primerjavi z letom prej). Ta delež ostaja nekoliko večji v euroobmočju, kjer znaša 11,7 %. Delež delavcev s krajšim delovnim časom (starih od 15 do 64 let) v skupnem številu zaposlenih se je zmanjšal za 1,4 odstotne točke (na 17 % v drugem četrtletju leta 2020), še bolj pa v euroobmočju (za 1,8 odstotne točke). Pri tem se je delež delavcev z neprostovoljnim krajšim delovnim časom med letoma 2018 in 2019 zmanjšal za 1,5 odstotne točke in je zdaj za 6,2 odstotne točke manjši, kot je bil leta 2014, ko je bila dosežena najvišja raven (32,7 %), pri čemer je nekoliko večji v euroobmočju (26,9 % leta 2019). Število zaposlenih z dodatno zaposlitvijo se je v letu 2019 še naprej postopno povečevalo (8,2 milijona ljudi v letu 2019 v primerjavi s 7,8 milijona v letu 2014). Slika 5: Razlike v vplivu krize po spolu in starosti Stopnje zaposlenosti (domači koncept) po spolu in starostnih skupinah v EU, sezonsko prilagojeni podatki Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Izobrazba ostaja ključna za izboljšanje zaposljivosti in rezultatov na trgu dela. Pred pandemijo se je število zaposlenih (starih od 25 do 64 let) z visokošolsko izobrazbo še naprej postopno povečevalo (za 0,5 odstotne točke med letoma 2018 in 2019), zaradi česar je zadevna stopnja zaposlenosti znašala 86,2 %. Stopnja zaposlenosti srednje usposobljenih delavcev (tj. tistih s srednješolsko izobrazbo) je leta 2019 znašala 76,5 %. To je v primerjavi s prejšnjim letom povečanje za 0,5 odstotne točke in 4,7 odstotne točke več kot v letu 2014. Te spremembe kažejo, da se je povpraševanje po delovni sili postopno premaknilo k višjim ravnem znanj in spretnosti, vključno z digitalnimi spretnostmi. Ta trend je pogosto ustrezal višji povprečni ravni znanj in spretnosti med novimi kohortami, ki vstopajo na trg dela. Delež nizko usposobljenih delavcev (tj. tistih z nižjo sekundarno izobrazbo ali nižjo izobrazbo) se je v zadnjem letu povečal za 0,7 odstotne točke (in za 1 odstotno točko med letoma 2017 in 2018). Leta 2019 je stopnja zaposlenosti te skupine znašala 56,3 %. Vrzel stopnje zaposlenosti med nizko in visoko usposobljenimi je leta 2019 znašala 30 odstotnih točk, kar pomeni, da sta potrebna nadaljnje izpopolnjevanje in preusposabljanje.



1.2 Trendi na socialnem področju Pred začetkom krize zaradi COVID-19 se je število ljudi s tveganjem revščine ali socialne izključenosti v EU-27 še naprej zmanjševalo. , Ta trend zmanjševanja se je do leta 2019 nadaljeval sedem let zapored (Slika 6), pri čemer se je število oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti zmanjšalo na 92,4 milijona (21,1 % vsega prebivalstva), kar je približno za 2,3 milijona manj kot leta 2018 (za 3,8 odstotne točke manj glede na najvišjo raven iz leta 2012). Skupni trend je izražal zmanjšanje za vse tri podkazalnike, tj. stopnjo resne materialne prikrajšanosti (–0,5 odstotne točke), stopnjo zelo nizke delovne intenzivnosti (–0,3 odstotne točke) in stopnjo tveganja revščine (–0,3 odstotne točke). Ta razvoj je v skladu s povečanjem zaposlenosti in razpoložljivega dohodka v letu 2019 (glej oddelek 3.4). Vendar vsi ti kazalniki še vedno ne zajemajo učinkov krize zaradi COVID-19. Glede na pomen dohodka od dela za preživljanje gospodinjstev ter upad stopenj zaposlenosti in opravljenih ur se bosta dohodkovni položaj in delovna intenzivnost gospodinjstev v letu 2020 verjetno poslabšala. Posledično se lahko pozitivni trend stopnje tveganja revščine ali socialne izključenosti prekine, cilj iz strategije Evropa 2020, da se število oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti zmanjša za 20 milijonov, pa lahko postane še težje dosegljiv. Odstotek oseb s tveganjem revščine po socialnih transferjih se je leta 2019 znižal, vendar je bil še vedno visok, pri čemer je težko oceniti vpliv krize. Kazalnik tveganja revščine je na splošno ostal stabilen in se je v letu 2019 le nekoliko znižal, na 16,5 % (s 16,8 % v letu 2018 na podlagi dohodkov v letu prej). Število oseb, ki živijo v gospodinjstvih z ekvivalentnim razpoložljivim dohodkom, manjšim od 60 % nacionalne mediane, je znašalo nekoliko več kot 84,5 milijona, kar