EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 12.5.2021 COM(2021) 236 final SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ EMPTY Strateške smernice za bolj trajnostno in konkurenčno akvakulturo EU za obdobje 2021–2030 {SWD(2021) 102 final}



1.POTREBA PO NOVI STRATEGIJI EU ZA AKVAKULTURO Evropski zeleni dogovor in strategija „od vil do vilic“ poudarjata potencial gojene morske hrane kot vira beljakovin za živila in krmo z majhnim ogljičnim odtisom, ki ima pomembno vlogo pri podpiranju oblikovanja trajnostnega prehranskega sistema. Strategija „od vil do vilic“ določa tudi posebne cilje za akvakulturo, zlasti zmanjšanje prodaje antimikrobikov in znatno povečanje obsega ekološke akvakulture. Akvakultura ustvarja delovna mesta in priložnosti za gospodarski razvoj v obalnih in podeželskih skupnostih v EU. Ta sektor lahko tudi pomaga: pri razogljičenju gospodarstva; v boju proti podnebnim spremembam in pri blažitvi njihovega vpliva; pri zmanjšanju onesnaževanja; pri boljšemu ohranjanju ekosistemov (v skladu s cilji strategije za biotsko raznovrstnost in prizadevanji za ničelno onesnaževanje za okolje brez strupov); in sodeluje pri bolj krožnem upravljanju virov. Strateški in dolgoročni pristop za trajnostno rast akvakulture EU je torej danes pomembnejši kot kdaj koli prej. Ta pristop bi moral tudi postaviti temelje za okrevanje sektorja akvakulture EU po krizi zaradi COVID-19 ter zagotoviti njegovo dolgoročno trajnostnost in odpornost. Uredba o skupni ribiški politiki je že pozvala k usklajenemu strateškemu pristopu na ravni EU, da se podpre rast sektorja akvakulture EU ter hkrati zagotovi njegova gospodarska, okoljska in socialna trajnostnost. Sektor akvakulture je kljub napredku, ki je bil dosežen zaradi „odprte metode usklajevanja“, določene v Uredbi, in s financiranjem EU, še daleč od uresničitve svojega potenciala za rast in izpolnjevanja naraščajočega povpraševanja po bolj trajnostni morski hrani. EU uvozi več kot 70 % morske hrane, ki jo porabi. Proizvodi iz akvakulture (vključno z uvozom) na splošno predstavljajo 25 % porabe morske hrane v EU, medtem ko proizvodi iz akvakulture EU predstavljajo le 10 % potrošnje EU. Akvakultura EU predstavlja manj kot 2 % svetovne proizvodnje akvakulture. Proizvodnja v akvakulturi EU ostaja še naprej močno skoncentrirana z vidika držav članic EU in gojenih vrst, zato ima velik potencial za diverzifikacijo. Za akvakulturo EU v primerjavi z drugimi državami veljajo ene najstrožjih regulativnih zahtev za kakovost, zdravje in okolje. Kljub temu lahko akvakultura EU še izboljša svojo okoljsko uspešnost ter s tem prispeva k uresničevanju ciljev evropskega zelenega dogovora in sorodnih strategij. To sporočilo vsebuje pregled strateških smernic Komisije za trajnostni razvoj akvakulture EU, sprejetih leta 2013. Te smernice so glavni steber strateškega usklajevanja politike EU na področju akvakulture. Do leta 2015 so države članice EU na podlagi navedenih smernic sprejele večletne nacionalne strateške načrte za akvakulturo. Izvajanje teh načrtov je bilo podprto z izmenjavo dobrih praks med državami članicami EU, ki sta jo omogočila Komisija in financiranje iz Evropskega sklada za pomorstvo in ribištvo (ESPR) ter drugih skladov EU. Komisija je države članice EU pozvala, naj pregledajo svoje večletne strateške nacionalne načrte ob upoštevanju posvetovanj o novih smernicah, določenih v tem sporočilu. Prihodnji Evropski sklad za pomorstvo, ribištvo in akvakulturo (ESPRA) bo še naprej zagotavljal podporo državam članicam EU, da bi pomagal pri uresničevanju strateške vizije za sektor, kot je razvidno iz navedenih načrtov in njihovih operativnih programov, med drugim z lokalnimi ukrepi. 2.NOVE STRATEŠKE SMERNICE Evropski zeleni dogovor je nova strategija EU za rast, katere namen je spodbuditi gospodarstvo in ustvarjanje delovnih mest ter obenem stroškovno učinkovito pospešiti zeleni prehod. Namen strateških smernic, določenih v tem sporočilu, je ponuditi skupno vizijo za države članice EU in vse zadevne deležnike za nadaljnji razvoj akvakulture v EU na način, ki bo prispeval k navedeni strategiji za rast. Namen teh smernic je zlasti pomagati pri oblikovanju sektorja akvakulture EU, ki: (i) je konkurenčen in odporen; (ii) zagotavlja oskrbo s hranilno in zdravo hrano; (iii) zmanjšuje odvisnost EU od uvoza morske hrane; (iv) ustvarja gospodarske priložnosti in delovna mesta; ter (v) postaja svetovni referenčni okvir za trajnostnost. Prav tako bi morale pomagati potrošnikom iz EU pri ozaveščeni izbiri trajnostnih proizvodov iz akvakulture in zagotoviti enake konkurenčne pogoje za proizvode iz akvakulture, ki se tržijo v EU. Smernice bi morale tudi pomagati usmerjati uporabo številnih instrumentov in skladov, ki so na voljo za podporo akvakulturi EU, ter podpreti izvajanje veljavne zakonodaje EU. Za uresničitev te vizije bo treba obravnavati različne izzive in priložnosti v sektorju akvakulture EU, da bi se dosegli naslednji med seboj povezani cilji: (1)krepitev odpornosti in konkurenčnosti;

