SPOROČILO KOMISIJE

Smernice za nacionalna sodišča o ocenjevanju deleža povečanih stroškov, ki so bili preneseni na posrednega kupca

(2019/C 267/07)

KAZALO

1. UVOD 7

1.1. Namen, področje uporabe in struktura teh smernic 7

1.2. Kaj je nadaljnji prenos povečanih stroškov? 8

2. PRAVNI OKVIR 9

2.1. Nadaljnji prenos povečanih stroškov in pravica do popolne odškodnine 9

2.2. Scenariji, v katerih se lahko nacionalna sodišča soočajo z vprašanji nadaljnjega prenosa 11

2.3. Pristojnost sodišča za ocenjevanje nadaljnjega prenosa 13

2.4. Vloga dokazov 14

3. EKONOMSKA TEORIJA NADALJNJEGA PRENOSA 16

3.1. Pregled 16

3.2. Primeri 19

4. KVANTITATIVNA OCENA NADALJNJEGA PRENOSA IN UČINKA OBSEGA – SPLOŠNI VIDIKI 21

4.1. Podatki in informacije, ki so potrebni za kvantitativno oceno učinkov nadaljnjega prenosa 22

4.2. Uporaba ekonomskih izvedencev 23

5. KVANTITATIVNA OCENA IN OCENJEVANJE UČINKOV CEN, POVEZANIH Z NADALJNJIM PRENOSOM 24

5.1. Metode, ki temeljijo na primerjavi 24

5.1.1. Pristopi 25

5.1.1.1. Pristop stanja pred kršitvijo, med njo in po njej 25

5.1.1.2. Presečni pristop 26

5.1.1.3. Pristop razlike v razlikah 26

5.1.2. Izvajanje pristopov, ki temeljijo na primerjavi, v praksi 28

5.1.3. Izzivi 30

5.2. Druge metode 31

5.2.1. Pristop stopnje nadaljnjega prenosa 31

5.2.2. Izvajanje pristopa stopnje nadaljnjega prenosa v praksi 32

5.2.3. Pristop simulacije 33

6. KVANTITATIVNA OCENA IN OCENJEVANJE UČINKOV OBSEGA 33

6.1. Uvod 33

6.2. Pristop, ki temelji na primerjavi 35

6.2.1. Potrebne informacije 35

6.2.2. Metode in izzivi 35

6.3. Pristop elastičnosti 35

6.3.1. Potrebne metode in informacije 35

6.3.2. Izzivi 36

7. IZBIRA METODE 36

8. PRILOGA 1 – EKONOMSKA TEORIJA 37

8.1. Uvod 37

8.2. Stroški surovin in njihov vpliv na odločitve o oblikovanju cen 37

8.3. Značilnosti povpraševanja in povezave s cenami 38

8.4. Odločitve podjetja o oblikovanju cen 40

8.5. Intenzivnost konkurence in povezave z nadaljnjim prenosom 40

8.5.1. Stalnost konkurenčnosti trgov 40

8.5.2. Povečani stroški za celotno panogo v primerjavi s povečanimi stroški za posamezno podjetje in nadaljnji prenos 41

8.6. Nekateri drugi dejavniki, ki vplivajo na nadaljnji prenos 41

9. PRILOGA 2 – GLOSAR 43

KAZALO OKVIRJEV

Okvir 1: Nadaljnji prenos zvišanja cene bakra (hipotetični primer) 8

Okvir 2: Značilna scenarija nadaljnjega prenosa 11

Okvir 3: Primer zadeve, ki vključuje dokaze, ki so jih predložili ekonomski izvedenci 23

Okvir 4: Primer zadeve, v kateri sodišče imenuje ekonomskega izvedenca 23

Okvir 5: Ponazoritev primera pristopa stanja pred kršitvijo, med njo in po njej 25

Okvir 6: Ponazoritev primera presečnega pristopa 26

Okvir 7: Ponazoritev pristopa razlike v razlikah 27

Okvir 8: Zadeva nemško avtomobilsko steklo 28

Okvir 9: Ocenjevanje nadaljnjega prenosa na podlagi kvalitativnih dokazov – Cheminova (2015) 29

Okvir 10: Ocenjevanje nadaljnjega prenosa na podlagi kvalitativnih dokazov – DOUX Aliments (2014) 29

Okvir 11: Učinek obsega 34

Okvir 12: Ocenjevanje učinkov obsega – Cheminova (2015) 34

Okvir 13: Primeri mejnih in fiksnih stroškov 37

Okvir 14: Standardna krivulja povpraševanja – učinki cene in obsega 38

Okvir 15: Druge krivulje povpraševanja 39

Okvir 16: Kompromis med zvišanjem cene in izgubljeno prodajo 40

1. UVOD

1.1. Namen, področje uporabe in struktura teh smernic

(1) Te smernice so namenjene zagotavljanju praktičnih usmeritev nacionalnim sodiščem, sodnikom in drugim zainteresiranim stranem v odškodninskih tožbah zaradi kršitev členov 101 in 102 Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: PDEU) za ocenjevanje nadaljnjega prenosa povečanih stroškov. Zlasti so v njih določeni ekonomska načela, metode in terminologija v zvezi z nadaljnjim prenosom, med drugim s sklicevanjem na več primerov. Poleg tega naj bi te smernice pomagale določiti vire ustreznih dokazov, ugotoviti, ali je zahteva za razkritje sorazmerna, ter oceniti izjave strank o nadaljnjem prenosu in morebitna mnenja ekonomskih izvedencev, ki se lahko predložijo sodišču.

(2) Pravna podlaga za smernice je člen 16 direktive o odškodninskih tožbah ( 1 ) . Smernice niso zavezujoče in ne spreminjajo obstoječih pravil prava Unije ali zakonodaje držav članic. Zato jih nacionalnemu sodišču ni treba upoštevati. Smernice prav tako ne vplivajo na sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče). Sklicujejo se na harmonizirana pravila iz direktive o odškodninskih tožbah ob upoštevanju tega, da bodo nacionalna sodišča v praksi uporabljala nacionalna pravila, vključno s tistimi, ki prenašajo direktivo o odškodninskih tožbah.

(3) Smernice kot referenčni vir za dobre prakse vsebujejo navodila o ustreznih parametrih, ki se lahko upoštevajo pri obravnavi ekonomskih dokazov, pomembnih za ocenjevanje nadaljnjega prenosa povečanih stroškov. Temeljijo na ustreznih ekonomskih študijah, ki jih je zbrala Komisija, in dopolnjujejo praktični vodnik za ocenjevanje škode v odškodninskih tožbah zaradi kršitev člena 101 ali 102 PDEU (v nadaljnjem besedilu: praktični vodnik) ( 2 ) , ki je priložen sporočilu Komisije o ocenjevanju škode v odškodninskih tožbah zaradi kršitve protimonopolnih pravil ( 3 ) . Medtem ko se praktični vodnik osredotoča na povečane stroške, te smernice posebej podrobneje obravnavajo nadaljnji prenos takih povečanih stroškov ( 4 ) . Praktični vodnik in te smernice je treba brati skupaj ( 5 )

(4) Kot je pojasnjeno v odstavkih 17 do 19, so lahko te smernice koristne, kadar se kršitelj sklicuje na nadaljnji prenos v ugovoru zoper odškodninski zahtevek (v nadaljnjem besedilu: ščit) ali kadar posredni kupec zahteva odškodnino od kršitelja, ki naj bi povečane stroške prenesel naprej (v nadaljnjem besedilu: meč). Vendar je to, v kakšnem obsegu mora sodišče upoštevati dejstva v zadevi, tako kot v vsaki odškodninski tožbi, odvisno od tega, kako tožnik vloži tožbo, in od narave obrambe toženca. Na primer, v nekaterih primerih tožnik morda ne bo zahteval odškodnine zaradi izgube dobička kot rezultata učinka obsega zaradi dodatne zapletenosti, ki jo to lahko vključuje ( 6 ) . Vendar odškodninski zahtevek posrednega kupca zoper kršitelja običajno vključuje upoštevanje nadaljnjega prenosa, saj je ta ključen za zahtevek.

(5) Podobno bodo na želeni pristop nacionalnega sodišča k oceni in presoji nadaljnjega prenosa verjetno vplivali narava in višina zahtevka, utemeljenost vloge ter razpoložljivost podatkov. Pri ocenjevanju sorazmernosti odredbe za razkritje informacij bi lahko tako sodišče upoštevalo izbiro ekonomske metode in pristopa izmed različnih možnosti, ki so pojasnjene v smernicah. Kar je lahko primerno v smislu obsega zahtevanih podatkov in stroškov strokovne analize za zahtevek v višini 20 milijonov EUR, morda ni sorazmerno za zahtevek v višini 200 000 EUR.

(6) S sklicevanjem na pravna načela, uveljavljeno sodno prakso in določbe direktive o odškodninskih tožbah te smernice opredeljujejo pravni okvir nadaljnjega prenosa. V kratkem pravnem delu so povzeta postopkovna pravila in instrumenti, v skladu s katerimi lahko nacionalna sodišča upoštevajo nadaljnji prenos povečanih stroškov v odškodninskih tožbah. Pravni okvir se nanaša na pravo EU, nacionalno zakonodajo in zadevno prakso. V tem okviru morajo sodniki posebno pozornost nameniti načeloma učinkovitosti in enakovrednosti ( 7 ) . To najprej pomeni, da morajo nacionalna pravila uporabljati tako, da njihova uporaba v praksi ne onemogoča uveljavljanja pravice do popolne odškodnine za škodo, povzročeno zaradi kršitve konkurenčnega prava EU (načelo učinkovitosti), ali ga pretirano otežuje ( 8 ) . Nadalje morajo sodniki upoštevati, da nacionalna pravila in postopki, povezani z odškodninskimi tožbami zaradi kršitev člena 101 ali 102 PDEU, ne smejo biti manj ugodni za domnevne oškodovance od tistih, ki urejajo podobne odškodninske tožbe zaradi kršitev nacionalnega konkurenčnega prava (načelo enakovrednosti).

(7) V glavnem oddelku teh smernic je obravnavana ekonomika nadaljnjega prenosa, in sicer ekonomska teorija in metode kvantifikacije, ki so pomembne za ocenjevanje nadaljnjega prenosa. Del o ekonomski teoriji se osredotoča na teoretične koncepte, na katerih temelji nadaljnji prenos, in opredeljuje dejavnike, ki lahko vplivajo nanj. V delu o ekonomski kvantifikaciji so predstavljeni različni pristopi in metode za kvantitativno oceno učinkov nadaljnjega prenosa.

1.2. Kaj je nadaljnji prenos povečanih stroškov?

(8) Nadaljnji prenos povečanih stroškov lahko poteka na različnih stopnjah dobavne verige. Ponazorjen je v spodnjem okvirju 1 s sklicevanjem na hipotetični primer. Za ponazoritev in kot izhodišče za različne načine za dodatno pojasnitev nadaljnjega prenosa je v primeru v okvirju 1 naveden razmeroma preprost primer fiksnih cen bakra in nadaljnjega prenosa ustreznega povišanja cen v avtomobilski industriji. V praksi se nadaljnji prenos lahko pojavi v še bolj zapletenih dobavnih verigah, kartelni izdelek ali storitev lahko predstavlja celo manj pomembno surovino, na končni izdelek pa lahko vpliva tudi več protikonkurenčnih praks.

