SL Uradni list Evropske unije C 44/57

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora – Do trajnostnega gospodarstva s spremembo vzorca potrošnje (mnenje na lastno pobudo)

2011/C 44/10

Poročevalka: ga. DARMANIN

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 16. julija 2009 sklenil, da v skladu s členom 29(2) poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

Do trajnostnega gospodarstva s spremembo vzorca potrošnje.

Strokovna skupina za enotni trg, proizvodnjo in potrošnjo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 15. junija 2010.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 464. plenarnem zasedanju 14. in 15. julija 2010 (seja z dne 15. julija) z 98 glasovi za, 7 glasovi proti in 8 vzdržanimi glasovi.

0. Uvod

Medtem ko se v krizi, ki je Evropa še ni premagala, številni Evropejci borijo za to, da bi obdržali delovno mesto ali si zagotovili plačo, in si MSP še močneje prizadevajo za preživetje, se vzorci trajnostnega razvoja lahko zdijo razkošje. Zato bi politike trajnosti morale vključevati tudi kazalnike, ki bi upoštevali stvarnost, s katero se srečuje Evropa. To mnenje se osredotoča na ozko področje trajnosti, tj. potrošnjo. Temeljno načelo EESO je, da je eden od dolgoročnih načinov za zagotavljanje trajnostne potrošnje spodbujanje državljanske pobude med Evropejci, in sicer s krepitvijo njihovih pravic kot potrošnikov v skladu z Lizbonsko pogodbo, pa tudi s poudarjanjem pomena njihovega državljanstva.

1. Sklepi in priporočila

1.1 V trajnostnem gospodarstvu bi način proizvodnje in potrošnje spodbujal stalni razvoj posameznikov, skupnosti in narave. Večino akterjev v družbi bi moral voditi niz skupnih vrednot. EESO tako kot že v prejšnjih mnenjih poudarja, da je treba za presojo uspeha vladne politike skupaj z BDP-jem uporabljati tudi okoljske in socialne kazalnike.

1.2 Trenutni evropski sistem proizvodnje in potrošnje velja za okoljsko netrajnostnega, zlasti zaradi odvisnosti od energije, surovin, površin in vode ter njegovega vpliva na svetovno podnebje in biotsko raznovrstnost. Če bi vsi na svetu imeli evropski življenjski slog, bi potrebovali več kot 2,5 planeta.

1.3 Svet EU je dosegel soglasje o tem, da bi industrijske države morale zmanjšati emisije toplogrednih plinov za 80 do 95 % do leta 2050. Zato EESO priporoča, naj strategija EU 2020 upošteva ukrepe za trajnostno proizvodnjo in tudi ukrepe za trajnostno potrošnjo. Oboji so namreč tesno povezani in jih je treba proučiti, če hočemo zmanjšati vpliv na planet.

1.4 Za 80- do 95-odstotno zmanjšanje emisij moramo ob ohranjanju letne 2- do 3-odstotne gospodarske rasti zmanjšati ogljično intenzivnost gospodarstva za 6 do 10 % na leto. Tehnološke spremembe se še nikoli niso dogajale tako hitro in še nikoli niso tako močno vplivale na celotno gospodarstvo. Zato bi bilo razumno začeti z resnimi pogovori o možnostih za spremembo vzorcev potrošnje ter splošnega gospodarskega in družbenega modela, ki temelji na večanju proizvodnje in potrošnje, pa tudi poiskati najhitrejše možne izboljšave v proizvodnji in dobavni verigi.

1.5 Prizadevanja za spremembe zgolj z vrha navzdol verjetno ne bodo učinkovita. Družbene spremembe se pogosto začnejo z majhnimi skupinami v družbi in se razširijo prek različnih komunikacijskih kanalov. Vloga EU ter nacionalnih in regionalnih oblasti bi bila lahko poiskati, spodbujati in podpirati skupine, ki si prizadevajo za trajnosten način življenja.