(2)sodelovanje pri zelenem prehodu; (3)zagotavljanje družbene sprejemljivosti in obveščanje potrošnikov ter (4)krepitev znanja in inovacij. To sporočilo vsebuje splošne smernice za obravnavanje navedenih izzivov in priložnosti. V Prilogi k temu sporočilu so predlagani tudi posebni ukrepi Komisije, držav članic EU in svetovalnega sveta za akvakulturo za doseganje napredka na vseh opredeljenih področjih. To sporočilo se po potrebi sklicuje na posebne izzive in priložnosti pri gojenju lupinarjev in sladkovodni akvakulturi zaradi njunih posebnih značilnosti. Komisija na podlagi sprejetja strategije „od vil do vilic“ pripravlja tudi ločeno posebno pobudo za podporo proizvodnji, varnemu uživanju in inovativni uporabi alg. S to pobudo bo obravnavala izzive in priložnosti na področju gojenja alg ter predlagala konkretne ukrepe . To sporočilo je bilo pripravljeno v tesnem posvetovanju z državami članicami EU in deležniki, zlasti tistimi, ki so zastopani v svetovalnem svetu za akvakulturo. Upošteva tudi rezultate javnega posvetovanja. Poleg tega je Komisija upoštevala mnenja Evropskega parlamenta o razvoju akvakulture EU. 2.1.Krepitev odpornosti in konkurenčnosti Da bi se lahko sektor akvakulture EU širil kot odporen in konkurenčen sektor, morata biti izpolnjena dva ključna pogoja: dostop do prostora in vode ter pregleden in učinkovit regulativni in upravni okvir. Z vmesno oceno odprte metode usklajevanja je bilo ugotovljeno, da so kljub napredku, ki je bil v nekaterih državah članicah dosežen po sprejetju strateških smernic v letu 2013, na obeh področjih potrebna nadaljnja prizadevanja. V zvezi z odpornostjo poseben izziv za sektor akvakulture predstavlja dvoje: obvladovanje tveganj, povezanih z zdravjem živali in ljudi (zlasti, vendar ne izključno pri gojenju mehkužcev), in vpliv podnebnih sprememb. Predvsem v sladkovodni akvakulturi pa plenilci in suša predstavljajo izziv tudi z vidika donosnosti. Pomembna orodja za zagotavljanje odpornosti in konkurenčnosti sektorja akvakulture EU so tudi organizacije proizvajalcev, tržne ureditve, nadzor in boj proti goljufijam. Konkurenčnost sektorja se lahko poveča tudi z nadaljnjo diverzifikacijo proizvodnje v akvakulturi EU in dodajanjem vrednosti proizvodom iz akvakulture. 2.1.1.Dostop do prostora in vode Zaradi podnebnih sprememb so viri vode vse bolj omejeni. Med različnimi gospodarskimi dejavnostmi, vključno z akvakulturo, obstaja tudi čedalje večja konkurenca pri pridobivanju prostora in dostopa do vode. Usklajeno prostorsko načrtovanje z zgodnjim vključevanjem zadevnih deležnikov je zato bistvenega pomena. S tem prostorskim načrtovanjem je mogoče zagotoviti porazdelitev prostora in vode med različne dejavnosti, obenem pa ohranjati ekosisteme. Države članice EU so že dosegle določen napredek pri vključevanju dejavnosti akvakulture v svoje pomorske prostorske načrte, kar je v skladu z direktivo o pomorskem prostorskem načrtovanju. Vendar bodo mnogi izmed teh načrtov šele začeli veljati, zato bo treba na njihove rezultate na področju akvakulture v glavnem še počakati. Doseči pa je treba tudi nadaljnji napredek pri drugih vidikih načrtovanja prostora in dostopa do vode za dejavnosti akvakulture. Usklajeno prostorsko načrtovanje bi moralo poleg morske akvakulture, vključno s somornimi vodami (somornicami), zajemati tudi sladkovodno in kopensko akvakulturo (recirkulacijske sisteme za akvakulturo). Predvideti bi bilo treba tudi razvoj akvakulture na morju, kjer to omogočajo naravne razmere . Posebno pozornost bi bilo treba nameniti razvoju akvakulture z manjšim vplivom na okolje (kot je združevanje nekaterih vrst gojenja, da se dodatno zmanjšajo emisije hranil in organskih snovi v okolje), in vključevanju primernih dejavnosti akvakulture (zlasti tistih, ki ponujajo ekosistemske storitve) na zavarovanih območjih, kot so območja Natura 2000. Pri prostorskem načrtovanju bi bilo vedno treba zagotoviti izvajanje ustrezne zakonodaje EU ter omogočiti posebna območja za ekološko akvakulturo in gojenje mehkužcev. Upoštevati bi bilo treba tudi prilagajanje akvakulture podnebnim spremembam in potencial določenih vrst akvakulture za blažitev vpliva podnebnih sprememb (npr. zajemanje ogljika ali ohranjanje ekosistemov, ki zagotavljajo zaščito pred skrajnimi vremenskimi pojavi).