je za 1,5 milijona manj kot v prejšnjem letu. Hitre ocene Eurostata za dohodkovno leto 2019 kažejo precej stabilen scenarij. V času priprave tega dokumenta hitre ocene v zvezi z dohodkom za leto 2020 (ki torej kažejo vpliv krize) še niso bile na voljo. Spremembe v letu 2020 je precej težko napovedati, med drugim zaradi verjetnega vpliva krize na mediano dohodka. Iz rezultatov simulacije je razvidno, da bi se lahko zaradi ukrepov politike, sprejetih v odziv na krizo, stopnja tveganja revščine v EU v povprečju zvišala le za 0,1 odstotne točke. Stopnja tveganja revščine, izračunana glede na prag revščine, določen za referenčno leto, bi se zvišala za 1,7 odstotne točke, kar bi kazalo na precejšnje pričakovano znižanje ravni dohodka glede na fiksni prag revščine. Strm upad števila oseb, ki trpijo zaradi resne materialne prikrajšanosti, pred pandemijo je prispeval k navzgor usmerjeni socialni konvergenci. V letu 2019 se je resni materialni prikrajšanosti izognilo več kot 2 milijona ljudi, s čimer se je njihovo skupno število zmanjšalo na 24,4 milijona ali 5,6 % prebivalstva EU. Zmanjšanje je pomenilo pomembno izboljšanje sedmo leto zapored. Temeljilo je na uspešnosti, ki so jo zaznale države članice, v katerih je bila resna materialna prikrajšanost največja (glej oddelek 3.4), kar je prispevalo k nadaljnji navzgor usmerjeni socialni konvergenci (čeprav je bila leta 2019 počasnejša kot v prejšnjih letih). Slika 6: Delež oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti se je pred krizo zaradi COVID-19 zmanjševal, delež oseb s tveganjem revščine pa je na splošno ostal nespremenjen Odstotek prebivalstva s tveganjem revščine ali socialne izključenosti in podkazalniki (2010–2019) Vir: Eurostat, kazalniki t2020_50, t2020_51, t2020_52 in t2020_53. Podatki se nanašajo na države članice EU-27 od februarja 2020.

Hkrati je dobra učinkovitost trga dela pred pandemijo pripomogla k nadaljnjemu zmanjšanju števila ljudi, ki živijo v gospodinjstvih pretežno brez delovno aktivnih članov. Število ljudi, ki živijo v gospodinjstvih z zelo nizko delovno intenzivnostjo, se je v letu 2019 zmanjšalo za več kot 1 milijon ljudi. To je pomenilo 8,5 % celotnega prebivalstva in dodatno zmanjšanje glede na najvišjo raven iz leta 2014. Glede na to, da je pretres zaradi COVID-19 prizadel razmeroma več delavcev z manj stabilnimi zaposlitvami (glej oddelek 3.3), bi se lahko ta kazalnik v letu 2020 zelo poslabšal. Čeprav se je tveganje revščine ali socialne izključenosti v letu 2019 precej zmanjšalo, je ostalo večje pri otrocih. Med letoma 2018 in 2019 se je število otrok (starih manj kot 18 let) s tveganjem revščine ali socialne izključenosti v EU-27 zmanjšalo za 674 000 ali 3,6 %. Posledično je bila stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti pri otrocih 22,5 %, torej se je glede na leto 2018, ko je znašala 23,4 %, znižala. V primerjavi s stopnjo tveganja revščine ali socialne izključenosti, ki pri delovno sposobnem prebivalstvu (od 18 do 64 let) znaša 21,5 %, pri starejših (65 let ali več) pa 18,6 %, je ta stopnja še vedno visoka. Tveganje revščine zaposlenih se je v letu 2019 nekoliko zmanjšalo, vendar je ostalo na visoki ravni, globina revščine oseb v gospodinjstvih z zelo nizko delovno intenzivnostjo pa je bila visoka. V letu 2019 se je odstotek oseb s tveganjem revščine zaposlenih zmanjšal za 0,3 odstotne točke, na 9 %, kar je pod najvišjo ravnjo, ki je znašala 9,8 % in je bila dosežena leta 2016, vendar je še vedno za 0,5 odstotne točke nad najnižjo ravnjo, doseženo leta 2010. Ljudje, ki so zaposleni s krajšim delovnim časom in imajo pogodbe o zaposlitvi za določen čas, so takemu tveganju bolj izpostavljeni, pri čemer stopnja revščine zaposlenih znaša 15,1 % oziroma 16,2 % (glej tudi oddelka 3.1.1 in 3.4.1). Hkrati je bila leta 2019 relativna mediana vrzeli dohodkovne revščine, s katero se meri, koliko so ravni dohodka oseb s tveganjem revščine oddaljene od praga revščine (tj. kako huda je revščina), 24,4 % in se glede na leto 2018 skoraj ni spremenila. Gibanje v državah članicah je različno (za podrobnosti glej oddelek 3.4.1). Skupno je bila vrzel