Okvir 1

Nadaljnji prenos zvišanja cene bakra (hipotetični primer)

Podjetje A je proizvajalec bakra in je oblikovalo kartel z dogovorom s svojimi konkurenti, da določijo fiksne prodajne cene bakra, kar pomeni kršitev člena 101 PDEU. Dogovor je podjetju A omogočal, da je svojim strankam, vključno s podjetjem B, zaračunavalo višje cene za baker. Cenovna razlika med ceno, ki je bila dejansko plačana, in ceno, ki bi sicer prevladovala, če ne bi bilo kršeno konkurenčno pravo EU, se imenuje povečani stroški (9). Podjetje B je dobavitelj avtomobilskih delov in je baker, ki ga je kupovalo od podjetja A, uporabljalo za proizvodnjo žičnih napeljav, ki jih je prodajalo proizvajalcu avtomobilov C. Podjetje B je po s kartelom povezanem zvišanju cene bakra zvišalo tudi prodajno ceno žičnih napeljav, ki jih je dobavljalo podjetju C. To ravnanje pomeni nadaljnji prenos povečanih stroškov, v tem primeru s podjetja B na podjetje C. Na podlagi opredelitve pojmov iz direktive o odškodninskih tožbah se lahko podjetje A opredeli kot kršitelj, podjetje B kot neposredni kupec, podjetje C pa kot posredni kupec (10).

(9) Obstajajo tudi zapletenejši primeri nadaljnjega prenosa. Nekateri od njih so navedeni v dodatnih okvirjih spodaj. Namen teh okvirjev je opozoriti na določene vidike nadaljnjega prenosa in na to, kako so nacionalna sodišča do zdaj pristopala k ocenjevanju deleža povečanih stroškov, ki je bil prenesen na posrednega kupca.

(10) Če neposredni kupec v celoti ali delno prenese povečane stroške na posrednega kupca, se slednji ne sooča le z učinkom cen, ampak se v številnih primerih zmanjša tudi njegovo povpraševanje, tako da bo neposredni kupec prodal manj. Vrednost izgubljene prodaje lahko poimenujemo učinek obsega nadaljnjega prenosa. Njegove pravne in ekonomske posledice so podrobneje obravnavane v nadaljevanju.

(11) Povečani stroški se lahko prenesejo naprej vzdolž celotne dobavne verige in se nanašajo na izdelke ali storitve. Na primer, v primeru iz okvirja 1 zgoraj je lahko proizvajalec avtomobilov C podobno zvišal cene, ki jih je zaračunaval svoji stranki, tj. neodvisnemu trgovcu z avtomobili na drobno D. Pozneje je D morda zvišal tudi ceno avtomobilov, v katerih je mogoče najti baker, ki je predmet kartelnega dogovora, za končne potrošnike. C, D in končni potrošniki so vsi posredni kupci v smislu opredelitve iz direktive o odškodninskih tožbah ( 11 )

2. PRAVNI OKVIR

2.1. Nadaljnji prenos povečanih stroškov in pravica do popolne odškodnine

(12) Za oceno nadaljnjega prenosa sta pomembna tako sodna praksa Sodišča Evropske unije kot direktiva o odškodninskih tožbah. Prvič, treba je opozoriti, da lahko v skladu z uveljavljeno sodno prakso Sodišča Evropske unije „[v]sak“ zahteva odškodnino za škodo, ki jo je utrpel, če obstaja vzročna zveza med to škodo in kršitvijo člena 101 ali člena 102 PDEU ( 12 ) . Zlasti člen 1(1) ter člen 3(1) in (2) direktive o odškodninskih tožbah jasno določata, da mora biti vsaki osebi, ki je utrpela škodo zaradi kršitve člena 101 ali 102, omogočeno, da učinkovito uveljavlja pravico do popolne odškodnine ( 13 ) . Nadalje, pravila iz direktive o odškodninskih tožbah glede nadaljnjega prenosa povečanih stroškov izhajajo iz kompenzacijskega načela, na katerem temelji celotna direktiva o odškodninskih tožbah in ki ga treba razumeti tako, da zahteva, da se oseba, ki je upravičena do uveljavljanja odškodnine za škodo, ki jo je utrpela, postavi v položaj, v katerem bi bila, če kršitev ne bi bila storjena.

(13) V okviru nadaljnjega prenosa povečanih stroškov člen 12(1) direktive o odškodninskih tožbah določa, da izraz „vsakdo“ vključuje neposredne in posredne kupce. To v primeru iz okvirja 1 zgoraj pomeni, da lahko tudi proizvajalec žičnih napeljav B kot neposredni kupec in proizvajalec avtomobilov C kot posredni kupec zahtevata odškodnino od proizvajalca bakra A kot kršitelja. Drugi posredni kupci z nižjih stopenj dobavne verige so prav tako upravičeni do prejetja odškodnine od kršitelja. Kot je navedeno v odstavku 11, so to neodvisni trgovec avtomobilov na drobno D in končni potrošniki iz primera iz okvirja 1 zgoraj.

(14) dobavitelje kršitelja. Direktiva o odškodninskih tožbah navaja položaj nakupnega kartela kot primer, v katerem je lahko škoda posledica nižje cene, ki so jo kršitelji plačevali svojim dobaviteljem Poudariti je treba, da se elementi kompenzacijskega načela, tj. pravica osebe do popolne odškodnine za škodo, ki ima vzročno zvezo s kršitvijo konkurenčnega prava EU, nanašajo tudi na neposredne in posrednekršitelja. Direktiva o odškodninskih tožbah navaja položaj nakupnega kartela kot primer, v katerem je lahko škoda posledica nižje cene, ki so jo kršitelji plačevali svojim dobaviteljem ( 14 )

(15) damnum emergens ) in za izgubo dobička ( lucrum cessans ), skupaj s plačilom obresti Popolna odškodnina zajema odškodnino za dejansko izgubo () in za izgubo dobička (), skupaj s plačilom obresti ( 15 ) . Na splošno se dejanska izguba nanaša na zmanjšanje premoženja osebe, izguba dobička pa na povečanje takega premoženja, do katerega bi prišlo, če ne bi bilo škodnega dejanja ( 16 ) . V okviru nadaljnjega prenosa je to razlikovanje pomembno, kar zadeva značilne ekonomske učinke in njihovo pravno razvrstitev. Splošno pravilo je opisano v nadaljevanju. — Učinek cene se nanaša na povečane stroške kot zvišanje cene, ki jo je moral neposredni ali posredni kupec plačati za nakup izdelka ali storitev, zaradi kršitve konkurenčnega prava EU (17). Vključuje učinek zaščitnih cen (18). Učinek cene se lahko odraža v odškodninskem zahtevku neposrednega ali posrednega kupca zaradi dejanske izgube. Je del škode, ki je v direktivi o odškodninskih tožbah opredeljena kot škoda zaradi povečanih stroškov (19). Vendar lahko neposredni ali posredni kupec bodisi delno bodisi v celoti prenese povečane stroške na nižje stopnje dobavne verige. Tako morajo nacionalna sodišča pri oceni delnega ali polnega nadaljnjega prenosa povečanih stroškov v okviru odškodninske tožbe ugotoviti škodo zaradi povečanih stroškov, ki ostane na določeni stopnji dobave verige. Odvisno od pravnega sistema lahko nacionalno sodišče tak nadaljnji prenos obravnava kot zmanjšanje dejanske izgube ali pa se v zvezi z njim sklicuje na druga pravila ali načela, kot je compensatio lucri cum damno (20). — Učinek obsega se lahko bolj splošno opiše kot škoda, ki jo povzroči dejstvo, da je zaradi povečanih stroškov kupljenih manj izdelkov ali storitev (21). Vendar se te smernice osredotočajo na učinek obsega kot izgubo dobička zaradi izgube prodaje, ki je posledica nadaljnjega prenosa. Kot je navedeno v direktivi o odškodninskih tožbah, ga je mogoče izterjati kot izgubo dobička (22).

(16) Čeprav je na podlagi direktive o odškodninskih tožbah mogoče razlikovati med dejansko izgubo zaradi povečanih stroškov na eni strani in izgubo dobička zaradi manjše prodaje na drugi strani, obstaja sistematična povezava med učinkom cene in učinkom obsega, ki sta podlaga za to ( 23 ) . Za to je treba, če nadaljnji prenos postane pomemben, upoštevati oba učinka in njuno medsebojno povezanost. Ekonomske metode za to so opisane v nadaljevanju.

2.2. Scenariji, v katerih se lahko nacionalna sodišča soočajo z vprašanji nadaljnjega prenosa

(17) V odškodninskih tožbah iz razlogov kršitev konkurenčnega prava EU nacionalna sodišča običajno obravnavajo prenos povečanih stroškov v dveh scenarijih.

(18) Prvič, kršitelj se lahko sklicuje na nadaljnji prenos povečanih stroškov v svojem ugovoru zoper odškodninske zahtevke, in sicer s trditvijo, da je neposredni ali posredni kupec povečane stroške v celoti ali delno prenesel na svoje kupce ( 24 ) . Ta primer, v katerem se lahko prenos opiše kot ščit, je ponazorjen v spodnjem okvirju 2 s sklicevanjem na zahtevek neposrednega kupca. Opozoriti je treba, da je mogoče ugovor nadaljnjega prenosa uveljavljati tudi zoper zahtevke posrednih kupcev z nižjih stopenj dobavne verige.

(19) Drugič, posredni kupci lahko utemeljijo svoje odškodninske tožbe na trditvi, da so neposredni kupci kršiteljev prenesli povečane stroške (ali njihove dele) nanje in da so zato utrpeli škodo. V takem scenariju je mogoče prenos opisati kot meč. Tudi ta scenarij je ponazorjen v spodnjem okvirju 2.

Okvir 2

Značilna scenarija nadaljnjega prenosa

(20) Najprej je treba opozoriti, da člen 17(2) direktive o odškodninskih tožbah vsebuje splošno domnevo, da kartelne kršitve povzročajo škodo. Poleg tega člena 13 in 14 direktive o odškodninskih tožbah vsebujeta posebna pravila o dokaznem bremenu v okviru nadaljnjega prenosa.

(21) V prvem scenariju, tj. kadar se prenos povečanih stroškov uporablja kot ugovor zoper tožbo iz razlogov kršitve konkurenčnega prava EU, mora toženec dokazati, da je tožnik povečane stroške prenesel naprej ( 25 ) . Dokazno breme se nanaša na obstoj in obseg nadaljnjega prenosa povečanih stroškov. Če je ugovor nadaljnjega prenosa v celoti ali delno uspešen, člen 12(3) direktive o odškodninskih tožbah določa, da lahko v skladu z nacionalnim procesnim pravom ob upoštevanju načela učinkovitosti in enakovrednosti tožnik še vedno zahteva odškodnino za izgubo dobička ( 26 ) . V tem primeru breme dokazovanja takega učinka obsega, povezanega z nadaljnjim prenosom, nosi tožnik.

(22) Direktiva o odškodninskih tožbah vključuje tudi pravila, ki se nanašajo na drugi scenarij, v katerem posredni kupec trdi, da je utrpel škodo zaradi nadaljnjega prenosa povečanih stroškov. V tem scenariju breme dokazovanja obstoja in obsega takega nadaljnjega prenosa nosi posredni kupec, ki zahteva odškodnino od kršitelja.

(23) prima facie dokaz nadaljnjega prenosa. Na podlagi tega člen 14(2) direktive o odškodninskih tožbah določa izpodbojno domnevo, v skladu s katero se šteje, da je tožnik (tj. posredni kupec) dokazal, da je prišlo do prenosa z neposrednega na posrednega kupca, če lahko dokaže, da so izpolnjeni naslednji pogoji: Vendar direktiva o odškodninskih tožbah izrecno obravnava težave, s katerimi se posredni kupci spoprijemajo pri uveljavljanju odškodnine za škodo, nastalo zaradi nadaljnjega prenosa povečanih stroškov ( 27 ) . Najprej, v členu 14(1) in uvodni izjavi 41 direktive o odškodninskih tožbah je navedeno, da je lahko prenašanje povečanih stroškov na nižje stopnje dobavne verige poslovna praksa. Če se ugotovi taka poslovna praksa, lahko nacionalna sodišča uporabijodokaz nadaljnjega prenosa. Na podlagi tega člen 14(2) direktive o odškodninskih tožbah določa izpodbojno domnevo, v skladu s katero se šteje, da je tožnik (tj. posredni kupec) dokazal, da je prišlo do prenosa z neposrednega na posrednega kupca, če lahko dokaže, da so izpolnjeni naslednji pogoji: (a) toženec je kršil konkurenčno pravo EU (28); (b) kršitev konkurenčnega prava EU je povzročila povečane stroške za neposrednega kupca toženca in (c) posredni kupec je kupil blago ali storitve, ki so bile predmet kršitve konkurenčnega prava EU, oziroma je kupil blago ali storitve, ki izhajajo iz blaga ali storitev, ki so bile predmet kršitve, ali pa vsebujejo takšno blago ali storitve.