Prostorsko načrtovanje bi moralo temeljiti na določitvi območij, primernih za akvakulturo, v okviru postopka, ki vključuje usklajevanje med različnimi zadevnimi organi na različnih ravneh. Ta postopek bi se moral začeti z evidentiranjem obstoječih in potencialnih območij za akvakulturo v skladu z obstoječim okoljskim načrtovanjem (vključno z načrti upravljanja povodij). V okviru takega evidentiranja bi bilo treba opredeliti potencial za obnovo zapuščenih objektov in naprav za akvakulturo ali spremembo obstoječih industrijskih objektov in naprav za uporabo v akvakulturi. Prizadevati bi si bilo treba tudi za spodbujanje sinergij med različnimi dejavnostmi in uporabami prostora, na primer za spodbujanje razvoja akvakulture v kombinaciji z razvojem energije iz vetrnih elektrarn na morju. Določitev območij, primernih za akvakulturo, bi moralo temeljiti na jasnih in preglednih merilih in orodjih za opredelitev novih območij. Navedena orodja vključujejo: (i) ocenjevanje vplivov na ekosistem s strateško presojo vplivov; (ii) določanje zahtev za kakovost vode (predvsem za gojenje mehkužcev); (iii) ocenjevanje potencialnih sinergij in navzkrižij z drugimi dejavnostmi; (iv) določanje „nosilne zmogljivosti“ območja in (v) opredelitev potrebne oddaljenosti območij akvakulture od virov onesnaženja. Skupaj z določitvijo bi bilo treba vzpostaviti ustrezen mehanizem za: (i) spremljanje in zbiranje podatkov o vplivih dejavnosti akvakulture na okolje ter (ii) spremljanje kakovosti vode (zlasti za območja, ki se uporabljajo za gojenje mehkužcev). 2.1.2.Regulativni in upravni okvir Zapletenost nacionalnih sistemov izdajanja dovoljenj ter nepredvidljiv časovni okvir in izid postopkov izdaje dovoljenj v sektorju akvakulture EU sta še vedno veliki oviri za rast. Postopki izdaje dovoljenj so lahko še zlasti obremenjujoči za MSP. Izziv sta zapleten regulativni okvir sektorja in tudi potreba po vključevanju več organov v postopek izdaje dovoljenj. Poleg tega pomisleki glede vpliva dejavnosti akvakulture na okolje ali druge gospodarske dejavnosti pogosto vodijo do pritožbenih postopkov, ki povzročajo dodatne zamude v postopku pridobivanja ali podaljšanja dovoljenja. Najpomembnejši elementi za obravnavo teh vprašanj ob zagotavljanju ustreznega upoštevanja okoljskih vidikov v postopkih izdaje dovoljenj so: -poenostavitev in po možnosti uskladitev zakonodaje in upravnih smernic o akvakulturi V najboljšem primeru bi bilo treba to poenostavitev izvesti s sprejetjem enega samega akta nacionalne zakonodaje, v katerem bi se zajeli vsi ustrezni vidiki. Ta bi moral določiti jasne postopke in časovne okvire za obravnavo vlog za izdajo novih dovoljenj ali njihovo podaljšanje; -po možnosti vzpostavitev enotnega nacionalnega subjekta za akvakulturo, ki bi povezoval vse različne zadevne organe s pristojnostmi na področju akvakulture. Ta subjekt bi si prizadeval olajšati in usklajevati delo navedenih organov pri načrtovanju, izdajanju dovoljenj in spremljanju dejavnosti akvakulture. Vključevati bi moral zadevne deležnike, ki bi razpravljali in pravočasno strnili svoja stališča. Kadar pristojnosti na področju akvakulture segajo tudi na podnacionalno raven, je treba spodbujati nacionalno strukturo, ki povezuje regionalne/lokalne organe in subjekte; -vzpostavitev sistema „vse na enem mestu“ za dovoljenja na področju akvakulture, ki olajšuje preglednost v postopku izdaje dovoljenj ter interakcijo med vlagatelji in organi odločanja; -določitev območij, primernih za akvakulturo, v skladu z načeli iz oddelka 2.1.1 zgoraj; -omogočanje izdaje dolgoročnejših dovoljenj z rednim spremljanjem in sankcijami za kršitve (ki bi lahko vključevale preklic dovoljenja). Pogoji za izdajo dovoljenja bi morali vključevati obveznost spremljanja in sporočanja podatkov, zlasti tistih, ki se zahtevajo na podlagi ustrezne nacionalne zakonodaje in zakonodaje EU.