1.6 Potreben je dialog, ki bo vključeval institucije EU, nacionalne in lokalne oblasti ter vse socialne partnerje. Komisija bi lahko naredila korak naprej tako, da bi sodelovala z EESO pri vzpostavitvi foruma o trajnostni potrošnji, ki bi proučeval vprašanja, kot so:

— katere vrednote bi lahko oblikovale trajnostno gospodarstvo, nasprotja med rastjo, ekološko trajnostjo, družbenim vključevanjem in osebno svobodo, kakovost življenja sedanjega prebivalstva in prihodnjih rodov itd.;

— ali moramo na nekaterih področjih trošiti manj;

— kaj državljane odvrača od tega, da bi izbrali bolj trajnostne vzorce potrošnje, in kaj lahko storijo lokalne, nacionalne in evropske oblasti;

— izkušnje posameznikov in skupin, ki so sprejeli način življenja z majhnim vplivom na okolje, ter možnost prenašanja teh izkušenj;

— ukrepi, potrebni za spodbujanje bolj trajnostne potrošnje pri posameznih skupinah, tj. med starejšimi, mladimi, brezposelnimi, novimi priseljenci in družinami z majhnimi otroki.

1.7 Dialog mora biti povezan z delovanjem, pa tudi s podporo poskusom v skupinah, ki si prizadevajo za trajnostno življenje in posredovanje svojih izkušenj, s prilagajanjem in okrepitvijo politik, kjer je to potrebno, ter praktičnimi ukrepi v okviru institucij EU, da bi te lahko prevzele vodilno vlogo in pokazale na možnosti bolj trajnostnih praks. Poleg tega bi bilo treba najboljše prakse predstaviti javnosti in tako opozoriti na možnost sprememb vzorcev potrošnje.

1.8 Na trajnostno potrošnjo ni mogoče gledati zgolj kot na okoljevarstveni ukrep. Zahtevala bo pobude na številnih političnih področjih, tudi v zdravstvu, izobraževanju, zaposlovanju, trgovini, potrošnji, prometu, kmetijstvu in energetiki.

2. Potreba po drugačnem gospodarskem in socialnem modelu

2.1 O tem, kakšno naj bo trajnostno gospodarstvo, razpravljamo že pol stoletja. (1) V takšnem gospodarstvu način proizvodnje in potrošnje spodbujata stalni razvoj posameznikov, skupnosti in narave.

2.2 Da bi bil gospodarski model „samovzdržen“, mora večino akterjev v družbi voditi vrsta skupnih vrednot, kar trenutno velja za države članice EU. Vlade zdaj podpirajo niz gospodarskih vrednot, med katerimi je poudarek na BDP-ju in drugih kazalnikih, ki narekujejo politike. Pomanjkljivosti BDP-ja kot merila za človeški, družbeni in ekološki razvoj so splošno priznane. EESO je predlagal, (2) da bi za merjenje napredka v smeri trajnostnega gospodarstva poleg BDP-ja uporabljali tudi ekološki odtis in da bi razvili kazalnik kakovosti življenja. Ekološki odtis vsebuje podatek o hektarjih pridelovalnih površin, potrebnih za preživetje osebe, skupine ljudi, institucije ali regije. Kazalnik kakovosti življenja bi moral upoštevati zdravje, gmotno blaginjo, dostop do javnih storitev, družbeno participacijo, vključevanje priseljencev, prosti čas in kakovost okolja.

2.3 Ob uporabi širšega nabora kazalnikov za presojo uspešnosti vladne politike je mogoče pričakovati, da bo pri snovanju politik manj pozornosti namenjene rasti BDP-ja in več drugim razsežnostim človeške, socialne in ekološke blaginje.

3. Ekološki izziv

3.1 Evropska agencija za okolje bo v prihodnjem poročilu za leto 2010 o stanju okolja in obetih poudarila dve glavni skupini vprašanj: podnebje in energijo ter biotsko raznovrstnost in ekosisteme. (3) Osrednji izzivi za trajnost evropske družbe so slabšanje ekosistemov, ki jo podpirajo, ter osnovni viri, kot so energija, tla in voda. Leta 2003 je bil povprečni ekološki odtis v EU ocenjen na skoraj 5 hektarov na osebo in se je povečeval, na svetu pa je bilo na osebo na voljo le 1,8 hektara in ta površina se je še zmanjševala. (4) Če bi vsi na svetu imeli evropski življenjski slog, bi potrebovali več kot 2,5 planeta.