(24) Domneva ne velja, če lahko kršitelj na sodišču prepričljivo dokaže, da povečani stroški niso bili ali niso bili v celoti preneseni na posrednega kupca ( 29 )

(25) Kot rezultat (i) kompenzacijskega načela, (ii) prakse nadaljnjega prenosa povečanih stroškov in (iii) domnev, navedenih zgoraj, so mogoči vzporedni zahtevki kupcev na različnih stopnjah dobavne verige. V takih primerih bi se morala nacionalna sodišča poskušati izogniti čezmernim in premajhnim nadomestilom ( 30 ) . To se lahko med drugim doseže z upoštevanjem, kolikor je mogoče, morebitnih odškodninskih tožb, ki so povezane z isto kršitvijo konkurenčnega prava EU, sodb, ki izhajajo iz takih odškodninskih tožb, in ustreznih javno dostopnih informacij, ki izhajajo iz javnega izvrševanja konkurenčnega prava EU v obravnavani zadevi ( 31 ) . V interesu strank odškodninske tožbe je, da nacionalno sodišče seznanijo s takimi tožbami, sodbami ali informacijami ter pojasnijo, zakaj so pomembne v zadevnem primeru.

(26) Nadalje, če povezane tožbe obravnavajo sodišča različnih držav članic, lahko nacionalna sodišča uporabijo člen 30 Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ( 32 ) , na katerega se sklicuje direktiva o odškodninskih tožbah ( 33 ) . Ta člen določa, da lahko nacionalna sodišča, razen tistih, ki so prva začela postopek, začasno prekinejo postopek ali, pod določenimi pogoji, zavrnejo pristojnost. Sodišče države članice lahko uporabi tudi nacionalna pravila o začasni prekinitvi izvršitve zahtevkov, če so ta na voljo v skladu z nacionalno zakonodajo.

(27) Zaradi skladnosti med sodbami na podlagi povezanih postopkov bi morala nacionalna sodišča upoštevati in dovoliti tudi uporabo ustreznih postopkovnih sredstev, ki so jim na voljo v skladu z nacionalno zakonodajo. Direktiva o odškodninskih tožbah na primer navaja združitev zahtevkov ( 34 ) . Navaja tudi možnost, da oseba prevzame zahtevek druge osebe ( 35 ) . Cilj takega prevzema je lahko vložitev skupne tožbe, kar bi lahko prispevalo k zagotavljanju skladnosti med odškodninskimi tožbami, ki so povezane z isto kršitvijo konkurenčnega prava ( 36 )

(28) Glede na nacionalni pravni sistem se lahko uporabljajo drugi instrumenti, kot so mehanizmi kolektivnih pravnih sredstev, obvestila drugega o pravdi ali intervencije tretjih oseb in pravila o začasni prekinitvi izvršitve zahtevkov. Neposredni kupec lahko na primer intervenira v odškodninski tožbi posrednega kupca proti kršitelju. V takem primeru lahko tako neposredni kupec (intervenient) kot kršitelj (tožena stranka) trdita, da povečani stroški niso bili ali niso bili v celoti preneseni na posrednega kupca (tožnika).

(29) Razpoložljivost takih postopkovnih sredstev lahko postane upoštevna tudi pri odločanju nacionalnih sodišč glede sorazmernosti zahteve za razkritje. Na primer, združitev več manjših zahtevkov lahko toliko poveča skupno vrednost zahtevkov, ki jih obravnava sodišče, da to sodišče ugotovi, da je količina podatkov, zahtevanih za dražje strokovne analize, sorazmerna.

2.3. Pristojnost sodišča za ocenjevanje nadaljnjega prenosa

(30) Člen 12(5) direktive o odškodninskih tožbah izrecno zahteva, da države članice zagotovijo, da so nacionalna sodišča v skladu z nacionalnimi postopki pristojna, da ocenijo, kateri del povečanih stroškov se je prenesel naprej. Taka pristojnost zajema vse učinke nadaljnjega prenosa, tj. učinek cene in obsega. To izhaja tudi iz člena 17(1) direktive o odškodninskih tožbah, ki se splošneje nanaša na ocenitev višine škode.

(31) Nacionalna sodišča morajo pri uporabljanju te pristojnosti za ocenjevanje upoštevati pravila in načela iz direktive o odškodninskih tožbah ter temeljno sodno prakso Sodišča Evropske unije. To pomeni, da morajo sodišča tudi pri ocenitvi škode, ki je vzročno povezana s kršitvijo člena 101 ali 102 PDEU, to storiti na podlagi načela odškodnine. Z drugimi besedami, zadevna dodelitev odškodnine mora vseeno biti namenjena temu, da žrtev pride v položaj, v katerem bi bila, če ne bi bilo kršitve (glej odstavek 12 zgoraj). V ta namen morajo nacionalna sodišča tudi ustrezno uporabljati svoje postopkovne instrumente. Zlasti morajo uporabljati zadevna pravila o dokaznem bremenu in standardu, da ni ogrožena polna učinkovitost člena 101 PDEU.

(32) Sodišče Evropske unije je na primer v zadevi Kone odločilo, da lahko žrtve učinka zaščitnih cen („umbrella pricing“) prejmejo nadomestilo za izgubo, povzročeno s kršitvijo konkurenčnega prava EU, pri čemer je navedlo, da bi bila polna učinkovitost člena 101 PDEU ogrožena, če bi bila iz nacionalnega prava kategorično in ne glede na posebne okoliščine primera izključena njihova pravica do zahtevanja odškodnine za utrpelo škodo. Iz sodbe v zadevi Kone je poleg tega razvidno, da se lahko v odškodninskih tožbah zaradi kršitev konkurenčnega prava EU pojavijo dejanska in pravna vprašanja o vzročni zvezi. Taka vprašanja se pojavljajo tudi pri nadaljnjem prenosu ( 37 )

(33) Podobno morajo nacionalna sodišča, kadar v skladu z nacionalnimi postopki ocenijo višino škode in delež povečanih stroškov, ki se je prenesel naprej, kot je določeno v direktivi o odškodninskih tožbah, upoštevati zgoraj navedeni načeli enakovrednosti in učinkovitosti. Kar zadeva pristojnost za ocenjevanje, to pomeni, da nacionalna sodišča ne smejo zavrniti predložitev o nadaljnjem prenosu zgolj zato, ker stranka ne more natančno kvantitativno oceniti učinke nadaljnjega prenosa.

(34) Poleg tega se s pristojnostjo za ocenjevanje iz členov 12(5) in 17(1) direktive o odškodninskih tožbah od nacionalnih sodišč zahteva, prvič, da utemeljijo svojo oceno na informacijah, ki so dostopne pod razumnimi pogoji, in, drugič, da si prizadevajo za zbliževanje zneska ali deleža nadaljnjega prenosa, ki je verjeten. To izhaja iz direktive o odškodninskih tožbah, ki poudarja obstoj asimetrije informacij in priznava, da je težko povsem natančno oceniti višino škode ( 38 ) . Ocenjevanje ureja nacionalno pravo. Dejansko je več držav članic že imelo pravila, ki ustrezajo pristojnosti za ocenjevanje, kakor je predvidena v direktivi o odškodninskih tožbah ( 39 )

(35) V praksi se morajo nacionalna sodišča pogosto zanašati na predpostavke, na primer glede hipotetičnih cen, obsega prodaje ali dobička. Lahko imajo široko polje proste presoje glede izbire številčnih in statističnih podatkov, predvsem pa glede načina, na katerega se ti uporabijo za izračun in oceno škode ( 40 ) . Poleg tega so predpostavke običajno pomembne pri oblikovanju hipotetičnega scenarija za količinsko opredelitev nadaljnjega prenosa in učinkov obsega, kot je opisano v oddelku 4 spodaj. Ker so tako pomembne, je priporočljivo zahtevati, da se v vseh vrstah vlog pred sodiščem predpostavke skrbno navedejo, pri tem pa se izrecno izrazi občutljivost napovedi na spremembe predpostavk, kot to zahteva Generalni direktorat Komisije za konkurenco v svojem dokumentu Najboljše prakse za predložitev gospodarskih dokazov in zbiranje podatkov v primerih, ki so povezani z uporabo členov 101 in 102 PDEU, in v primeru združitve (v nadaljnjem besedilu: najboljše prakse) ( 41 )

2.4. Vloga dokazov

(36) Pravna ocena nadaljnjega prenosa običajno zahteva zapleteno analizo dejanskega stanja in ekonomskih dejavnikov. Ker je pridobivanje potrebnih dokazov običajno pomemben element vsake odškodninske tožbe zaradi kršitev člena 101 ali 102 PDEU, je vloga dokazov o nadaljnjem prenosu različna, odvisno od obeh zgoraj navedenih scenarijev in od tega, v kakšnem obsegu velja domneva ( 42 ) . Vsekakor lahko dejstva, ki so dejansko upoštevna in razpoložljiva, začrtajo pridobivanje dokazov in prek tega oceno nadaljnjega prenosa.

(37) Vrsta dokazov, potrebnih za prikaz in kvantitativno oceno nadaljnjega prenosa, je odvisna od tega, katere ekonomske metode, ki so opisane v oddelkih 5 in 6 spodaj, se uporabijo. Dokazi se lahko kategorizirajo na različne načine, so pa običajno razdeljeni na kvalitativne in kvantitativne. V sami direktivi o odškodninskih tožbah je jasno navedeno, da „dokaz“ pomeni vse vrste dokazov, ki so dopustni v postopku pred nacionalnim sodiščem ( 43 ) . To lahko vključuje naslednje: — kvalitativne dokaze za razumevanje poslovnega ravnanja ali strategij oblikovanja cen podjetja, ki zajemajo na primer (i) pogodbe, (ii) notranje dokumente, (iii) finančna in računovodska poročila, (iv) izjave prič, (v) izvedenska mnenja ter (vi) panožna poročila in tržne raziskave; ali — kvantitativne dokaze, ki se nanašajo zlasti na podatke za uporabo ekonometričnih tehnik (44), kot so (i) prodajne cene, maloprodajne cene in potrošniške cene zadevnega izdelka ali storitve in primerljivih izdelkov ali storitev, (ii) finančna poročila, (iii) izvedenska mnenja, (iv) cene, določene s predpisom, (v) obseg prodaje, (vi) rabati ter (vii) drugi stroški surovin in stroškovni elementi. Kot je mogoče ugotoviti iz neizčrpnih seznamov neposredno zgoraj, se lahko nekatere vrste dokazov štejejo za kvalitativne in kvantitativne dokaze, na primer finančna poročila in izvedenska mnenja.