Napredek držav članic EU pri obravnavanju teh vidikov bi bil tudi odgovor na pomisleke proizvajalcev v akvakulturi EU glede neenakih konkurenčnih pogojev za dejavnosti akvakulture v EU, ki so posledica razlik med državami članicami EU v smislu obremenitve pri pridobivanju dovoljenj za nove gojilnice. 2.1.3.Zdravje živali in javno zdravje Kljub zakonodaji EU o zdravju vodnih živali in raziskavam na tem področju, ki jih financira EU, so nalezljive bolezni še vedno zelo velika ovira za produktivnost v akvakulturi. Te bolezni so težava tudi za dobrobit živali. Izzivi, ki jih je na tem področju še treba obravnavati, so: -pomanjkanje dobrih gojitvenih praks in tehnologij, prilagojenih posamezni vrsti iz akvakulture; -potreba po boljšem preprečevanju bolezni in okužbe z zajedavci ter s tem zmanjšanje potrebe po zdravilih za uporabo v veterinarski medicini; -potreba po zmanjšanju uporabe zdravil, vključno z antimikrobiki in sredstvi proti zajedavcem, ki lahko škodijo okolju ali prispevajo k odpornosti proti antimikrobikom; -vrzeli v raziskavah (med drugim o mikrobiomu pri ribah, morebitnem vplivu podnebnih sprememb na zdravje rib in vplivu stresa na imunski sistem rib); -majhna razpoložljivost posebnih zdravil za uporabo v veterinarski medicini (vključno s cepivi) za uporabo pri vodnih živalih ; -pomanjkanje kodeksov dobre prakse za zgodnje odkrivanje, preprečevanje in obvladovanje bolezni vodnih živali, ki niso vključene v ustrezno zakonodajo EU; -potreba po doslednejši in temeljitejši preiskavi bolezni vodnih živali v nekaterih državah članicah EU in v nekaterih sektorjih ter -obvladovanje norovirusov pri gojenju mehkužcev, ki lahko ogrožajo ne le javno zdravje, temveč tudi ekonomsko uspešnost gojilnic mehkužcev. 2.1.4.Prilagajanje podnebnim spremembam in njihova blažitev Sektor akvakulture se bo moral prilagoditi številnim motečim vplivom podnebnih sprememb in izboljšati svojo odpornost. Strategija EU za prilagajanje podnebnim spremembam in nacionalne strategije/načrti so okvir, ki zagotavlja, da oblikovalci politik izvajajo celovite in učinkovite ukrepe za prilagajanje podnebnim spremembam. Za sektor akvakulture bi bilo treba posebej uporabiti ustrezne sektorske strategije za prilagajanje . Obenem je treba čim bolj zmanjšati vse morebitne vplive akvakulture, ki bi lahko negativno vplivale na podnebne spremembe. Prav tako je treba čim bolj zmanjšati porabo energije ter emisije ogljika iz proizvodnje, prevoza in predelave. Vendar ima tudi akvakultura velik potencial za blažitev podnebnih sprememb. Kadar se uporablja ustrezen okvir, lahko nekatere vrste akvakulture, kot je gojenje morskih alg in mehkužcev, zagotavljajo storitve blažitve podnebnih sprememb (kot je sekvestracija ogljika) ali storitve prilagajanja podnebnim spremembam (kot je naravna zaščita obalnih območij). Druge vrste akvakulture, kadar se ustrezno upravljajo, lahko pomagajo ohraniti ekosisteme, kot so ribniki ali mokrišča. Ti ekosistemi zagotavljajo zaščito pred vplivi podnebnih sprememb, kot so dvig morske gladine in poplave. To vrsto akvakulture bi bilo treba spodbujati.