3.2 Podnebne spremembe so zlasti pomembne zato, ker lahko – poleg svojega neposrednega vpliva na življenje ljudi – še povečajo negativen vpliv družbe na biotsko raznovrstnost, svežo vodo in druge sisteme. K ekološkemu odtisu v Evropi največ prispevajo fosilna goriva in generacija toplogrednih plinov. Druge glavne prvine so kmetijska raba površin, promet in stavbe. Ekološki odtis pa ne upošteva drugih glavnih vplivov na evropsko gospodarstvo, med drugim porabe vode (večinoma za kmetijstvo) in omejenih zemeljskih rudnin.

3.3 Svet EU je dosegel soglasje o tem, da bi industrijske države morale zmanjšati emisije toplogrednih plinov za 80 do 95 % do leta 2050, kar pomeni od 4- do 7-odstotno zmanjšanje na leto. Zavezal se je k zmanjšanju emisij v EU za 20 % do leta 2020 v primerjavi z ravnjo iz leta 1990 ali pa za 30 %, če se bodo druge države zavezale v podobnem obsegu. EESO pa je izrazil stališče, (5) da cilj 30 % ne bi smel biti brezpogojen.

3.4 EU skuša doseči zmanjšanje toplogrednih plinov prvenstveno s tehnološkimi sredstvi, pri tem pa ohraniti gospodarsko rast. Tehnologija, s pomočjo katere bi bilo mogoče doseči te cilje do leta 2020, je sicer na voljo, vendar pa je bil napredek pri izvajanju majhen. EU-15 se je leta 1997 zavezala k 8-odstotnemu zmanjšanju emisij do leta 2008–2012 v primerjavi z ravnjo iz leta 1990, toda emisije so bile leta 2006 manjše samo za 2,2 %. V EU-27 so se v tem obdobju emisije zmanjšale za 7,7 %, vendar so se od leta 2000 tudi povečale za 1,5 %. (6) Od leta 1990 se je energetska učinkovitost EU izboljšala za okoli 0,5 % na leto. (7)

3.5 Če želimo doseči 80- do 95-odstotno zmanjšanje emisij ob ohranjanju letne 2- do 3-odstotne gospodarske rasti, moramo zmanjšati ogljično intenzivnost gospodarstva za 6 do 10 % na leto. Tehnološke spremembe se še nikoli niso dogajale tako hitro in še nikoli niso tako močno vplivale na celotno gospodarstvo. Zato bi bilo modro začeti z resnimi pogovori o možnostih za spremembo vzorcev potrošenje in splošnega gospodarskega in družbenega modela, ki temelji na večanju proizvodnje in potrošnje, pa tudi poiskati najhitrejše možne izboljšave v proizvodnji in dobavni verigi.

4. Omogočiti odločitev za trajnostno potrošnjo

4.1 Evropske vlade so se na vrhu o okolju v Riu de Janeiru leta 1992 zavezale k odpravi netrajnostne potrošnje in vzorcev proizvodnje. Poleg tega so se v okviru marakeškega procesa tudi zavezale, da bodo do leta 2010 razvile akcijske načrte za trajnostno potrošnjo in proizvodnjo, ki naj bi jih leta 2011 proučila komisija ZN za trajnostni razvoj. Čedalje več je raziskav o trajnostni potrošnji in načinih njenega doseganja. (8)