(38) Kot je splošneje pojasnjeno v praktičnem vodniku, so posebnosti obravnavanega primera in predloženi dokazi običajno izhodišče za ugotavljanje, ali je kršitev dejansko škodovala tožniku, in če je tako, za določanje višine navedene škode ( 45 ) . Upoštevni dokazi lahko vključujejo neposredne dokaze, kar je vsaj v okviru nadaljnjega prenosa mogoče razumeti tako, da ti zajemajo dokumente, ki jih predloži neposredni ali posredni kupec, ter izjave prič o tem, ali so se povečani stroški prenesli naprej. Razpoložljivost takih dokazov ima lahko pomembno vlogo, kadar sodišče odloča, ali in katere od spodaj opisanih metod lahko stranka uporabi za izpolnjevanje zahtevanega dokaznega standarda v skladu z veljavno zakonodajo.

(39) Poleg tega se nacionalna sodišča pri ocenjevanju nadaljnjega prenosa pogosto srečujejo z mnenji ekonomskih izvedencev. Odvisno od sredstev, ki so na voljo v skladu z nacionalno zakonodajo, lahko ta mnenja podajo izvedenci, ki so jih imenovale stranke, izvedenec, ki ga je za pomoč imenovalo sodišče, ali izvedenci, imenovani tako s strani strank kot sodišča. Nacionalno sodišče bi morda lahko želelo, kolikor je to mogoče, te ekonomske izvedence voditi, zlasti v zgodnji fazi postopka, ko stranke zahtevajo razkritje dokazov, in zastaviti več konkretnih vprašanj v zvezi z metodo za kvantitativno oceno, ki bo uporabljena, in potrebnimi podatki. Tako vodenje in vprašanja so lahko pomembni za namene vodenja zadev, pa tudi za vsebinsko oceno. Kot je navedeno zgoraj, lahko nacionalna sodišča zlasti ob ocenjevanju učinka nadaljnjega prenosa preverijo, ali je mnenje ekonomskega izvedenca v skladu z najboljšimi praksami, na primer ali skrbno navaja upoštevne predpostavke in izraža občutljivost napovedi na spremembe teh predpostavk. Podobno, in tudi odvisno od nacionalnega prava, lahko nacionalna sodišča od ekonomskih izvedencev zahtevajo, da obravnavajo alternativna pojasnila za svoje ugotovitve, zagotovijo ponovljivost in strankam dovolijo pripombe.

(40) Cilj direktive o odškodninskih tožbah je zagotoviti učinkovito uveljavljanje pravic in enakosti orožij z določitvijo pravil za zahtevanje razkritja dokazov. Taka pravila se uporabljajo za oba zgoraj navedena scenarija nadaljnjega prenosa. Kar zadeva scenarij, v katerem se prenos uporablja kot ugovor, je v členu 13 direktive o odškodninskih tožbah izrecno navedeno, da lahko toženec upravičeno zahteva razkritje od tožnika ali tretjih oseb. V scenariju, v katerem posredni kupec zahteva odškodnino, člen 14(1) direktive o odškodninskih tožbah določa, da lahko ta posredni kupec utemeljeno zahteva razkritje od toženca ali tretjih oseb.

(41) Ta pravila direktive o odškodninskih tožbah omejujejo razkritje dokazov tako, da lahko stranka, ki nosi breme dokazovanja obstoja in obsega nadaljnjega prenosa, le utemeljeno zahteva razkritje. Nacionalno sodišče lahko v skladu s splošnimi pravili o razkritju iz člena 5 direktive o odškodninskih tožbah zahteva, da je vložnik zahtevka verjetno izkazal, da je neposredni kupec prenesel škodo zaradi povečanih stroškov na posrednega kupca. Vložnik zahtevka mora tudi uporabiti dejstva, ki so mu že razumno na voljo. V okviru nadaljnjega prenosa to lahko vključuje informacije, zbrane med poslovanjem z drugo stranko, ali informacije, ki jih dajo razumno na voljo tretje osebe, kot so ponudniki tržnih informacij.

(42) Prvi stavek člena 5(3) direktive o odškodninskih tožbah določa splošno načelo sorazmernosti v smislu, da od nacionalnih sodišč zahteva, da „omejijo razkritje dokazov le na tisto, kar je sorazmerno“. To načelo je pomembno za vodenje zadev v odškodninskih tožbah zaradi kršitev člena 101 ali 102 PDEU. Kot je navedeno zgoraj, sodniki uporabljajo nacionalna postopkovna merila ter morajo posebno pozornost nameniti načeloma učinkovitosti in enakovrednosti. Vendar lahko v okviru teh pravnih pravil nacionalna sodišča upoštevajo stroške in koristi odreditve zahtevanega razkritja. To na primer pomeni, da lahko nacionalna sodišča ugotovijo, da jim dokazi, ki so jih predložile stranke, že omogočajo oceno deleža povečanih stroškov, ki so bili preneseni naprej, namesto da bi zbirala dodatne podatke.

(43) Z uporabo strogega nadzora nacionalnega sodišča in pod tem nadzorom se lahko zahtevajo dokazi od druge stranke ali tretjih oseb. Zahteva se mora nanašati na posamezne dokaze ali kategorije dokazov ( 46 ) . Če nacionalno sodišče presoja splošni načeli sorazmernosti in varstva zakonitih interesov, lahko odredi celo, da se stranki, ki nosi breme dokazovanja učinkov nadaljnjega prenosa, razkrijejo dokazi, ki vsebujejo zaupne informacije. Te informacije lahko na primer vključujejo dokumente ali podatke o prihodkih, cenah ali maržah. Vendar je bistveno, da nacionalno sodišče pri odreditvi razkritja takih informacij vzpostavi ukrepe za varstvo zaupnih informacij ( 47 ) . Direktiva o odškodninskih tožbah primeroma navaja nekatere ukrepe, kot so možnost prilagoditve občutljivih delov dokumentov, zaslišanj za zaprtimi vrati, omejitve kroga oseb, upravičenih prisostvovati razkritju dokazov, in odredbe izvedencem, naj pripravijo povzetke informacij v zgoščeni ali sicer nezaupni obliki ( 48 ) . V skladu z nacionalnim pravom lahko nacionalna sodišča upoštevajo tudi ukrepe iz najboljših praks, kot je postopek varne sobe ( 49 ) , in iz člena 9(2) direktive o poslovnih skrivnostih ( 50 )

(44) Razkritje dokazov, vključenih v spis organa, pristojnega za konkurenco, bi lahko bilo pomembno za kvantitativno oceno povečanih stroškov, vendar je običajno manj pomembno v okviru nadaljnjega prenosa (zlasti ker se pri nadaljnjem prenosu povečanih stroškov obravnava oblikovanje cen s strani kupcev, o katerem spis organa, pristojnega za konkurenco, običajno ne vsebuje nobenih informacij). Poleg tega lahko javna različica odločbe o kršitvi vključuje več splošnih informacij, ki so lahko pomembne, kot so informacije o tem, kateri izdelki ali storitve so bili predmet protikonkurenčnega ravnanja. Člen 6(10) direktive o odškodninskih tožbah določa, da je razkritje dokazov organa, pristojnega za konkurenco, le skrajni ukrep.

(45) Nazadnje, kot je določeno v členu 15(1) direktive o odškodninskih tožbah, so lahko odškodninske tožbe, ki se nanašajo na isto kršitev konkurenčnega prava EU, in z njimi povezane sodbe vir informacij, ki so pomembne za kvantitativno oceno nadaljnjega prenosa.

3. EKONOMSKA TEORIJA NADALJNJEGA PRENOSA

3.1. Pregled

(46) Nadaljnji prenos povečanih stroškov ter z njim povezani učinek cene in obsega se pojavita zaradi spodbud podjetja za odzivanje na zvišanja njegovih stroškov z zviševanjem cen ( 51 ) . Prvotni povečani stroški se lahko razumejo kot zvišanje stroškov surovin za neposrednega kupca. Za oceno učinkov nadaljnjega prenosa bi moralo sodišče običajno proučiti, kako bi tako zvišanje stroškov vplivalo na (1) cene, ki jih določi neposredni kupec na podrejenem trgu, in (2) vrednost izgubljene prodaje za neposrednega kupca.

(47) Nacionalna sodišča ocenijo nadaljnji prenos na podlagi okoliščin v posameznem primeru. Vendar je lahko splošno razumevanje ekonomske teorije nadaljnjega prenosa in z njim povezanih učinkov pomembno za sodišče iz več razlogov. Prvič, napovedi iz ekonomske teorije lahko služijo kot eden od dejavnikov, pomembnih za presojo tega, ali je v posameznem primeru izpolnjen zahtevani dokazni standard. Ekonomska teorija na primer sodišču zagotavlja okvir, v katerem je mogoče ovrednotiti kvantitativne in kvalitativne dokaze ( 52 ) . Drugič, zlasti v začetni fazi pravde je lahko ekonomska teorija v pomoč sodnikom pri odločanju v zvezi z razkritjem podatkov ali informacij z ocenjevanjem njihove ustreznosti. Nazadnje, teoretični ali konceptualni premisleki so lahko tudi podlaga za ugotavljanje verodostojnosti in zanesljivosti različnih ekonomskih razlag, na katerih temelji povezava med povečanimi stroški in nadaljnjim prenosom s strani strank.

(48) Direktiva o odškodninskih tožbah ne razlikuje med škodo zaradi (1) višjih cen (učinki cen) in nadaljnjega prenosa povečanih stroškov, vključno z učinkom obsega, ter (2) drugih učinkov, kot so slabša kakovost izdelkov ali omejene inovacije (učinki, ki niso povezani s cenami), do katerih lahko pride. Te smernice se osredotočajo na nadaljnji prenos zvišanja cen in s tem povezane učinke obsega ( 53 )

(49) V skladu z ekonomsko teorijo obstoj in razsežnost učinkov nadaljnjega prenosa, tj. povezanega učinka cene in obsega, določajo različni dejavniki ( 54 ) . Ti dejavniki hkrati vplivajo na rezultat scenarija nadaljnjega prenosa, tako da bi bilo treba upoštevati njihovo medsebojno odvisnost.

(50) Poleg tega se lahko relativni pomen posameznih dejavnikov razlikuje za vsak primer posebej. Zato je lahko pomembno, da sodnik razume, kateri dejavniki lahko vplivajo na stopnjo nadaljnjega prenosa v posameznem primeru. V ta namen se lahko sodnik, odvisno od nacionalne zakonodaje, sklicuje na pojasnila ekonomskih izvedencev strank ali ekonomskega izvedenca, ki ga je imenovalo sodišče. Poleg tega podjetje v praksi morda ne more vedno sprejeti odločitev o oblikovanju cen, ki bi bile v celoti skladne z napovedmi na podlagi ekonomske teorije. Zato je pomembno, da se tudi spoznanja iz ekonomske teorije ocenijo z vidika dokazanih dejstev, ki so na voljo v zadevnem primeru. Taki dokazi so lahko kvalitativni in kvantitativni, kot so notranji dokumenti, ki opisujejo stopnjo nadaljnjega prenosa, in kvantitativne metode, opisane v oddelku 4 spodaj.

(51) Kot je podrobneje navedeno v Prilogi 1, spadajo v skladu z ekonomsko teorijo med najpomembnejše dejavnike, ki vplivajo na obstoj in razsežnost učinkov nadaljnjega prenosa, naslednji: (i) narava stroškov surovin (55), ki so predmet povečanih stroškov (ali so ti stroški fiksni ali spremenljivi in ali kršitve privedejo do povišanja teh stroškov samo za eno stranko ali za vse oziroma veliko večino strank na zadevnem trgu); (ii) narava povpraševanja po izdelkih pri neposrednih ali posrednih strankah (zlasti povezava med povpraševanjem in ravnjo cen); (iii) moč in intenzivnost konkurence na trgih, na katerih so dejavne neposredne ali posredne stranke, in (iv) drugi elementi, kot so stroški prilagoditve cen, delež stroškov podjetja, na katere vplivajo povečani stroški, moč kupca, vertikalna integracija neposrednih in posrednih strank, uravnavanje cen ali časovni okvir sprejemanja odločitev o oblikovanju cen, sprejetih na različnih stopnjah dobavne verige.