revščine delovno sposobnega prebivalstva (od 18 do 64 let), ki živi v gospodinjstvih (pretežno) brez delovno aktivnih članov , leta 2019 stabilna in znašala 36,2 %, kar kaže na nizko ustreznost nadomestil in pokritost z njimi. Dohodkovna neenakost je leta 2019 ostala na visoki ravni, konvergenca pa se je zmanjšala. V povprečju so bile ravni dohodka najbogatejših 20 % gospodinjstev v državah članicah petkrat višje od ravni najrevnejših 20 % gospodinjstev. Iz podatkov je razvidno, da je v zadnjem desetletju splošno povečanje dohodkovne neenakosti temeljilo na povečanju neenakosti v spodnjem delu porazdelitve (glej oddelek 3.4). Majhne izboljšave, zlasti v državah z višjimi ravnmi neenakosti, kažejo na upočasnjevanje konvergence. Delež dohodka gospodinjstev v spodnjih 40 % porazdelitve dohodka se je do leta 2019 povečeval v skladu z zmernimi izboljšavami drugih kazalnikov dohodkovne neenakosti. Povprečje EU-27 je v letu 2019 doseglo 21,4 % v primerjavi z 21,2 % v letih 2018 in 2017 (in najnižjo ravnjo, ki je v letih 2014 in 2015 znašala 20,9 %). Ob upoštevanju dolgoročne narave teh vprašanj je pomembno razviti poglobljeno razumevanje o možnih nadaljnjih ukrepih s sistemskimi analizami napovedi in okrepiti odpornost EU.



2.PREGLED TRENUTNEGA STANJA NA PODLAGI PREGLEDA SOCIALNIH KAZALNIKOV Evropski parlament, Svet in Komisija so 17. novembra 2017 skupaj razglasili evropski steber socialnih pravic. V stebru so opredeljeni 20 načel in pravice za podporo na področju enakih možnosti in dostopa do trga dela, poštenih delovnih pogojev ter socialne zaščite in vključevanja. Zasnovan je kot vodilo za konvergenco med državami članicami k boljšim socialno-ekonomskim pogojem. Zlasti v sedanjih kriznih razmerah je izvajanje evropskega stebra socialnih pravic prednostna naloga. Komisija bo v prvem četrtletju leta 2021 predložila ambiciozen akcijski načrt, da bi zagotovila njegovo polno izvajanje. Akcijski načrt bo ključni instrument Komisije za prispevanje k srednje- in dolgoročnemu socialno-ekonomskemu okrevanju in odpornosti ter za okrepitev socialne pravičnosti v okviru digitalnega in zelenega prehoda. Evropski steber socialnih pravic spremlja pregled socialnih kazalnikov za spremljanje uspešnosti in trendov v državah članicah. Pregled zajema več kazalnikov (glavnih in sekundarnih) za preverjanje uspešnosti držav članic na področju zaposlovanja in socialnih zadev v treh širših razsežnostih, opredeljenih v okviru stebra: (i) enake možnosti in dostop do trga dela, (ii) dinamični trgi dela in pošteni delovni pogoji ter (iii) javna podpora/socialna zaščita in vključenost. Skupno poročilo o zaposlovanju od izdaje iz leta 2018 vključuje pregled socialnih kazalnikov, katerega rezultati v zvezi z glavnimi kazalniki so povzeti v tem poglavju. Analiza je umeščena v širši okvir reform, predstavljen v poglavju 3. 2.1 Razlaga pregleda socialnih kazalnikov Pregled socialnih kazalnikov je osrednje orodje za spremljanje uspešnosti na področju zaposlovanja in socialnem področju ter konvergence k boljšim življenjskim in delovnim pogojem. Zlasti pomaga spremljati položaj držav članic v zvezi z merljivimi razsežnostmi stebra, pri čemer dopolnjuje obstoječa orodja za spremljanje, predvsem prikaz uspešnosti zaposlovanja in prikaz uspešnosti socialne zaščite. Pregled socialnih kazalnikov vključuje zlasti 14 glavnih kazalnikov, s katerimi se ocenjujejo trendi na področju zaposlovanja in socialnem področju na splošno: -Enake možnosti in dostop do trga dela: §delež mladih, ki zgodaj opustijo izobraževanje in usposabljanje, starih 18–24 let, §vrzel stopnje zaposlenosti po spolu pri starosti 20–64 let, §dohodkovna neenakost, merjena z razmerjem kvintilnih razredov – S80/S20, §stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti, §mladi, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (stopnja NEET), stari 15–24 let. -Dinamični trgi dela in pošteni delovni pogoji: §stopnja zaposlenosti pri starosti 20–64 let, §stopnja brezposelnosti pri starosti 15–74 let, §stopnja dolgotrajne brezposelnosti pri starosti 15–74 let,

§realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca, §neto plača samskega delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo. -Javna podpora/socialna zaščita in vključenost: §učinek socialnih transferjev (razen pokojnin) na zmanjšanje revščine, §otroci, mlajši od treh let, v formalnem otroškem varstvu, §neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju, §delež prebivalstva z osnovno ali višjo ravnijo splošne digitalne pismenosti. Glavni kazalniki se analizirajo z uporabo skupne metodologije, o kateri sta se dogovorila Odbor za zaposlovanje in Odbor za socialno zaščito (za podrobnosti glej Prilogo 3). S to metodologijo se ocenjujeta stanje in razvoj v državah članicah s proučitvijo ravni in letnih sprememb vsakega glavnega kazalnika, vključenega v pregled socialnih kazalnikov. Ravni in spremembe se razvrstijo glede na njihovo odstopanje od ustreznih (netehtanih) povprečij EU. Uspešnost držav članic v zvezi z ravnmi in spremembami se nato kombinira (z vnaprej opredeljeno matriko), tako da se vsaka država članica uvrsti v eno od sedmih kategorij („najuspešnejše države“, „nadpovprečne države“, „države z dobrim položajem, ki pa ga je treba spremljati“, „povprečne/nevtralne države“, „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, „države, ki jih je treba spremljati“ in „države s kritičnimi razmerami“). Na tej podlagi je v preglednici 1 predstavljen povzetek razlage pregleda glede na najnovejše razpoložljive podatke za vsak kazalnik. V poglavju 3 je podrobna analiza štirinajstih kazalnikov, vključno z dolgoročnejšimi trendi in dodatnimi kazalniki, kjer je ustrezno. Razlaga pregleda socialnih kazalnikov je v pomoč pri opredelitvi zaposlitvenih in socialnih izzivov v državah članicah. V okviru evropskega semestra se dokazi iz pregleda socialnih kazalnikov redno uporabljajo v poročilih o državah kot podlaga za analizo izzivov posameznih držav članic. Na ravni držav članic se vključijo tudi v pripravo nacionalnih reformnih programov ter programov za stabilnost in konvergenčnih programov. Skupaj z nadaljnjo analizo, vključeno v prikaz uspešnosti zaposlovanja in prikaz uspešnosti socialne zaščite, je bila s tem zagotovljena analitična podlaga za nadaljnje predloge Komisije za priporočila za posamezne države, kjer je to primerno. V tem postopku je treba preglednico brati premišljeno, ne površinsko, upoštevajo pa se tudi drugi kvalitativni in kvantitativni podatki. Pregled socialnih kazalnikov bo podprl pripravo nacionalnih reformnih načrtov ter načrtov za okrevanje in odpornost, ki so glavni referenčni dokumenti v okviru mehanizma za okrevanje in odpornost. Kot je navedeno v Letni strategiji za trajnostno rast 2021, bo mehanizem za okrevanje in odpornost vključeval spremembe cikla evropskega semestra 2021. Glede na dopolnjevanje z evropskim semestrom se državam članicam priporoča, naj svoj nacionalni reformni program ter načrt za okrevanje in odpornost predložijo v enotnem dokumentu. Poleg tega naj države članice, kot je poudarjeno v smernicah za države članice o načrtih za okrevanje in odpornost, na splošno pojasnijo, kako so načrti skladni z evropskim stebrom socialnih pravic in kako k njemu učinkovito prispevajo. Pozvane so tudi, naj predložijo pregled splošnega gospodarskega in socialnega vpliva načrta (skupaj z oceno makroekonomskih obetov), v katerem so navedeni ustrezni kazalniki, med drugim iz pregleda socialnih kazalnikov. Komisija bo vsebino načrtov, ki jih bodo države članice predložile leta 2021, ocenila v analitičnih dokumentih, priloženih k predlogom izvedbenih aktov Sveta. V skupno poročilo o zaposlovanju za leto 2021 je vključena regionalna razsežnost pregleda socialnih kazalnikov. Razvoj kazalnikov na nacionalni ravni lahko zakriva pomembne razlike na regionalni ravni (medtem ko se v mnogih državah članicah na tej ravni pogosto sprejemajo odločitve o številnih politikah in financiranju). V okviru tega skupno poročilo o zaposlovanju drugo leto zapored vsebuje dokaze o regionalnih razmerah na podlagi pregleda socialnih kazalnikov. Zlasti je v Prilogi 4 predstavljena vrsta zemljevidov z regionalnimi razčlenitvami glavnih kazalnikov pregleda socialnih kazalnikov za posamezne države članice. Poleg tega so pri analizi v poglavju 3 po potrebi navedene ugotovitve na regionalni ravni za države članice, v katerih so med regijami NUTS 2 velike razlike. Na podlagi podatkov in ugotovitev je mogoče bolje razumeti, kako uspešne so razne regije v državi v zvezi z nekaterimi ključnimi razsežnostmi stebra, ter lažje spremljati konvergenco v državah, oceniti učinek regionalnih politik in oblikovati regionalne politike. 