4.2 Potrošniki se večinoma počutijo ujetnike svojega trenutnega življenjskega sloga – tudi če na primer želijo manj uporabljati avtomobil, si ne predstavljajo, kako to storiti. Potrošnjo določa množica vplivov, med drugim fiziološke potrebe, osebnost, družbeno okolje, kulturni dejavniki ter razpoložljivost in cene alternativnih dobrin in storitev. V potrošniški družbi imajo izbire potrošnikov osrednjo vlogo pri zadovoljevanju socialnih in psiholoških potreb – npr. pripadnosti določeni skupini, samospoštovanju in opredelitvi osebne identitete. Vse to je razlog za to, da je posameznikom težko razmišljati o kakršni koli spremembi, za vlade pa je težko uvajati politike, katerih cilj je sprememba potrošnje. Tam, kjer so takšne politike izvajali, so rezultati večinoma razočarali, saj so bili slabi, premajhni ali prepočasni, zato jih je bilo težko ohraniti glede na pritisk uveljavljenih interesov.

4.3 Motivacija, vzorci potrošnje in verjetni odzivi na posebne politike se od osebe do osebe močno razlikujejo. Pri vsakem posamezniku se celo razlikujejo od ene situacije do druge. Zato nobena politika ne more dati preproste rešitve za trajnostno potrošnjo. Na tem področju ima večji vpliv širok obseg politik od kmetijstva pa vse do zaposlovanja, izobraževanja in zdravstva. Morda bodo potrebne posebne strategije za podporo bolj trajnostnim izbiram posebnih skupin, kot so starejši in mlajši.

4.4 Ljudje so se v hudih časih, kot je vojna, prostovoljno in množično odpovedovali mnogim stvarem, vendar ekološka kriza na splošno ne velja za položaj, ki bi bil tako zelo nujen. Vendar pa se je v zadnjih letih čedalje več ljudi odločilo za preprostejši življenjski slog, da bi zmanjšali svoj ekološki vpliv. Nekatera najuspešnejša prizadevanja za spremembo potrošnje so temeljila na lokalnih skupnostih – takšen je denimo pristop Ecoteam, ki ga v več državah uporablja Global Action Plan. Ta povezuje majhne skupine ljudi v sosedstvu, na delovnem mestu ali v šoli, ki nadzorujejo svoje odpadke, porabo energije in vode ter razmišljajo, kaj lahko storijo za bolj trajnostno življenje.

4.5 Prizadevanja za spremembe z vrha navzdol verjetno ne bodo uspešna – zlasti tam, kjer politiki z izrazito potrošniškim življenjskim slogom skušajo vplivati na širšo javnost. Trajnostni potrošnji večina ljudi ne posveča posebne pozornosti. Vendar pa se družbene spremembe pogosto začnejo z majhnimi skupinami v družbi in se širijo prek vrste komunikacijskih kanalov, tudi prek osrednjih medijev, umetnosti, neformalnih prijateljskih mrež in verskih organizacij. Vloga nosilcev političnega odločanja ni vsem vsiliti lastnega stališča o tem, kaj je treba storiti, temveč poiskati in spodbujati skupine, ki si že zdaj prizadevajo za trajnosten način življenja.

4.6 Odločitve za trajnosten življenjski slog ne bi smeli razumeti in jo pojmovati kot razkošje za tiste, ki imajo denarna sredstva za takšen slog. EESO je poudaril, da za trajnostno proizvodnjo ne bi smele biti značilne višje cene, (9) marveč bi morala biti dostopna vsem. Bistvenega pomena je torej, da se temu, da bi bili stroški potrošnje z nizkim vplivom višji za posameznike, izognemo, saj bi v tem primeru ustrezne izbire lahko sprejemal le del družbe, revnejši in tisti z nizkimi prihodki pa bi bili izključeni.

4.7 EESO poudarja, da se je za omogočanje odločitev, s katerimi bi se usmerili v potrošnjo z manjšim vplivom na okolje, treba posvetiti še drugim težavnejšim področjem, med katerimi za poglavitne veljajo zaposlitvene možnosti, ustrezno plačilo za opravljeno delo, dostojna zaposlitev in dostop do posojila za MSP.