(52) Prvič, narava stroškov surovin, ki so predmet povečanih stroškov, vpliva na to, ali in v kakšnem obsegu se lahko ti povečani stroški prenesejo naprej. Če povečani stroški vplivajo na stroške neposrednega kupca, ki se ne spreminjajo glede na količino surovin (tj. fiksni stroški), bo manj verjetno, da bodo preneseni naprej, saj taki stroški običajno ne vplivajo na določanje cen neposrednega kupca, vsaj ne kratkoročno. Vendar lahko dolgoročno fiksni stroški vplivajo tudi na analizo strateške odločitve podjetja, na primer na proizvodno zmogljivost, kar lahko vpliva na poznejši (kratkoročni) mehanizem oblikovanja cen. V takem scenariju se lahko tudi fiksni stroški prenesejo naprej. Nasprotno pa je v primeru, kadar povečani stroški vplivajo na stroške neposrednega kupca, ki se dejansko spreminjajo glede na količino surovin (tj. spremenljivi stroški), običajno verjetneje, da bodo preneseni naprej, vsaj v določenem obsegu. Razlog za to je, da mejni stroški (podkategorija spremenljivih stroškov, ki jih je mogoče opredeliti kot zvišanje stroškov, nastalih pri nakupu dodatne surovine) ( 56 ) običajno vplivajo na odločitve neposrednega kupca v zvezi z določanjem cen ( 57 )

(53) Drugič, povpraševanje po izdelkih, s katerim se srečuje neposredna stranka, vpliva na raven nadaljnjega prenosa. Standardni mehanizem oblikovanja cen temelji na dejstvu, da se povpraševanje po izdelkih, s katerim se srečuje podjetje (tj. količina, ko jo prodaja), zmanjša, ko se cena zviša. Višina, do katere neposredni kupec zviša svojo ceno, kadar se srečuje s povečanimi stroški, je odvisna od tega, ali taka sprememba cene močno vpliva na povpraševanje ali ne. Na primer, če je neposredni kupec monopolist in je povpraševanje po njegovih izdelkih enako občutljivo na spremembo cen za vse ravni cen, neposredni kupec pa se sooča s konstantnimi mejnimi stroški, iz ekonomske teorije izhaja, da se bo naprej prenesla polovica povečanih stroškov. Če se po zvišanju cen povpraševanje po izdelkih monopolista vse bolj zmanjšuje (tj. z rastočo stopnjo), je manj verjetno, da bodo povišani stroški preneseni naprej, kot če se po zvišanju cen povpraševanje po izdelkih monopolista zmanjšuje vse manj (tj. s padajočo stopnjo), če so pri tem vse ostale okoliščine enake ( 58 )

(54) Tretjič, tudi narava in intenzivnost konkurence med podjetji na trgu, na katerem so dejavne neposredne stranke, vplivata na raven nadaljnjega prenosa. Zavedati se je treba, da je učinek, ki ga ima lahko povečana konkurenca na stopnjo nadaljnjega prenosa, odvisen od tega, ali prvotni povečani stroški vplivajo le na neposredno stranko (tj. povečani stroški za posamezno podjetje) ali tudi na konkurente neposredne stranke (tj. povečani stroški za celotno panogo). Če povečani stroški vplivajo na samo enega neposrednega kupca, ki močno konkurira z drugimi neposrednimi kupci, je nadaljnji prenos manj verjeten kot v primeru, ko se edini prizadeti neposredni kupec srečuje s šibko konkurenco. Vendar bo v primeru povečanih stroškov za celotno panogo veliko močno konkurenčnih neposrednih kupcev običajno raje preneslo naprej večji delež zadevnih povečanih stroškov kot pa v položaju, v katerem je med temi neposrednimi kupci šibkejša konkurenca ( 59 )

(55) V več sodbah nacionalnih sodišč v odškodninskih tožbah je bilo poudarjeno, da je treba proučiti, kako se povpraševanje odziva na spremembe cen, kakšna je intenzivnost konkurence in ali povečani stroški vplivajo na konkurente neposrednega kupca ali ne ( 60 )

(56) Četrtič, kot je navedeno v odstavku 51 in Prilogi 1, imajo lahko drugi elementi v določenih okoliščinah pomembno vlogo v mehanizmu oblikovanja cen neposrednega kupca in s tem pri nadaljnjem prenosu povečanih stroškov s strani neposrednega kupca. Eden od elementov, ki bi lahko bil pomemben za kvantitativno oceno nadaljnjega prenosa, je na primer to, ali surovina, na katero vplivajo povečani stroški, pomeni večji ali manjši del spremenljivih stroškov neposrednega kupca. Neposredni kupec se lahko pri spremembi svojih cen spoprijema s stroški, ki se imenujejo „stroški prilagoditve cen“. Če povečani stroški predstavljajo le majhen delež variabilnih stroškov, za neposrednega kupca zaradi stroškov prilagoditve cen morda ne bo dobičkonosno, da bi take povečane stroške prenesel naprej. Drugi vidiki, ki tudi lahko vplivajo na stopnjo nadaljnjega prenosa, so na primer stopnja moči kupca ali čas odločitev o oblikovanju cen, sprejetih na različnih stopnjah dobavne verige. Nekatere dejavnike iz odstavka 51 so upoštevala tudi nacionalna sodišča v zadevah, ki so vključevale nadaljnji prenos ( 61 )

(57) Obstoj in obseg nadaljnjega prenosa sta povezana z izgubo prodaje, ki običajno spremlja vsako zvišanje cen. Kot je opisano zgoraj, je mogoče to izgubo opredeliti kot učinek obsega, ki ga lahko kupec uveljavlja kot izgubo dobička. Učinek obsega se pojavi, ker se kupec običajno srečuje s padajočo krivuljo povpraševanja. Če se prvotni povečani stroški prenesejo po dobavni verigi naprej, bo do učinka obsega prišlo na vseh ravneh navpične verige. Zato bodo morda morala sodišča, kadar zahtevek vključuje škodo zaradi učinkov obsega, oceniti tudi tak učinek.

(58) Kot je navedeno zgoraj, ima vsaka žrtev kršitve konkurenčnega prava EU pravico zahtevati popolno odškodnino za utrpelo škodo, ki je vzročno povezana s kršitvijo. Pri uveljavljanju nadaljnjega prenosa lahko ocena učinka obsega postane pomembna za ocenitev višine škode zaradi povečanih stroškov v okviru odškodninske tožbe. V takem primeru pa je treba opozoriti, da če se celotna škoda oceni tako, da se učinek cene, povezan z nadaljnjim prenosom, enostavno odšteje od učinka povečanih stroškov, to privede do prenizke ocene škode, ki jo je utrpela neposredna ali posredna stranka, če se ne upošteva učinek obsega.

(59) Na izgubo obsega, ki izhaja iz povečanih stroškov, vplivata občutljivost povpraševanja, s katero se srečuje kupec, in način odzivanja konkurentov kupca na povečane stroške. Na primer, če se kupec srečuje z neelastičnim povpraševanjem, kar pomeni, da so njegove stranke le v manjšem obsegu občutljive na zvišanja cene, zvišanje cene vodi do razmeroma majhnega zmanjšanja obsega prodaje. Če vse ostalo ostane enako, je rezultat tega manjši učinek obsega kot v primeru bolj elastičnega povpraševanja. Hkrati pa se lahko, če tudi konkurenti kupca zvišajo svoje cene po povečanju stroškov, zmanjša tudi vpliv zvišanja lastne cene kupca na njegovo prodajo ( 62 )

3.2. Primeri

(60) Namen spodnjih hipotetičnih primerov je prikazati, kako pomembna so spoznanja iz ekonomske teorije, pojasnjena v tem oddelku in v Prilogi 1.

(61) V primeru 1 so opisani povečani stroški za posamezno podjetje na trgu z močno konkurenco.

Primer 1 Stanje: na istem upoštevnem trgu je deset proizvajalcev jabolčnega soka. Eden od proizvajalcev kupuje jabolka od dobavitelja, vključenega v kartelno dogovarjanje o cenah. Ta proizvajalec jabolčnega soka zahteva odškodnino kot nadomestilo za povečane stroške. Vendar toženec (dobavitelj jabolk) uveljavlja ugovor nadaljnjega prenosa in trdi, da je proizvajalec jabolčnega soka prenesel celotne povečane stroške na posredne kupce. Analiza: med proizvajalcem jabolčnega soka, ki se srečuje s povečanimi stroški, in drugimi devetimi podjetji obstaja močna konkurenca za proizvodnjo in dobavo jabolčnega soka. Vsi izdelki, ki jih prodaja teh deset podjetij, so za potrošnike precej podobni. Če drugi proizvajalci ne kupujejo jabolk od članov kartela, ampak jih lahko kupujejo po nižji ceni drugje, je proizvajalec, ki jih mora kupovati od kartela, v konkurenčno slabšem položaju v primerjavi s svojimi konkurenti. Sposobnost proizvajalca jabolčnega soka, da prenese povečane stroške naprej, bi bila tako omejena zaradi dejstva, da bi se njegova prodaja (in dobiček), če bi prenesel povečane stroške naprej, pa čeprav le delno, močno zmanjšala v primerjavi z njegovimi konkurenti. Močnejša kot je konkurenca med zadevnimi desetimi proizvajalci jabolčnega soka, bolj je omejena sposobnost nadaljnjega prenosa povečanih stroškov. Zato v tem scenariju neposredna stranka običajno ne bo mogla prenesti povečanih stroškov naprej.

(62) V primeru 2 so opisani povečani stroški za celotno panogo in intenzivnost konkurence.

Primer 2 Stanje: vseh deset proizvajalcev jabolčnega soka iz primera 1 kupuje jabolka od dobaviteljev, vključenih v kartelno dogovarjanje o cenah. Člani kartela trdijo, da so vsi povečani stroški preneseni na posredne kupce. Analiza: proizvajalci jabolčnega soka so podobno izpostavljeni povečanim stroškom in trg je opredeljen kot konkurenčen. Ker se vsi proizvajalci srečujejo s povečanimi stroški, eno podjetje ne bo v konkurenčno slabšem položaju v primerjavi z drugimi podjetji. Zato je verjetneje, da bo vsak proizvajalec jabolčnega soka večji del povečanih stroškov prenesel naprej, za razliko od stanja, opisanega v primeru 1 (kjer povečani stroški veljajo za posamezno podjetje). Za ponazoritev, na popolnoma konkurenčnem trgu je cena enaka mejnim stroškom, zato zvišanje stroškov surovine vodi neposredno do enakega zvišanja cene.

(63) V primeru 3 je opisano vprašanje stopnje nadaljnjega prenosa pri monopolistih, ki se srečujejo z različnim povpraševanjem.