2.2 Dokazi, ki izhajajo iz pregleda socialnih kazalnikov Pregled socialnih kazalnikov izraža razmere na področju zaposlovanja po krizi zaradi COVID-19, hkrati pa zaradi razpoložljivosti podatkov prikazuje socialne razmere ter razmere na področju znanj in spretnosti pred pandemijo. Odkar je bil pregled predstavljen, ocena stanja držav članic glede glavnih kazalnikov (z metodologijo, opisano v prejšnjem oddelku) temelji na najnovejših razpoložljivih letnih podatkih, tako za ravni kot za spremembe. V tem trenutku bi ta pristop pomenil proučitev podatkov za leto 2019 (in sprememb glede na leto 2018) za večino kazalnikov. Vendar uporaba letnih podatkov ne bi omogočala proučitve najnovejšega razvoja na trgu dela v okviru krize ter njegovega preobrata v primerjavi s preteklimi trendi (pred pandemijo). V zvezi s tem se je skupina za kazalnike Odbora za zaposlovanje strinjala, da začasno odstopi od uporabe letnih podatkov za oceno pregleda socialnih kazalnikov in namesto tega uporabi najnovejše četrtletne podatke za naslednjih pet glavnih kazalnikov trga dela, za katere so dejansko na voljo (na podlagi ankete o delovni sili): ·stopnja zaposlenosti pri starosti 20–64 let, ·vrzel stopnje zaposlenosti po spolu pri starosti 20–64 let, ·stopnja brezposelnosti pri starosti 15–74 let, ·stopnja dolgotrajne brezposelnosti pri starosti 15–74 let, ·mladi, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (stopnja NEET), stari 15–24 let.

Glavni kazalniki kažejo, da so se razmere na trgu dela v prvi polovici leta 2020 nekoliko poslabšale. Med petimi zgoraj omenjenimi kazalniki trga dela sta se v EU-27 v drugem četrtletju leta 2020 stopnja zaposlenosti in stopnja NEET v primerjavi z istim četrtletjem leta 2019 poslabšali, stopnja brezposelnosti pa se ni spremenila. Nasprotno sta se vrzel stopnje zaposlenosti po spolu in stopnja dolgotrajne brezposelnosti nekoliko izboljšali (več podrobnosti o nedavnih trendih je navedenih v poglavju 1). Socialni kazalniki ter kazalniki znanj in spretnosti, za katere so na voljo le podatki za obdobje pred COVID-19, so se v letu 2019 še naprej izboljševali. Preostalih devet glavnih kazalnikov kaže pozitiven ali na splošno stabilen trend na letni ravni (tj. v letu 2019 ali 2018 glede na razpoložljivost podatkov). Zlasti je bilo ugotovljeno izboljšanje v povprečju za revščino, neenakost in s tem povezane kazalnike (tj. delež ljudi s tveganjem revščine ali socialne izključenosti, razmerje dohodkovnih kvintilnih razredov, bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca, neto plača samskega delavca s polnim delovnim časom, ki zasluži povprečno plačo) ter za kazalnike izobraževanja, otroškega varstva ter znanj in spretnosti (zgodnje opuščanje izobraževanja in usposabljanja, udeležba otrok, mlajših od treh let, v otroškem varstvu, delež prebivalstva z osnovno ali višjo ravnijo splošne digitalne pismenosti). Opažen je bil na splošno stabilen trend vpliva socialnih transferjev na zmanjšanje revščine in neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju. Kot je poudarjeno v razsevnih grafikonih v poglavju 3, je mogoče pri večini kazalnikov trga dela (razen stopnje dolgotrajne brezposelnosti) v državah članicah opaziti različne trende. To pomeni, da so se razmere v državah članicah s slabšimi izhodiščnimi razmerami v drugem četrtletju leta 2020 v primerjavi z drugim četrtletjem leta 2019 v povprečju bolj poslabšale. Kljub temu je pri ostalih glavnih kazalnikih na splošno mogoče opaziti določeno mero konvergence (v nekaterih primerih trend še ni jasno opredeljen). Skoraj vse države članice se srečujejo z izzivi pri vsaj enem glavnem kazalniku. Če upoštevamo tri najbolj problematične