2.1.5.Organizacije proizvajalcev in tržne ureditve Položaj, v katerem se je sektor akvakulture znašel zaradi izbruha COVID-19, je pokazal, kako pomembne so organizacije proizvajalcev za kolektivno ukrepanje, zlasti v primeru malih proizvajalcev. Organizacije proizvajalcev zagotavljajo večjo pogajalsko moč pri pogajanjih s predelovalci in trgovci na drobno. Omogočajo tudi izmenjavo virov in uživanje koristi skupnih storitev (npr. svetovanja, promocijskih kampanj), ki bi bile za posamezne proizvajalce sicer predrage. Poleg tega lajšajo kolektivno upravljanje in/ali samoregulativne pobude med proizvajalci. In medtem ko lahko organizacije proizvajalcev slednjim pomagajo pri organiziranju, medpanožne organizacije omogočajo boljše vključevanje akterjev po celotni vrednostni verigi. Lajšajo tudi samoregulativne pobude med proizvajalci, predelovalci in trgovci na drobno. Medpanožne organizacije lahko pomagajo tudi izvajati in nadzirati zahteve glede označevanja. Kljub podpori, ki je priznanim organizacijam proizvajalcev in panožnim organizacijam na voljo iz Evropskega sklada za pomorstvo in ribištvo (ESPR) (zlasti podpora za njihove načrte proizvodnje in trženja ), je bilo ustanovljenih malo organizacij proizvajalcev . Ustanovitev organizacij proizvajalcev bi zlasti pomagala povečati pogajalsko moč v verigi preskrbe s hrano za proizvajalce v akvakulturi, ki gojijo mehkužce in sladkovodne vrste. To so običajno manjše družbe, ki prodajajo svoj proizvod v celoti ter nimajo koristi od vertikalnega povezovanja s pridelovalci in trgovci na drobno. Proizvajalci v akvakulturi so izpostavili težavo, s katero se spopadajo zlasti mali proizvajalci, pri ustanavljanju organizacije proizvajalcev in njenem priznanju na podlagi Uredbe (EU) št. 1379/2013 o skupni ureditvi trgov za ribiške proizvode in proizvode iz ribogojstva (Uredba o enotni SUT). Ta težava večinoma nastane zaradi zahtevanih finančnih sredstev in upravnih ovir. Da bi se olajšalo priznavanje organizacij proizvajalcev in drugih strokovnih organizacij ter njihova pravila razširila na nečlane, je Komisija pripravila nezavezujoč dokument s smernicami . Komisija zagotavlja stalno podporo sektorju tudi z metodološko podporo ter udeležbo in izmenjavami na strokovnih sestankih. 2.1.6.Nadzor Drug pomemben vidik pri zagotavljanju trajnostnosti in donosnosti akvakulture EU je ustrezen nadzor proizvodov iz akvakulture v celotni dobavni verigi (od ulova/nabiranja do prodaje na drobno, vključno s prevozom), ki ga vsaka država članica zagotavlja v skladu z uredbo EU o nadzoru ribištva . Obveznosti glede sledljivosti omogočajo poznavanje porekla proizvodov iz akvakulture in boj proti goljufijam. S predlogom Komisije za novo uredbo o nadzoru ribištva se obveznosti glede sledljivosti razširjajo na vse proizvode iz akvakulture, vključno s predelanimi proizvodi in proizvodi, uvoženimi iz tretjih držav. Sledljivost je torej tudi dragoceno orodje za zagotavljanje enakih konkurenčnih pogojev na trgu EU. 2.1.7.Diverzifikacija in dodajanje vrednosti V sektorju akvakulture EU je še vedno veliko možnosti za nadaljnjo diverzifikacijo, in sicer ne le pri gojenju obetavnih novih vrst (gre zlasti za diverzifikacijo v gojenje vrst, ki se ne krmijo, in nizkotrofičnih vrst z manjšim okoljskim odtisom), ampak tudi pri proizvodnih metodah (npr. polikultura v ribniški akvakulturi, integrirana multitrofična akvakultura). Pomembna so tudi večja prizadevanja na področju predelave in pakiranja proizvodov iz akvakulture v nove proizvode z dodano vrednostjo (npr. fileji in proizvodi za takojšnjo uporabo), ki so privlačni za mlajše potrošnike. To je zlasti pomembno za bolj tradicionalne oblike gojenja školjk in sladkovodno akvakulturo. Drugo pomembno orodje za povečanje vrednosti proizvodov iz akvakulture EU je uporaba shem in znakov kakovosti (ki se ustrezno nadzirajo, da se zaščiti njihova verodostojnost), vključno z geografskimi označbami. Za diverzifikacijo proizvodnje v akvakulturi EU in dodajanje vrednosti tej proizvodnji je pomembno tudi spodbujanje trajnostne akvakulture EU kot primera lokalne proizvodnje, povezane s kratkimi verigami preskrbe s hrano. Spodbujati je treba tudi geografsko razpršenost. Države članice, v katerih je akvakultura še vedno obrobni sektor, bi morale raziskati in nadalje razvijati potencial, ki ga akvakultura zagotavlja v smislu trajnostne preskrbe s hrano in krmo ter ustvarjanja alternativnih trajnostnih podjetij in delovnih mest, zlasti na oddaljenih območjih, kjer je manj možnosti za zaposlitev. 