Primer 3 Stanje: proizvajalec jabolčnega soka A je monopolist na trgu za proizvodnjo jabolčnega soka v državi članici 1, proizvajalec jabolčnega soka B pa je monopolist na istem proizvodnem trgu v državi članici 2. Stroški proizvodnje ene dodatne serije jabolčnega soka so nespremenljivi in podobni za oba proizvajalca. Oba proizvajalca jabolčnega soka sta kupovala jabolka od dobavitelja C, vključenega v kartelno dogovarjanje o cenah. Zato sta se tako proizvajalec A kot proizvajalec B srečevala s povečanimi stroški v višini 6 EUR na zaboj jabolk, saj sta jabolka kupovala od dobavitelja C. Proizvajalca A in B sta se srečevala z različnim povpraševanjem iz maloprodajne živilske verige v posamezni državi članici. V državi članici 1 je bilo povpraševanje enako občutljivo na spremembo cen za vse ravni cen (povpraševanje je bilo linearno, glej okvir 15). V državi članici 2 ni bilo tako. V tej državi se je povpraševanje „vse manj zmanjševalo“ (s padajočo stopnjo), ko se je cena zviševala (povpraševanje je bilo konveksno, glej tudi okvir 15). Proizvajalca A in B zahtevata odškodnino od dobavitelja C (člana kartela) za škodo, nastalo zaradi povečanih stroškov. Dobavitelj C uveljavlja ugovor nadaljnjega prenosa, pri čemer trdi, da sta proizvajalca A in B polovico povečanih stroškov prenesla naprej. Analiza: monopolista v državah članicah 1 in 2 sta se srečevala z različnim povpraševanjem iz maloprodajne živilske verige v posamezni državi članici. Njuni stroški proizvodnje ene dodatne serije jabolčnega soka so bili nespremenljivi. Povečani stroški v višini 6 EUR na zaboj jabolk so se šteli za zvišanje mejnih stroškov vsakega od njiju. Po takem zvišanju stroškov so bile možnosti za prilagoditev cen navzgor odvisne od tega, kolikšen obseg proizvodnje bi moral vsak žrtvovati, da bi prenesel naprej določen znesek spremenjenih stroškov, tj. povišal cene. Tako je, ker bo, če je izgubljeni obseg pri zviševanju cen razmeroma majhen, zvišanje cen privlačnejše, kot če je izgubljeni obseg velik. Izgubljeni obseg pri zviševanju cen je povezan z ukrivljenostjo krivulje povpraševanja, s katerim se srečuje monopolist, tj. od tega, ali je povpraševanje linearno, konveksno ali konkavno. To je podrobneje pojasnjeno tudi v okvirju 15 spodaj. Kar zadeva monopolista A v državi članici 1, je na podlagi ekonomske teorije mogoče zatrjevati, da je monopolist naprej prenesel polovico povečanih stroškov, tj. 3 EUR. Vendar ker se je monopolist B srečeval s konveksnim povpraševanjem, bi preostalo povpraševanje ob zvišanju cene postalo manj občutljivo na ceno. V primerjavi z monopolistom A, ki se srečuje z linearnim povpraševanjem, bi monopolist ob zvišanju cene za 3 EUR izgubil manjši obseg. To pomeni, da je imel monopolist B spodbudo za nadaljnji prenos več kot 3 EUR.

(64) Primer 4 opisuje vprašanje stroškov prilagoditve cene ter spremenljive stroške v primerjavi s fiksnimi na kratki in dolgi rok.

Primer 4 Stanje: Podjetji A in B sta edini podjetji, ki imata v lasti stolpne žerjave in ju izposojata v državi članici 1. Med letoma 2005 in 2015 sta bili podjetji A in B udeleženi v kartelu in sta se dogovorili o povišanju cen najema stolpnih žerjavov za 80 odstotkov. Podjetje C je gradbeno podjetje, dejavno v mestih po vsej državi članici 1. Podjetje načrtuje, gradi in prodaja stanovanja v stolpnicah končnim kupcem. Cene stanovanj se oglašujejo v različnih medijih in na različnih mestih, tudi na spletu, v časopisih in na uličnih plakatih. Nacionalni organ, pristojen za konkurenco v državi članici 1, je ugotovil, da pomeni dogovor o cenah v gradbenem sektorju kršitev konkurenčnega prava, zoper njegovo odločitev o naložitvi glob članom kartela pa se podjetji A ali B nista pritožili. Podjetje C je neposredna stranka kartela. Zahteva odškodnino od članov kartela, podjetij A in B. Vendar sta podjetji A in B vložili ugovor nadaljnjega prenosa ter trdita, da je podjetje C preneslo celotne povečane stroške na posredne kupce, tj. končne stranke, ki so kupile stanovanja v stolpnicah. Analiza: Najem stolpnih žerjavov je eden od številnih vhodnih stroškov, ki jih ima podjetje C pri načrtovanju in gradnji stolpnic. Primeri drugih vhodnih stroškov so surovine, kot sta jeklo in beton, ter stroški dela in finančni stroški. Zato je verjetno, da najem stolpnih žerjavov pomeni le majhen delež skupnih stroškov. Ker se cene stanovanj oglašujejo široko, lahko podjetju C nastanejo precejšnji stroški prilagoditve cen. Ker pa je kartel trajal 10 let, lahko stroški prilagoditve cen v primerjavi s povečanimi stroški po določenem obdobju postanejo zanemarljivi, kar podjetje C spodbudi k upoštevanju povečanih stroškov pri določanju cen stanovanj. Zato se lahko zgodi, da podjetje C zaradi stroškov prilagoditve cen na kratki rok ne bo spodbujeno k nadaljnjemu prenosu povečanih stroškov. Vendar se lahko spodbuda za nadaljnji prenos povečanih stroškov med obdobjem kršitve spremeni. Da bi sodišče ocenilo dejanski nadaljnji prenos v zadevnem obdobju, mora zato oceniti učinek nadaljnjega prenosa na podlagi razpoložljivih dokazov, na primer z uporabo ene od metod, opredeljenih v oddelku 4.

4. KVANTITATIVNA OCENA NADALJNJEGA PRENOSA IN UČINKA OBSEGA – SPLOŠNI VIDIKI

(65) Odškodnina za utrpelo škodo je namenjena postavitvi oškodovanca v položaj, v katerem bi bil, če kršitve ne bi bilo. Za oceno takega položaja je treba ugotovljeno stanje, tj. stanje, v katerem je prišlo do kršitve, primerjati s hipotetičnim stanjem, tj. stanjem, v katerem ni prišlo do kršitve. To hipotetično stanje se imenuje „hipotetični scenarij“.

(66) Namen oblikovanja hipotetičnega scenarija je izolirati učinek kršitve od drugih dejavnikov, ki vplivajo na ceno izdelka ali storitve, ki bi vplivali na tako ceno, tudi če ne bi prišlo do kršitve ( 63 ) . Na primer, povečanje povpraševanja bi običajno vodilo do zvišanja cen tudi v odsotnosti kartela. Neposredni ali posredni kupci ne bi smeli biti upravičeni do odškodnine zaradi takega učinka. Zato je treba pri oblikovanju hipotetičnega scenarija preveriti obstoj dejavnikov, ki niso povezani s kršitvijo ( 64 )

(67) Ker gre za hipotetični scenarij, ga ni mogoče neposredno upoštevati. Kot je opisano v nadaljevanju, so bile v ekonomiji in pravni praksi razvite različne metode in tehnike za oblikovanje hipotetičnega scenarija. Te se razlikujejo glede na temeljne predpostavke in raznolikost potrebnih podatkov.

(68) Čeprav je namen teh metod ugotoviti, kako bi se trg razvijal brez kršitve, lahko neposredni dokazi, ki so na voljo strankam in sodišču (npr. interni dokumenti, ki opisujejo, kako je neposredni kupec prenesel prvotne povečane stroške v določenem primeru), v okviru veljavnih nacionalnih pravnih pravil zagotovijo tudi pomembne informacije za oceno škode v posameznem primeru ( 65 )

(69) Nacionalna sodišča bodo pri obravnavi nadaljnjega prenosa v okviru odškodninske tožbe zaradi kršitve konkurenčnega prava morda morala upoštevati tri elemente, ki se nanašajo na škodo, za katero lahko neposredni ali posredni kupec zahteva odškodnino, in sicer povečane stroške, učinek cene, povezan z nadaljnjim prenosom, ter učinek obsega, povezan z nadaljnjim prenosom ( 66 ) . Nacionalna sodišča in ekonomski izvedenci se lahko odločijo, da bodo te tri komponente ocenili zaporedoma, tj. v tristopenjskem postopku, opredeljenem v nadaljevanju.

(70) V prvem koraku se lahko povečani stroški kvantitativno ali drugače ocenijo. Za to se lahko uporablja več različnih metod. Vendar so metode, ki jih stranke in sodišča najpogosteje uporabljajo za oceno prvotnih povečanih stroškov, tako imenovane metode, ki temeljijo na primerjavi. Različne metode za oceno povečanih stroškov so podrobno obravnave v praktičnem vodniku.

(71) Drugi korak vključuje oceno razsežnosti učinka cen, povezanega z nadaljnjim prenosom. Obseg tega učinka se lahko oceni neposredno z uporabo metod, ki temeljijo na primerjavi, tj. podobnih metod kot pri kvantitativni oceni povečanih stroškov. Če so izpolnjene določene predpostavke, se lahko obseg tega učinka oceni tudi posredno s pridobitvijo ocene stopnje, pri kateri bi se moralo zvišanje zadevnih stroškov surovin prenesti naprej, ter s povezovanjem te ocene z informacijami o povečanih stroških in prodaji. V oddelkih 5.1 do 5.2 je pregled različnih pristopov za kvantitativno oceno teh učinkov.

(72) V tretjem koraku se oceni učinek obsega, povezan z nadaljnjim prenosom. Podobno kot učinek cen, povezan z nadaljnjim prenosom, se lahko tudi učinek obsega oceni neposredno ali posredno. Različni pristopi za kvantitativno oceno teh učinkov so obravnavani v oddelkih 6.2 in 6.3.

(73) Za ocenjevanje višine škode v odškodninskih tožbah pred nacionalnimi sodišči zaradi kršitve konkurenčnega prava EU se lahko uporabljajo tudi drugi pristopi, kot je pristop simulacije, ki hkrati upoštevajo z nadaljnjim prenosom povezane učinke cene in obsega. Pristop simulacije je na kratko pojasnjen v oddelku 5.2.

4.1. Podatki in informacije, ki so potrebni za kvantitativno oceno učinkov nadaljnjega prenosa

(74) Kot je pojasnjeno v oddelku 2.2, direktiva o odškodninskih tožbah vsebuje pravila, ki urejajo razkritje dokazov. Podatki in informacije, s katerimi razpolagajo stranke ali tretje osebe, so pomembni dejavniki za izvedbo zanesljive ekonomske analize učinkov nadaljnjega prenosa. Zato je lahko opredelitev potrebe po podatkih za oblikovanje hipotetičnega scenarija in njihove razpoložljivosti koristen prvi korak pri kvantitativni oceni učinka cene, povezanega z nadaljnjim prenosom.

(75) Pri odločanju o tem, katere vrste podatkov in informacij so v posameznem primeru upoštevne, so lahko sodniku v pomoč splošna spoznanja iz ekonomske teorije, pojasnjena v oddelku 3. Ta spoznanja so lahko pomembna tudi, kadar mora sodnik oceniti nasprotujoča si mnenja ekonomskih izvedencev ( 67 ) . Poleg tega vrsta podatkov, potrebnih za oceno nadaljnjega prenosa, običajno zahteva dobro poznavanje zadevne panoge in prevladujočih značilnosti trga v obravnavani zadevi. Zato je lahko koristno, če se na začetku upoštevajo dokumenti, ki v prvi vrsti dokazujejo verodostojnost nadaljnjega prenosa, kot so obstoječe sodne odločbe, vzporedni civilni postopki na isti ali drugi stopnji dobavne verige na istem trgu, tržne raziskave ali odločbe organov, pristojnih za konkurenco, v katerih je opisana ustrezna dinamika trga ( 68 )

(76) Sodišče bo morda moralo proučiti kvalitativne in kvantitativne dokaze ( 69 ) . Kvalitativni dokazi, kot so notranji dokumenti o strategiji oblikovanja cen, pogodbe in finančna poročila, se lahko proučijo v okviru ekonomske teorije. Poleg tega lahko zagotovijo informacije o tem, ali obstajajo dokazi o povezavi med oblikovanjem cen nižje v prodajni verigi in povečanimi stroški višje v prodajni verigi, ki so rezultat kršitve.