razvrstitve, tj. „države s kritičnimi razmerami“, „države, ki jih je treba spremljati“ in „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, je večina držav članic označena vsaj enkrat – edina izjema je Nemčija. Če upoštevamo le „države s kritičnimi razmerami“ (tj. kazalnike, pri katerih je raven občutno pod povprečjem in se ne izboljšuje dovolj hitro ali pa se v zadnjem letu še poslabšuje), je bilo označenih 15 držav članic, kar je ena več kot v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2020. Tej skupini držav so se pridružile Avstrija, Madžarska in Portugalska (zadnji dve sta se ji znova pridružili, potem ko sta jo lani zapustili), ob tem pa v njej ni več Estonije in Litve. Na 14 ocenjenih področjih je bilo ugotovljenih 116 primerov „držav s kritičnimi razmerami“, „držav, ki jih je treba spremljati“ ali „držav s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, kar ustreza okoli 33 % skupnega števila ocen (za 1 odstotno točko več kot v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2020). Od tega je bilo 41 primerov „držav s kritičnimi razmerami“, kar ustreza 11,1 % vseh ocen (v primerjavi s 40 primeri oziroma 10,3 % vseh ocen v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2019). Tako kot v prejšnjih letih se razmere v državah članicah in resnost njihovih izzivov zelo razlikujejo, kar izraža tudi učinek krize v zvezi s kazalniki trga dela. Romunija in Španija sta pri desetih ali več kazalnikih ocenjeni kot „državi s kritičnimi razmerami“, „državi, ki ju je treba spremljati“ ali „državi s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, sledita jima Bolgarija in Grčija, vsaka s po devetimi izzivi (glej preglednico 1). Med njimi so bile Bolgarija, Romunija in Španija največkrat ocenjene kot „države s kritičnimi razmerami“ (vsaka po šest), sledi pa jim Grčija (štiri). Vendar imajo Grčija, Romunija in Španija tudi številne pozitivne ocene (evidentirane pred začetkom pandemije): Grčija spada med „najuspešnejše države“ na področju zgodnjega opuščanja šolanja ter med „nadpovprečne države“ na področjih dohodkovne neenakosti in ravni digitalne pismenosti posameznikov, Španija spada med „najuspešnejše države“ na področju udeležbe v otroškem varstvu in med „nadpovprečne države“ na področju neizpolnjenih potreb po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju, Romunija pa je med „najuspešnejšimi državami“ na področju rasti razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca. Kar zadeva skupno število izzivov, jim sledijo Italija (sedem izzivov) ter Ciper, Madžarska in Latvija (vsak po šest izzivov). Nasprotno sta Češka in Nizozemska pri desetih glavnih kazalnikih „najuspešnejši državi“ ali „nadpovprečni državi“, sledijo pa jima Danska in Švedska (vsaka s po devetimi kazalniki) ter Nemčija (z osmimi kazalniki). Preglednica 1: Povzetek glavnih kazalnikov v pregledu socialnih kazalnikov Opomba: posodobitev z dne 28. decembra 2020. Razmerje dohodkovnih kvintilnih razredov ni na voljo za Irsko, Francijo, Italijo, Latvijo in Slovaško. Stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti ni na voljo za Irsko in Italijo. Stopnja NEET in stopnja dolgotrajne brezposelnosti nista na voljo za Nemčijo. Rast bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca ni na voljo za Bolgarijo, Grčijo, Luksemburg, Malto in Poljsko. Neto plača samskega delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo, ni zanesljiva (in ni sporočena) za Dansko. Vpliv socialnih transferjev na zmanjšanje revščine ni na voljo za Irsko, Italijo in Slovaško. Neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju niso na voljo za Irsko, Francijo, Italijo in Slovaško. Udeležba otrok, mlajših od treh let, v otroškem varstvu ni na voljo za Francijo, Irsko, Italijo in Slovaško. Raven digitalne pismenosti posameznikov ni na voljo na Italijo (manjka za leto 2017). Prekinitve časovne vrste in druge statistične oznake so navedene v prilogah 1 in 2. 