2.2.Sodelovanje pri zelenem prehodu Sektor akvakulture EU mora tako kot drugi sektorji gospodarstva EU sodelovati pri zelenem prehodu, določenem v evropskem zelenem dogovoru. Ta sektor ima posebno vlogo pri prispevanju k prehodu na trajnostne prehranske sisteme, k razvoju biogospodarstva in krožnega gospodarstva (z uporabo obnovljivih vodnih virov) ter k spremembi trenda izgube biotske raznovrstnosti, med drugim z zmanjšanjem onesnaženosti. Nadaljnje približevanje „konkurenčni trajnostnosti“ (kot je navedeno v strategiji „od vil do vilic“), tj. zagotavljanje prepoznavnosti EU po trajnostnosti, sektorju ponuja pomembno gospodarsko priložnost, zlasti ob upoštevanju, da javnost čedalje več pozornosti namenja okoljskemu odtisu proizvodov na trgu in dobrobiti živali. 2.2.1.Okoljska učinkovitost

Okoljska zakonodaja EU in izvedbena nacionalna zakonodaja določata regulativni okvir za akvakulturo EU. S tem okvirom se blaži vpliv, ki bi ga lahko dejavnosti akvakulture imele na okolje (v obliki ogljičnega odtisa, odpadnih voda, odpadkov ali drugih vplivov na morske in sladkovodne ekosisteme), in zagotavlja, da dejavnosti akvakulture ne povzročajo znatne škode ekosistemom ali biotski raznovrstnosti. Uporaba te zakonodaje v sektorju akvakulture je pojasnjena v dokumentu s smernicami Komisije in sodni praksi Sodišča Evropske unije . Vendar zahteve na podlagi zakonodaje EU niso vedno jasne vsem akterjem. Zdi se tudi, da razlaga zakonodaje EU v državah članicah EU ni enotna, kar slabi enake konkurenčne pogoje za proizvajalce v akvakulturi EU. Poleg tega se ustrezna zakonodaja EU pogosto izvaja med različnimi upravnimi organi ali na različnih ravneh upravljanja, ki morda ne zagotavljajo vedno zadostnega sodelovanja ali nimajo potrebne ravni strokovnega znanja o sektorju. Zato so potrebna nadaljnja prizadevanja za zagotovitev bolj enotnega in usklajenega izvajanja okoljskega regulativnega okvira. Zmedo ustvarja zlasti kompleksnost zakonodaje EU, uvedene za zagotavljanje dobre kakovosti vode za školjke. To zakonodajo bi bilo dobro pojasniti in bolje povezati z drugimi zadevnimi zakonodajnimi akti EU. Zlasti je treba bolje pojasniti razlike v zahtevah (v smislu razvrščanja območij nabiranja, sanitarnih pregledov, registrov zavarovanih območij itd.) . -zagotavljanje trajnostnih sistemov za krmljenje. To pomeni uporabo sestavin krme, ki so pridobljene na način, ki je najbolj spoštljiv do ekosistemov in biotske raznovrstnosti, ter so obenem primerne za zagotavljanje zdravja in dobrobiti živali. To pomeni tudi zmanjševanje odvisnosti proizvajalcev krme od ribje moke in ribjega olja, pridobljenih od prostoživečih staležev (npr. z uporabo alternativnih beljakovinskih sestavin, kot so alge ali žuželke ali odpadki iz drugih industrij). S tem je zajeta tudi uporaba krmnih dodatkov in učinkovitih sistemov ravnanja s krmo; -razvijanje rešitev za zmanjšanje uporabe zdravil za uporabo v veterinarski medicini in drugih snovi (npr. sredstev proti obraščanju), na primer z ustreznimi gojitvenimi praksami; -kadar je uporaba zdravil za uporabo v veterinarski medicini in drugih snovi nujna, spodbujanje uporabe tistih z majhnim okoljskim odtisom; -zagotavljanje spremljanja stanja okolja na območjih za akvakulturo, vključno s kakovostjo vode, izpusti in emisijami (organskih snovi, hranil, plastike, zdravil za uporabo v veterinarski medicini, drugih onesnaževal ali katere koli oblike odpadkov); -določitev praks upravljanja, vključno s strategijo obvladovanja tveganja za blažitev vplivov (tudi vplivov, povezanih z morebitnimi izpusti in emisijami), obvladovanje plenilcev in preprečevanje pobeglih organizmov, zlasti ob upoštevanju njihovega morebitnega škodljivega vpliva na lokalne vrste in biotsko raznovrstnost, vključno z možnostjo, da postanejo invazivni;