(77) Vendar so lahko v številnih primerih za oblikovanje hipotetičnega scenarija in preverjanje obstoja različnih dejavnikov, ki vplivajo na nadaljnji prenos, uporabni tudi kvantitativni dokazi. Taki dokazi lahko vključujejo podatke o dejanskih cenah, stroških ali maržah, pa tudi zunanje kazalnike, ki bi vplivali na odločitve podjetij o oblikovanju cen, na primer skupne ukrepe gospodarske aktivnosti (kot so rast BDP, inflacija in stopnje zaposlenosti). V nekaterih primerih so lahko regionalne spremenljivke gospodarske aktivnosti koristne za preverjanje obstoja različnih regionalnih teženj, ki niso povezane s kršitvijo.

(78) Sodišče lahko upošteva tudi dejavnike, ki so bolj specifični za panogo ali posamezna podjetja in vplivajo na oblikovanje cen. Na primer, v primeru iz okvirja 1 zgoraj bi dobavitelj žičnih napeljav B, če bi bila tudi plastika pomembna surovina za proizvodnjo žičnih napeljav v obdobju kršitve, ko se je proizvajalec bakra A dogovoril s svojimi konkurenti, da bodo določili cene za baker kot drugo pomembno surovino za dobavitelja žičnih napeljav B, verjetno na svoje stranke prenesel tudi zvišanje cen za plastiko, ki ni bila predmet kršitve konkurenčnega prava EU. V tem primeru bi se z oceno obsega nadaljnjega prenosa, pri kateri se ne upoštevajo učinki, povezani z zvišanjem cen plastike, bistveno precenil nadaljnji prenos povečanih stroškov z napačnim pripisovanjem celotnega zvišanja cen kršitvi. Podobna utemeljitev velja za morebitna znižanja stroškov drugih surovin, ki bi, če se ne bi upoštevali in prenesli po dobavni verigi naprej, umetno zmanjšali ocenjen nadaljnji prenos povečanih stroškov kartela.

(79) V primerih v nadaljevanju se uporaba metod osredotoča na ceno. Sodišče lahko glede na razpoložljivost podatkov in okoliščine zadevnega primera iste metode upošteva tudi za oceno drugih ekonomskih spremenljivk, kot so stopnje dobička ali višina stroškov podjetja. Podatki, uporabljeni za primerjavo prizadetega trga s hipotetičnim scenarijem, se lahko nanašajo na celoten trg (npr. povprečna cena žičnih napeljav za vse stranke na drugih proizvodnih trgih ali geografskih trgih) ali na nekatere stranke ali skupine strank.

4.2. Uporaba ekonomskih izvedencev

(80) V številnih primerih so lahko pri ocenjevanju nadaljnjega prenosa povečanih stroškov v odškodninske tožbe pred nacionalnimi sodišči vključeni ekonomski izvedenci. Pravila o izvedenskih mnenjih se med državami članicami močno razlikujejo ( 70 ) . Vsekakor pa lahko nacionalnim sodiščem koristijo smernice o splošnih načelih in orodjih, pomembnih za vključevanje ekonomskih izvedencev.

(81) Če to dovoljuje nacionalna zakonodaja, lahko sodišče na začetku postopka spodbudi razpravo med izvedenci, ki zastopajo udeležene strani. Cilj takih razprav je lahko omejitev področij soglasja in nesoglasja o vprašanjih, ki so pomembna za obravnavani primer, vključno z vprašanji, povezanimi z zahtevami za razkritje. Primer takega pristopa je naveden v okvirju 3 spodaj.

Okvir 3

Primer zadeve, ki vključuje dokaze, ki so jih predložili ekonomski izvedenci (71)

V postopku pred sodiščem Združenega kraljestva, so ekonomski izvedenci, ki zastopajo posamezni stranki (kršitelja in tožnika), predlagali svojo posebno metodo za ocenjevanje nadaljnjega prenosa. Sodnik je izrazil zaskrbljenost zaradi morebitne kompleksnosti izvedenskih dokazov in od izvedencev strank zahteval, naj dosežejo soglasje o predlaganem pristopu k ekonomskim dokazom o nadaljnjem prenosu, preden je bilo odrejeno kakršno koli razkritje. Če izvedenci ne bi dosegli soglasja o pristopu, bi sodnik upošteval stališča o ustreznih pristopih, vključno z razlago predlogov vsakega izvedenca, zahtevane informacije in stroške postopka ter se nato odločil, katero metodo bi bilo treba uporabiti.

(82) V nekaterih jurisdikcijah lahko nacionalna sodišča imenujejo ekonomske izvedence, ki sodniku pomagajo oceniti nadaljnji prenos in tradicionalno uporabljajo ta pristop za ocenjevanje prvotnih povečanih stroškov. Sodišče lahko podoben pristop uporabi pri ocenjevanju nadaljnjega prenosa, na primer z uporabo tako imenovanih metod, ki temeljijo na primerjavi. Izkušnje z izvedenci, ki jih imenuje sodišče, pri ocenjevanju povečanih stroškov so lahko zato pomembne tudi za ocenjevanje nadaljnjega prenosa. Primer pristopa, v katerem je sodišče imenovalo ekonomskega izvedenca, je naveden v okvirju 4 spodaj.

Okvir 4

Primer zadeve, v kateri sodišče imenuje ekonomskega izvedenca (72)

V zadevi pred nemškim sodiščem je sodišče imenovalo ekonomskega izvedenca. Naloga izvedenca je bila predlagati metodologijo in pozneje kvantitativno oceniti povečane stroške. Kot prvi korak je izvedenec predlagal empirično metodo za ocenjevanje povečanih stroškov. Pristop, ki ga je predlagal izvedenec, se je obravnaval v pisni obliki in na ustnih zaslišanjih, preden je sodišče odločilo, kateri pristop naj se uporabi. V naslednjem koraku je bila uporabljena izbrana metoda in izračunani so bili povečani stroški. Osnovni podatki, uporabljeni za izračune, so bili predloženi sodišču in strankam. Tretji korak je bil preverjanje zanesljivosti, pri katerem so imele stranke priložnost, da podajo pripombe in postavijo vprašanja. Te pripombe so se upoštevale pri končni oceni, predloženi sodišču. Pri končni oceni so se upoštevale tudi verodostojnost ocenjenih rezultatov, zanesljivost ocenjenih učinkov in kakovost osnovnih podatkov.

(83) V zadevi, v kateri imajo ekonomski izvedenci, ki zastopajo stranke, nasprotujoča si stališča glede tega, kateri pristop bi bilo treba uporabiti za ocenjevanje nadaljnjega prenosa, se lahko sodišče o tem, katero metodo je treba uporabiti, posvetuje tudi z nacionalnim organom, pristojnim za konkurenco ( 73 ) . Poleg tega lahko sodišče za oceno stopnje nadaljnjega prenosa načeloma uporabi tudi informacije iz odločbe organa, pristojnega za konkurenco, na primer v zvezi s prvotnimi povečanimi stroški ( 74 )

5. KVANTITATIVNA OCENA IN OCENJEVANJE UČINKOV CEN, POVEZANIH Z NADALJNJIM PRENOSOM

(84) Pri ocenjevanju učinka cene, povezanega z nadaljnjim prenosom, lahko nacionalna sodišča uporabljajo različne vrste ekonomskih pristopov za kvantitativno oceno, zlasti pristope, ki temeljijo na primerjavi, pa tudi pristop stopnje nadaljnjega prenosa ( 75 ) ali pristop simulacije. Ti pristopi, kakor so opisani v tem poglavju, za podlago za oceno učinka nadaljnjega prenosa uporabljajo kvantitativne podatke. V številnih primerih lahko sodišču pri ocenjevanju učinka nadaljnjega prenosa koristi tudi presoja kvalitativnih dokazov, kot so notranji dokumenti ali ustne izjave prič. Razpoložljivost takih kvalitativnih dokazov ima lahko pomembno vlogo pri odločanju, ali in katere od tehnik lahko stranka uporabi za izpolnjevanje zahtevanega dokaznega standarda v skladu z veljavno zakonodajo ( 76 )

5.1. Metode, ki temeljijo na primerjavi

(85) Učinek cene, povezan z nadaljnjim prenosom, v različnih fazah dobavne verige se lahko izračuna z neposredno oceno zvišanja cen ali spremembe marž, ki je rezultat vpliva prvotnih povečanih stroškov. Ta metoda pri ugotavljanju, ali je neposredni kupec povečane stroške prenesel naprej, primerja ceno, ki jo je določil neposredni kupec v obdobju kršitve, s ceno na enem ali več primerjalnih trgih.

(86) Pri ocenjevanju učinka cene, povezanega z nadaljnjim prenosom, lahko sodišče oceni razlike med ugotovljenimi in hipotetičnimi cenami ali maržami ( 77 ) z uporabo enakih metod, ki temeljijo na primerjavi, kot se uporabljajo za izračun prvotnih povečanih stroškov. Temeljni koncept teh metod je podrobno opisan v praktičnem vodniku, nadaljnje smernice za izvajanje takih metod v okviru nadaljnjega prenosa pa so na voljo v nadaljevanju.

(87) Prednost metod, ki temeljijo na primerjavi, je, da se zanje uporabljajo podatki iz resničnega življenja, pridobljeni na enakem ali podobnem trgu ( 78 ) . Temeljijo na dejstvu, da se lahko primerjalni scenarij šteje za reprezentativen za scenarij brez kršitve. Organi za konkurenco v Evropi so te metode priznali in jih uporabljajo tudi za opravljanje analiz, ki so podobne ocenjevanju nadaljnjega prenosa, na primer pri naknadnem ocenjevanju politike varstva konkurence ( 79 )

(88) Pri uporabi metode, ki temelji na primerjavi, bi bilo idealno primerjati ceno ali maržo med obdobjem kršitve s povsem istim trgom brez kršitve. Seveda pa ni mogoče natančno vedeti, kako bi se trg razvijal v odsotnosti kršitve. Lahko da, na primer, pomembni dejavniki, ki vplivajo na cene, ki jih določi neposredni kupec, kot so spremembe povpraševanja ali cen drugih surovin, ne bi imeli podobnega učinka na cene v obdobju kršitve in v hipotetičnem scenariju.

(89) Pri odločanju, ali je določen primerljiv trg primeren za hipotetični scenarij, je ključno upoštevati te dejavnike. Kot je podrobneje pojasnjeno v oddelku 5.1.1, so na voljo različne tehnike, ki omogočajo upoštevanje razlik med trgom, na katerega vpliva kršitev, in primerljivimi trgi. Ali se stopnja podobnosti med trgom, na katerem je prišlo do kršitve, in primerjalnimi trgi, šteje za zadostno, da se lahko rezultati take primerjave uporabijo za oceno nadaljnjega prenosa, je odvisno od nacionalnih pravnih sistemov ( 80 )

5.1.1. Pristopi

(90) Pri ocenjevanju učinka nadaljnjega prenosa z uporabo metode, ki temelji na primerjavi, se cena, ki jo določi neposredni ali posredni kupec v obdobju kršitve, primerja s scenarijem brez kršitve oziroma hipotetičnim scenarijem. Hipotetični scenarij se lahko oblikuje na podlagi ( 81 ) — podatkov o ceni ali maržah, ki se nanašajo na ta trg pred kršitvijo in/ali po njej, kar se običajno imenuje pristop stanja pred kršitvijo, med njo in po njej, — podatkov o istem (proizvodnem) trgu, vendar na drugem geografskem območju, ali drugem proizvodnem trgu, za katerega se šteje, da se razvija podobno kot trg, na katerem je dejaven neposredni ali posredni kupec, kar se običajno imenuje presečni pristop, ali — kombinacije primerjav glede na čas in primerjav med trgi, kar se običajno imenuje pristop razlik v razlikah.