3. REFORME ZAPOSLOVANJA IN SOCIALNE REFORME – USPEŠNOST IN UKREPI DRŽAV ČLANIC Ta oddelek vsebuje pregled nedavnih ključnih zaposlitvenih in socialnih kazalnikov ter ukrepov držav članic na prednostnih področjih, opredeljenih v smernicah EU za zaposlovanje, ki jih je Svet sprejel leta 2020. Temelji na nacionalnih reformnih programih držav članic za leto 2020 in virih Evropske komisije. Če ni navedeno drugače, so v poročilu predstavljeni samo ukrepi politike, sprejeti po juniju 2019. Poglobljena analiza nedavnega razvoja na trgu dela je na voljo v poročilu z naslovom Labour Market and Wage Developments Annual Review 2020 (Razvoj trga dela in plač – letni pregled za leto 2020) in publikaciji z naslovom Employment and Social Developments in Europe, Annual Review 2020 (Razvoj na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropi – letni pregled za leto 2020). 3.1 Smernica 5: Spodbujanje povpraševanja po delovni sili Ta oddelek je osredotočen na izvajanje smernice za zaposlovanje št. 5, v skladu s katero se državam članicam priporoča, naj ustvarijo pogoje, ki spodbujajo povpraševanje po delovni sili in ustvarjanje delovnih mest. Najprej je predstavljen pregled stopenj brezposelnosti in zaposlenosti po državah članicah, ki dopolnjuje analizo na ravni EU, predstavljeno v poglavju 1. Nato je obravnavan razvoj dogodkov na področju trendov samozaposlovanja, dinamike plač ter minimalne plače in davčnega primeža. V oddelku 3.1.2 so navedeni ukrepi politike, ki jih države članice izvajajo na teh področjih, s posebnim poudarkom na odzivih politike za ohranitev zaposlenosti in podpiranje ustvarjanja delovnih mest med pandemijo. 3.1.1 Ključni kazalniki Število zaposlenih se je v drugem četrtletju leta 2020 zmanjšalo, kar izraža vpliv krize zaradi COVID-19. V letu 2019 se je skupno število zaposlenih v primerjavi z letom 2018 povečalo ali ostalo stabilno v skoraj vseh državah članicah (razen majhnega zmanjšanja na Poljskem in v Romuniji). Rast zaposlovanja se je v prvem četrtletju leta 2020 upočasnila ali postala negativna v več državah članicah (s povprečno –0,2 % v EU medčetrtletno). Posledično je bil v drugem četrtletju v skoraj vseh državah članicah (razen Malte) zaznan upad (s povprečno –2,7 % v EU). Ta upad je glede na najvišjo raven zaposlenosti v zadnjem četrtletju leta 2019 presegel šest milijonov ljudi. Največje zmanjšanje je bilo zaznano v Španiji (–8,4 %, kar ustreza 1,7 milijona ljudi), na Irskem (–6,1 %), v Estoniji in na Madžarskem (–5,6 %). V drugih 13 državah članicah je bila rast zaposlovanja manjša od –2 % (Slika 7). Upad pa je bil zmernejši na Cipru (–0,9 %), Poljskem (–0,4 %) in v Luksemburgu (–0,3 %). Malta je bila edina država, v kateri se je zaposlenost povečala, in sicer za 1,7 %. Slika 7: Precejšen upad zaposlenosti v EU Sprememba v odstotkih skupne zaposlenosti in opravljenih ur med zadnjim četrtletjem leta 2019 in drugim četrtletjem leta 2020

Vir: Eurostat, nacionalni računi. Opomba: Sezonsko in koledarsko prilagojeni podatki, razen samo sezonsko prilagojenih podatkov za Češko, Grčijo, Francijo, Malto, Poljsko, Portugalsko in Slovaško (zaposlenost) ter Malto in Slovaško (opravljene ure). Podatki o opravljenih urah za Belgijo niso na voljo. Slika 8: Precejšnje povečanje odsotnosti z dela v EU Odsotnost z dela kot delež skupne zaposlenosti (starost od 20 do 64 let) Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Opomba: Sezonsko prilagojeni podatki. Podatki za Nemčijo niso na voljo za drugo četrtletje leta 2020. Sheme skrajšanega delovnega časa so prispevale k zajezitvi ukinjanja delovnih mest. Od začetka krize države članice obsežno izvajajo in/ali krepijo sheme skrajšanega delovnega časa in/ali druge sheme za ohranjanje delovnih mest, da bi omejile izgubo delovnih mest, preprečile razpršitev človeškega kapitala na ravni podjetij ter ohranile skupno povpraševanje v obdobju velikega gospodarskega upada. Hkrati so delodajalci tudi samostojno prilagodili svoje povpraševanje po delovni sili, da bi zagotovili vzdržnost svojih dejavnosti. Kot je že prikazano v oddelku 1 in razvidno s Slike 7, je upad opravljenih ur precej večji od upada zaposlenosti (–13,5 % v primerjavi z –2,9 % v EU v drugem četrtletju leta 2020 glede na zadnje četrtletje leta 2019), kar je mogoče pripisati večinoma delovanju shem skrajšanega