5. Vprašanja glede politik

5.1 Evropske institucije so v zgodovini imele vizionarsko in voditeljsko vlogo pri korenitih spremembah, do katerih je prišlo ob gradnji združene Evrope. Največkrat so ravnale po pluralnem modelu, ki skuša olajšati sporazume med vladami in ne voditi v spremembe v določene smeri. Na nekaterih področjih, na primer v zdravstvu in pri okoljskih standardih, je bila EU vodilna. Te izkušnje so lahko dragocene pri gradnji trajnostnega gospodarstva. Vodenje in navdih sta lahko prav tako pomembna kot strokovno znanje in upravna usposobljenost.

5.2 Odbor je pozdravil akcijski načrt Komisije o trajnostni potrošnji in proizvodnji. (10) Tudi številne druge politike EU so pomembne za trajnostno potrošnjo, med drugim sistem za trgovanje z emisijami (ETS), direktiva o informacijah o ekonomičnosti porabe goriva, direktiva o izpustih CO2 pri vozilih, direktiva o energetski učinkovitosti stavb, direktiva o učinkovitosti rabe končne energije in energetskih storitvah ter okoljske določbe skupne kmetijske politike. Vendar pa se politike osredotočajo na tržne instrumente ter na tehnološke standarde in standarde za izdelke. Le sistem za trgovanje z emisijami se ukvarja z absolutnimi vrednostmi emisij toplogrednih plinov. V odnosu do drugih ciljev politik, kot je povečevanje mobilnosti, obstajajo napetosti. Zelo malo je neposredne obravnave potrošnje in življenjskih slogov, pa tudi politike nikakor niso ustrezne, če želimo doseči zmanjšanje emisij toplogrednih plinov in neodvisnosti od netrajnostnih rudnih bogastev.

5.3 Potreben je dialog, ki bo vključeval institucije EU, nacionalne in lokalne oblasti ter vse socialne partnerje. Komisija bi lahko naredila korak naprej tako, da bi sodelovala z EESO pri vzpostavitvi foruma o trajnostni potrošnji, ki bi proučeval:

— vrednote, ki bi oblikovale trajnostno gospodarstvo, in napetosti, s katerimi se je treba spoprijeti, in sicer med rastjo in ekološko trajnostjo, družbenim vključevanjem in osebno svobodo, kakovostjo življenja sedanjega prebivalstva in med kakovostjo življenja prihodnjih generacij itd.;

— vprašanje, ali moramo na nekaterih območjih porabiti manj. Večina emisij toplogrednih plinov izvira iz potrošnje hrane, porabe energije in prometa. Med trajnostjo in drugimi cilji so nasprotja, pa tudi možne sinergije (kolesarjenje denimo lahko koristi zdravju in okolju);

— vprašanje, kaj državljane odvrača od tega, da bi izbrali bolj trajnostne vzorce potrošnje, in kaj lahko storijo lokalne, nacionalne in evropske oblasti. To bi lahko na primer vključevalo skrb za polno izvajanje obstoječih politik (direktive o energetski učinkovitosti stavb) in okrepitev ukrepov, ki bi v okviru akcijskega načrta o trajnostni potrošnji in proizvodnji potrošnikom omogočali izbiro bolj trajnostno proizvedene hrane;

— kakšne so izkušnje posameznikov in skupin, ki so sprejeli način življenja, ki ima majhen vpliv na okolje, in kako jih je mogoče razširjati. To lahko zajema organizacije, kot so Globalni akcijski načrt, v okviru katerega EcoTeams običajno uspeva 40- do 50-odstotno zmanjšanje nerecikliranih odpadkov, mreže, kot je Transition Towns, ki si prizadeva za nastanek lokalnih skupnosti, prilagojenih podnebnim spremembam in zmanjševanju virov, ter verske skupnosti, kot so kvekerji, ki se že dolgo zavzemajo za življenje z majhnim okoljskim vplivom. Posamezniki v nekaterih izmed teh skupin in mrež so razvili osrečujoč življenjski zlog, ki uporablja za 60 do 80 % manj materialov in energetskih virov, kot je povprečje EU;

— ukrepe, ki so v obdobju sprememb v smeri bolj trajnostne potrošnje potrebni za podporo prilagoditve posameznih skupin, tj. starejših, mladih, brezposelnih, novih priseljencev, družin z majhnimi otroki;

— vprašanje, kako uskladiti preskok v smeri potrošnje z majhnim vplivom in trajnostno proizvodnjo s konkurenčnostjo notranjega trga.