-zmanjšanje prispevka dejavnosti akvakulture k morskim odpadkom; -spodbujanje uporabe energije iz obnovljivih virov in večje energijske učinkovitosti; -uvajanje sistemov ravnanja z odpadki, ki čim bolj zmanjšujejo okoljski odtis dejavnosti akvakulture; -uporaba pristopa krožnega gospodarstva, vključno z uporabo odpadkov; -spodbujanje razvoja ekološke akvakulture in drugih sistemov akvakulture z manjšim vplivom na okolje, kot so: energijsko učinkoviti recirkulacijski sistemi za akvakulturo, sistemi integrirane multitrofične akvakulture in diverzifikacija nizkotrofičnih vrst (mehkužcev in drugih nevretenčarjev ter alg in rastlinojedih rib); -spodbujanje oblik akvakulture, ki ponujajo ekosistemske storitve, med drugim v ribnikih, mokriščih in somornici, in zagotavljanje vrednosti tem oblikam ; -podpiranje vzdrževanja in izboljševanja vodnih genskih virov ter uporaba umetne selekcije za staleže v akvakulturi. 2.2.2.Dobrobit živali Dobrobiti rib bi bilo treba nameniti več pozornosti, a ne zgolj zaradi vse večjega zanimanja javnosti za ribje proizvode, za katere je značilen visok standard dobrobiti, in povpraševanja po takih proizvodih. Zagotavljanje dobrobiti rib ima zaradi nižjih stroškov in bolj kakovostnih proizvodov tudi ekonomske koristi za sektor. Zakonodaja EU o dobrobiti živali vključuje splošne zahteve o gojenju, prevozu in usmrtitvi gojenih rib. Uredba EU o ekološki proizvodnji pa določa podrobnejše zahteve, kot so najvišje ravni gostote živali, omejitve uporabe umetne osvetlitve in kisika itd. Za izboljšanje dobrobiti rib so potrebni nadaljnji ukrepi, usmerjeni v: -razvijanje dobrih praks na področju dobrobiti rib med gojenjem, prevozom in usmrtitvijo;

-opredelitev skupnih, potrjenih in preverljivih kazalnikov dobrobiti rib za posamezne vrste v celotni proizvodni verigi (vključno s prevozom in usmrtitvijo); -nadaljnje raziskave in inovacije, zlasti pri parametrih dobrobiti za posamezne vrste, vključno s prehranskimi potrebami v različnih vzrejnih sistemih, ter -zagotavljanje znanja in spretnosti na področju dobrobiti rib proizvajalcem v akvakulturi in drugim izvajalcem, ki ravnajo z živimi gojenimi ribami. 2.3.Zagotavljanje družbene sprejemljivosti in obveščanje potrošnikov Rast akvakulture EU in njena konkurenčnost sta v veliki meri odvisni od družbene sprejemljivosti ter priznavanja koristi in vrednosti dejavnosti akvakulture in proizvodov iz akvakulture EU. Trije dejavniki, ki so zlasti pomembni za doseganje te sprejemljivosti, so: obveščanje o akvakulturi EU, vključevanje akvakulture EU v lokalne skupnosti ter zbiranje podatkov in spremljanje. 2.3.1.Obveščanje o akvakulturi EU Ključnega pomena je zagotoviti natančnejše informacije in preglednost glede načina izvajanja dejavnosti akvakulture. Negativno mnenje lokalnih deležnikov o dejavnostih akvakulture, zlasti njihovem vplivu na okolje in druge gospodarske dejavnosti, je pogosto ovira za vzpostavitev novih objektov in naprav za akvakulturo. Na drugi strani pa so koristi akvakulture (kot so zagotavljanje delovnih mest na oddaljenih območjih, nizkoogljični vir hrane ali ponujanje ekosistemskih storitev) javnosti v veliki meri neznane. Informacije so pomembne tudi za odzivanje na vse večje povpraševanje potrošnikov po trajnostnih proizvodih. Boljše ozaveščanje potrošnikov o prizadevanjih proizvajalcev iz EU je pomembno, saj proizvodnji EU omogoča, da izkoristi prednosti visokih standardov trajnostnosti in kakovosti. Proizvodi iz akvakulture EU bodo tako bolj konkurenčni in zagotovljeni jim bodo enaki konkurenčni pogoji kot drugim proizvodom iz akvakulture, ki morda ne zagotavljajo enake trajnostnosti in kakovosti. Obveščanje bo tudi potrebno, da se uresniči potencial bolj diverzificirane akvakulture za spopadanje z izzivi, opredeljenimi v evropskem zelenem dogovoru. Ti izzivi vključujejo izboljšanje poznavanja in potrošnje proizvodov iz akvakulture z manjšim okoljskim odtisom, zlasti premalo izkoriščenih nizkotrofičnih vrst, kot so alge, lupinarji in drugi nevretenčarji ter rastlinojede ribe. Za izboljšanje informacij o proizvodnji v akvakulturi EU, ki so na voljo potrošnikom in javnosti, je potrebna mešanica različnih orodij, med katerimi so zlasti: -Standardi označevanja in tržni standardi (Komisija trenutno pregleduje veljavne tržne standarde za ribištvo in ocenjuje možnost opredelitve standardov za proizvode iz akvakulture);