delovnega časa. Med državami je bilo mogoče največje razlike med obema kazalnikoma opaziti v Luksemburgu, na Slovaškem, Cipru, v Grčiji, na Češkem, v Nemčiji, Franciji in Italiji. Hkrati se je, kot je razvidno s Slike 8, število delavcev, odsotnih z dela (kot delež vseh zaposlenih), v EU povečalo za 12,1 odstotne točke (z 9,7 % v zadnjem četrtletju leta 2019, kar je sledilo stabilnemu trendu v zadnjem desetletju, na 21,8 % v drugem četrtletju leta 2020). Samo začasna odpuščanja so zajemala skoraj polovico vseh odsotnosti (nenadno zvišanje z 0,2 % v zadnjem četrtletju leta 2019 na 10,3 % v drugem četrtletju leta 2020). Delež odsotnosti se je najbolj povečal v Grčiji (+35,9 odstotne točke), na Cipru (+25 odstotnih točk), Irskem (+19 odstotnih točk), v Španiji (+18,7 odstotne točke), Italiji in na Portugalskem (+18 odstotnih točk). Uporaba shem skrajšanega delovnega časa je med krizo zaradi COVID-19 dosegla najvišjo raven doslej v vseh državah (za katere so podatki javno dostopni). Uporaba skrajšanega delovnega časa je bila še posebej razširjena v storitvenem sektorju (predvsem v hotelih in restavracijah) in v trgovini na drobno. Uporaba je bila sorazmerno manjša v državah članicah z na novo vzpostavljenimi shemami. Razlog za to bi delno lahko bila zasnova njihovih shem, počasno prilagajanje novim upravnim postopkom ali zamude pri izvajanju. V nekaterih novo vzpostavljenih shemah (na primer v Bolgariji, na Češkem, Hrvaškem in Madžarskem) je uporabo morda omejila zahteva, da podjetja prevzamejo del stroškov. Na Poljskem je bila uporaba najprej manjša zaradi zahteve, da je treba po koncu podpore ohraniti zaposlitev. Za omejenim znižanjem skupne stopnje zaposlenosti se skrivajo velike razlike med državami članicami. V letu 2019 se je stopnja zaposlenosti (v starostni skupini 20–64 let) v povprečju zvišala v skoraj vseh državah članicah (razen majhnega upada na Švedskem, s sicer najvišje ravni v EU). Kot je prikazano v oddelku 1, se je stopnja zaposlenosti v drugem četrtletju leta 2020 znižala za 1,3 odstotne točke, in sicer z najvišje ravni, ki je v drugem četrtletju leta 2019 znašala 73,3 %, na 72 % (s čimer je kazalnik znova zdrsnil na raven iz prvega četrtletja leta 2018). Kot je bilo omenjeno, je mogoče skupni zmerni upad pripisati izjemnim ukrepom, sprejetim v okviru krize. Vendar ta položaj zakriva velike razlike med državami članicami. Kot je prikazano na Sliki 9, je Španija imela največji upad (za 3,8 odstotne točke), sledile pa so ji Bolgarija (za 3,2 odstotne točke), Avstrija (2,4 odstotne točke) in Irska (2,4 odstotne točke). Nasprotno je Hrvaška zaznala zvišanje (za 0,7 odstotne točke), na Malti, v Latviji in na Poljskem pa se stopnja ni spremenila ali se je malenkostno znižala. Kar zadeva oceno na podlagi metodologije za glavne kazalnike pregleda socialnih kazalnikov, se razmere glede na prejšnja leta niso bistveno spremenile, pri čemer so Grčija, Italija in Španija še vedno označene kot „države s kritičnimi razmerami“ (s stopnjami blizu ali pod 65 %), Švedska, Nemčija, Češka in Nizozemska pa so „najuspešnejše države“ (s stopnjami blizu ali nad 80 %). Nenadno znižanje stopenj zaposlenosti pojasnjuje razvrstitev Bolgarije, Irske in Avstrije med „države, ki jih je treba spremljati“ (čeprav so zadevne stopnje še vedno blizu povprečja). „Državi, ki ju je treba spremljati“ sta tudi Belgija in Romunija, v katerih se je stopnja zaposlenosti v zadnjem letu znižala pod 70 %. Hrvaška, v kateri je bila stopnja zaposlenosti v drugem četrtletju leta 2020 s 66,8 % še vedno nizka, je ob upoštevanju nedavnega zvišanja (kljub krizi) označena za „državo s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“. Pozitivni naklon regresijske premice kaže, da se države članice soočajo s trendom razhajanja (tj. stopnje zaposlenosti so se v državah z nižjo stopnjo v izhodišču znižale hitreje). Ali se bo ta trend skozi čas ohranil, kot se je zgodilo v finančni krizi, še ni znano. V več državah članicah so opazne pomembne regionalne razlike v stopnjah zaposlenosti (glej Prilogo 4). Slika 9: Stopnja zaposlenosti se je znižala v skoraj vseh državah članicah Stopn