5.4 Politike bi morale vsebovati takojšnje in dolgoročne ukrepe za spremembe potrošnje. Marsikaj se je mogoče naučiti iz izkušenj, na primer glede kajenja, kjer je kombinacija cene, zakonodaje, označevanja in izobraževanja dosegla velik napredek glede naravnanosti in obnašanja.

5.4.1 Cenovne spodbude so pomemben del paketa politik, vendar obstaja napetost med ciljem Komisije za zmanjšanje cene energije (11) in potrebo po zmanjšanju potrošnje. Obdavčitev ogljika in trgovin je treba dopolniti z drugimi ukrepi. Če ne bo močne podpore izolaciji stanovanj in alternativnim virom energije, visoke cene goriva ali ogljika utegnejo zvišati raven revščine.

5.4.2 EESO je že večkrat poudaril pomen izobraževalnih programov, s katerimi bi dosegli učinkovito trajnostno ravnanje. EESO ponavlja, da bi takšni izobraževalni programi morali biti usmerjeni ne samo v šole in mlade, kar je sicer pomembno, marveč tudi v vsa življenjska obdobja. Starejšim je treba ponuditi poklicno usposabljanje, vseživljenjsko učenje in programe. Trajnostne prakse nikakor ne bi smele povečati marginalizacije skupin, kot so brezposelni.

5.5 Dialog je treba povezati z akcijo, tudi s podporo poskusom skupin, ki si prizadevajo za trajnostno življenje in posredovanje svojih izkušenj. Da bi kakor koli koristil, ga morajo resno vzeti institucije EU, mora pa tudi voditi v prilagoditev politik, kjer je to potrebno, ter v praktične ukrepe v okviru institucij EU, ki omogočajo vodilno vlogo in opozarjajo na možnost bolj trajnostnih praks.

5.6 Na trajnostno potrošnjo ni mogoče gledati zgolj kot na okoljevarstveni ukrep. Zahtevala bo pobude na številnih področjih ukrepov, tudi v zdravstvu, izobraževanju, zaposlovanju, trgovini, potrošnji, prometu, kmetijstvu in energetiki.

5.7 EESO močno spodbuja Komisijo, da resno razmisli o ukrepih za trajnostno potrošnjo v okviru delovnega programa Čas za ukrepanje (12) ter v strategiji EU 2020.

V Bruslju, 15. julija 2010 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Boulding, K., The economics of the coming spaceship earth, v Environmental Quality in a Growing Society (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1966), str. 253.

(2) UL C 100, 30.4.2009, str. 53.

(3) Evropska agencija za okolje, Signali 2010.

(4) Global Footprint Network and WWF, Europe 2007: Gross Domestic Product and Ecological Footprint.

(5) UL C 77, 31.3.2009, str. 73.

(6) EEA, Annual European Community greenhouse gas inventory 1990–2006 and inventory report 2008: Submission to the UNFCCC Secretariat, (Copenhagen: EEA, 2008).

(7) Tipping, P. et al., Impact Assessment on the Future Action Plan for Energy Efficiency, ECN (NL) in WS Atkins (UK) za GD TREN. Izvajalec: ECORYS, NL (2006).

(8) Jackson, T. Motivating Sustainable Consumption: A Review of Evidence on Consumer Behaviour and Behavioural Change, a report to the Sustainable Development Research Network, 2005, http://www.sd-research.org.uk/.

(9) UL C 224, 30.8.2008, str. 1.

(10) UL C 218, 11.9.2009, str. 46.

(11) Monti, M., A New Strategy for the Single Market, Report to the President of the European Commission, May 2010.

(12) COM(2010) 135 konč, zvezek I.