-kampanje obveščanja o sektorju in proizvodnji akvakulture EU, ki vključujejo trgovce na drobno; -pojasnitev znanstvene podlage za razpravo o vplivih dejavnosti akvakulture v EU; -nadaljnje odpiranje sektorja javnosti (odpiranje gojilnic za obiskovalce, vključno s šolami in drugimi izvajalci izobraževanja, zagotavljanje več informacij o pogojih gojenja); -zagotavljanje tesnega in zgodnjega sodelovanja organov in sektorja s skupinami deležnikov, vključno z NVO; -spodbujanje uporabe blagovnih znamk in znakov kakovosti (ki se ustrezno nadzirajo, da se zaščiti njihova verodostojnost), vključno z geografskimi označbami, ki zajemajo tudi vidike trajnostnosti, ter -spodbujanje vrednosti akvakulture EU kot „lokalne in sveže“ s kratkimi verigami preskrbe s hrano. 2.3.2.Vključevanje v lokalne skupnosti Tako kot za katero koli drugo dejavnost je tudi za širitev akvakulture EU potrebna družbena sprejemljivost (ali „družbeno dovoljenje za delovanje“). Kot je navedeno zgoraj, imajo nekateri deležni še vedno negativno mnenje o dejavnostih akvakulture. Razlog za to so predvsem pomisleki glede vpliva akvakulture na okolje ali njenega prekrivanja z drugimi gospodarskimi dejavnostmi, kot je ribištvo ali turizem. Te pomisleke je treba odpraviti z: (i) zagotavljanjem preglednosti in zgodnjim vključevanjem lokalnih deležnikov v načrtovanje dejavnosti akvakulture ter (ii) iskanjem sinergij z obstoječimi dejavnostmi (npr. ribištvom, turizmom, predelovalno industrijo) in zavarovanimi območji. Poleg tega obstaja velik potencial za ustvarjanje lokalnih vrednostnih verig in kratkih verig preskrbe s hrano, kar bi moralo prispevati k okoljsko, gospodarsko in družbeno trajnostni proizvodnji hrane. Izkušnje, pridobljene pri delu lokalnih akcijskih skupin za ribištvo, ter projekti, ki se v nekaterih državah članicah financirajo iz ESPR, kažejo nekatere dobre prakse na tem področju. 2.3.3.Podatki in spremljanje Zbiranje točnih podatkov je nujno za zagotovitev ustreznega načrtovanja dejavnosti akvakulture. Natančni podatki so potrebni tudi za oceno in spremljanje družbene, gospodarske in okoljske učinkovitosti sektorja akvakulture EU. Preglednost in sporočanje podatkov sta pomembna tudi za ohranjanje zaupanja potrošnikov in drugih deležnikov v sektor. Različni zakonodajni akti EU in nacionalni zakonodajni akti določajo številne obveznosti glede poročanja, ki veljajo za ta sektor. Vendar so zbrani podatki večinoma socialno-ekonomski podatki o morski akvakulturi ali zdravju živali, le manjša količina sporočenih podatkov pa se nanaša na okoljske kazalnike, specifične za akvakulturo. Zato bo treba obveznosti poročanja bolje uskladiti in poenostaviti postopke poročanja med različnimi službami. Zagotoviti bo treba tudi bolj strukturirane smernice za države članice EU o tem, kako pridobiti in sporočati podatke. Sporočanje podatkov bi moralo veljati tudi za okoljske kazalnike in zajemati proizvodnjo v akvakulturi, ki ne vključuje samo morske akvakulture.

2.4.Krepitev znanja in inovacij Znanje in inovacije (vključno z uporabo digitalne tehnologije) so ključnega pomena za uresničevanje drugih ciljev, ki so v tem sporočilu določeni za sektor akvakulture EU. Zlasti so pomembni za krepitev odpornosti in konkurenčnosti akvakulture ter zagotavljanje njenega zelenega prehoda. Prihodnji okvirni program EU za raziskave in inovacije Obzorje Evropa je pomembna priložnost za napredek na tem področju. Raziskave in inovacije na področju trajnostne akvakulture so pomembna prednostna naloga programa Obzorje Evropa. Potrebno je odločno ukrepanje na področju akvakulture, da bi se z raziskavami in inovacijami: (i) hitreje odgovorilo na sedanje in prihodnje izzive ter priložnosti v sektorju; (ii) preprečilo podvajanje dela in (iii) ustvarile sinergije. Nadaljnja prizadevanja so zlasti potrebna na naslednjih področjih: -oblikovanje okvira za sodelovanje, ki povezuje javne organe, sektor, raziskovalce in izvajalce izobraževanja na nacionalni in regionalni/lokalni ravni. Ta okvir bi moral vključevati razvoj inovacijskih grozdov za trajnostno akvakulturo ; -spodbujanje razvoja ter povezovanja prednosti na področju raziskav in inovacij v državah članicah in regijah. To bi moralo vključevati strategije za pametno specializacijo, katerih namen je oblikovanje celotnih vrednostnih verig v EU; -spodbujanje učinkovitega razširjanja rezultatov raziskav in inovacij med končne uporabnike iz industrije in splošno javnost ter izkoriščanja teh rezultatov, med drugim s skrbnim spremljanjem priprave in izvajanja zanesljivih načrtov za razširjanje in izkoriščanje v okviru projektov, ki jih financira EU; -spodbujanje dopolnjevanja in sinergij med raziskovalnimi projekti; -lajšanje dostopa do sredstev EU za raziskave in inovacije v sektorju akvakulture z zagotavljanjem jasnega pregleda razpoložljivih finančnih sredstev EU.