5.1.1.1. Pristop stanja pred kršitvijo, med njo in po njej

(91) Pri pristopu, ki se pogosto uporablja pri ocenjevanju prvotnih povečanih stroškov, se primerjajo cene na istem trgu skozi čas: to je torej primerjava stanja pred kršitvijo, med njo in po njej (prikazana v okvirju 5 spodaj) ( 82 ) . Pri uporabi tega pristopa za oceno nadaljnjega prenosa je primerjalni trg povsem isti proizvodni trg kot trg, na katerem je bil v času kršitve dejaven neposredni ali posredni kupec, vendar analiziran v različnih časovnih obdobjih. Osnovna predpostavka je torej, da prestavlja zadevni proizvodni trg v obdobju brez kršitve dober približek hipotetičnega scenarija, tj. stanje, ki bi na proizvodnem trgu vladalo, če v obdobju kršitve ne bi prišlo do kršitve. Ta predpostavka je lahko napačna, ker v praktičnem smislu ni nobenega primerjalnega trga z geografskega ali proizvodnega vidika, ki bi upošteval dodatni element izolacije glede na učinek, ki izhaja iz kršitve.

Okvir 5

Ponazoritev primera pristopa stanja pred kršitvijo, med njo in po njej (83)

Cena žičnih napeljav

(92) V primeru iz okvirja 5 zgoraj se predvideva, da je nezakonito določanje cen v industriji bakra trajalo pet let, in sicer med v obdobju 2005–2010. V tem obdobju ( 84 ) so bili prvotni povečani stroški preneseni na proizvajalca avtomobilov C. Pri uporabi te metode se cena, ki jo je plačeval proizvajalec avtomobilov v obdobju kršitve, primerja s ceno, ki jo je proizvajalec avtomobilov plačeval v obdobju, na katero kršitev in nadaljnji prenos nista vplivala, tj. v letih 2003 in 2004. Primer zadeve, v kateri je tožnik uporabil ta pristop, je naveden v okvirju 8 spodaj.

5.1.1.2. Presečni pristop

(93) V nekaterih primerih lahko opazovanje razvoja cen po obdobjih na primerjalnem trgu ali trgu, na katerem je prišlo do kršitve, predstavlja izziv. V takih primerih bi se lahko uporabila druga metoda, ki temelji na primerjavi, in sicer metoda, s katero se primerjajo različni geografski trgi. Osnovna predpostavka tega pristopa je, da je drugi geografski trg trgu, na katerem je prišlo do kršitve, podoben v vseh vidikih, razen v obstoju kršitve. Tudi ta predpostavka je lahko pretirana.

(94) 1 v obdobju kršitve v državi članici 1 ( p 1), s povprečno ceno, ki so jo plačevali podobni proizvajalci avtomobilov v državi članici 2, tj. na ločenem geografskem trgu, ki ga kršitev ni prizadela ( p 2). Ta metoda se imenuje medtržna primerjava Na primer, kot je prikazano v okvirju 6 spodaj, lahko nacionalno sodišče upošteva primerjavo cen, ki jih je plačeval proizvajalec avtomobilov Cv obdobju kršitve v državi članici 1 (1), s povprečno ceno, ki so jo plačevali podobni proizvajalci avtomobilov v državi članici 2, tj. na ločenem geografskem trgu, ki ga kršitev ni prizadela (2). Ta metoda se imenuje medtržna primerjava ( 85 )

Okvir 6

Ponazoritev primera presečnega pristopa

Če je p1 višja od p2, to pomeni, da je bil povezani učinek cene prenesen z dobavitelja žičnih napeljav B1 na proizvajalca avtomobilov C1 v državi članici 1. Enake vrste primerjava se lahko izvede v zvezi s katero koli drugo ekonomsko spremenljivko, na primer maržami ali prodanimi količinami.

5.1.1.3. Pristop razlike v razlikah

(95) Z ekonomskega vidika je izmed metod, ki temeljijo na primerjavi, najnatančnejša tista, ki združuje pristop stanja pred kršitvijo, med njo in po njej s presečnim pristopom. Ta metoda je pristop razlike v razlikah ( 86 ) . Osredotoča se na razvoj ustrezne ekonomske spremenljivke na trgu, ki ga je prizadel nadaljnji prenos, v določenem obdobju (razlika po obdobjih na trgu, ki ga je prizadel nadaljnji prenos) in ga primerja z razvojem iste spremenljivke v istem obdobju na neprizadetem primerljivem trgu (npr. na drugem geografskem trgu).

(96) Pristop razlike v razlikah je ponazorjen v okvirju 7.

Okvir 7

Ponazoritev pristopa razlike v razlikah

(97) Predpostavljajmo, da v primeru, ki je podlaga za okvir 5 in okvir 6, proizvajalec avtomobilov C 1 v državi članici 1 (posredni kupec) zahteva odškodnino od proizvajalca bakra A1 (kršitelj). Kot je pojasnjeno v odstavku 8, vsa škoda, ki jo utrpi C 1 , izhaja iz nadaljnjega prenosa povečanih stroškov z dobavitelja žičnih napeljav B 1 . Uporaba pristopa razlike v razlikah bi vključevala oceno razvoja cene, ki jo je proizvajalec avtomobilov C 1 v državi članici 1 (trg z učinkom cen, povezanim z nadaljnjim prenosom) plačeval v določenem obdobju, in njegovo primerjavo z razvojem cene, ki jo je plačeval proizvajalec C 2 v državi članici 2 (ki je kršitev ni prizadela in v kateri zato ni bilo učinkov cen, povezanih z nadaljnjim prenosom) v istem obdobju. Primerjava kaže razliko med temi razlikami po obdobjih. To zagotavlja oceno spremembe cene, ki jo je plačeval proizvajalec avtomobilov, razen vseh tistih dejavnikov, ki so enako vplivali na trge v državi članici 1 in državi članici 2. Zato metoda ločuje učinek cene, povezan z nadaljnjim prenosom, od drugih vplivov na ceno žičnih napeljav, ki so skupni obema trgoma.

(98) Metodo je mogoče ponazoriti z drugo različico primera, ki je podlaga za okvir 6 in okvir 7. Predpostavljajmo, da primerjava stanja pred kršitvijo, med njo in po njej kaže zvišanje cene na enoto žičnih napeljav v višini 100 EUR v državi članici 1 (v kateri je prišlo do kršitve in nadaljnjega prenosa) v obdobju 2005–2010. Analiza neprizadetega trga v državi članici 2 v istem obdobju morda pokaže, da se je cena na enoto žičnih napeljav zvišala le za 10 EUR, in sicer zaradi zvišanja stroškov druge surovine, na primer plastike. Ob predpostavki, da so višji stroški surovine (plastike) zadevali tudi državo članico 1, pri tem pa so vse druge okoliščine enake, bi primerjava različnega razvoja cen žičnih napeljav v državah članicah 1 in 2 pokazala zvišanje cene zaradi učinka nadaljnjega prenosa. V zadevnem primeru bi bilo to 90 EUR.

(99) Zato je pomembna prednost pristopa razlike v razlikah to, da lahko izloči spremembe, ki niso povezane z učinkom cene, povezanim z nadaljnjim prenosom, ki so se pojavile v istem obdobju kot nadaljnji prenos. Vendar temelji na predpostavki, da drugi dejavniki, v zgornjem primeru cena plastike, podobno vplivajo na trge. Če to ne drži, je morda potrebno ekonometrično izvajanje tehnike razlike v razlikah. Izvajanje takih tehnik je podrobneje opisano v oddelku 5.1.2 spodaj.

5.1.2. Izvajanje pristopov, ki temeljijo na primerjavi, v praksi

(100) Za ocenjevanje učinkov cene, povezanih z nadaljnjim prenosom, so na voljo različne tehnike, ki temeljijo na pristopu, ki temelji na primerjavi. Nekateri dejavniki, kot je zvišanje stroškov surovin v zgornjem primeru, lahko morda vplivajo samo na primerljivi trg ali samo na trg, na katerega je vplival nadaljnji prenos. Kot je pojasnjeno zgoraj, bi bilo treba opazovane podatke prilagoditi za upoštevanje takih vplivov. Pri tem gre lahko za enostavne prilagoditve podatkov v primerih, ko se lahko vplivni dejavnik in razsežnost njegovih učinkov razmeroma enostavno upoštevata.

(101) V nekaterih primerih, ko razpoložljivost in kakovost podatkov to dovoljujeta, se lahko prilagoditve primerljivih podatkov izvedejo na podlagi ekonometričnih tehnik, zlasti z uporabo regresijske analize. Regresijska analiza je statistična tehnika za pomoč pri analizi vzorcev v razmerju med ekonomskimi spremenljivkami.

(102) V regresijski analizi se proučijo več ugotovitev glede podatkov za obravnavano spremenljivko in verjetne vplivne spremenljivke. Ugotovljeno razmerje je običajno izraženo v obliki enačbe. Enačba omogoča oceno učinkov vplivnih spremenljivk na obravnavano spremenljivko in njihovo izločitev iz učinkov kršitve. Na podlagi regresijske analize je mogoče oceniti, kako tesno so ustrezne spremenljivke medsebojno povezane, kar lahko v nekaterih primerih nakazuje vzročni vpliv ene spremenljivke na drugo ( 87 )

(103) Različne tehnike, ki so na voljo za prilagoditve primerljivih podatkov, so podrobneje opisane v praktičnem vodniku ( 88 ) . Praktični vodnik s sklicevanjem na primere in ponazoritve zagotavlja smernice o konceptih, pristopih in pogojih za uporabo različnih tehnik. Uporabljati bi se moral kot podlaga za obravnavo vprašanj v zvezi s pristopi, ki so na voljo za izvajanje metod, ki temeljijo na primerjavi.

(104) Sodišče bi moralo upoštevati, da lahko uporaba regresijskih analiz poveča natančnost ocene škode in s tem prispeva k izpolnjevanju zahtevanega dokaznega standarda ( 89 ) . Nacionalna sodišča so v zadevah, v katerih so bile dodeljene odškodnine, obravnavala dokazno vrednost statističnih dokazov, kot so regresijske analize ( 90 )

(105) Na splošno je dokazna vrednost statističnih podatkov odvisna od tega, koliko se lahko izognejo tveganju za tako imenovane lažno pozitivne rezultate, tj. ugotovitvi učinka nadaljnjega prenosa, ko ta dejansko ne obstaja, in za tako imenovane lažno negativne rezultate, tj. neugotovitvi učinka nadaljnjega prenosa, ko ta dejansko obstaja. Za obravnavo teh tveganj se lahko v statističnem modelu uporabita koncepta statistične značilnosti in statistične moči. Koncept statistične značilnosti vključuje določitev strogih zahtev za to, da se šteje, da obstaja učinek nadaljnjega prenosa. Pogosto se uporablja pristop, pri katerem se za lažno pozitivne rezultate določi petodstotno tveganje z uporabo 95-odstotnega tako imenovanega intervala zaupanja ( 91 ) . Regresijski modeli pa lahko zmanjšajo tudi tveganje za lažno negativne rezultate ( 92 ) . V konkretnem primeru, v katerem se ocenjuje nadaljnji prenos, mora sodišče presoditi, ali se regresijski model, ki mu je bil predstavljen, toliko izogiba tveganjem za lažno pozitivne in lažno negativne rezultate, da ima dokazno vrednost.

(106) Potencialni pomen prilagajanja primerljivih podatkov z uporabo kvantitativnih tehnik, kot je regresijska analiza, se lahko prikaže s sklicevanjem na sodbo nemškega sodišča, ponazorjeno v okvirju 8.

Okvir 8

Zadeva nemško avtomobilsko steklo (93)

Tožnik v tej odškodninski tožbi je bil posredni kupec, ki je kupoval od članov kartela proizvajalcev avtomobilskega stekla. Člani kartela so kršili člen 101 PDEU, Evropska komisija pa jih je leta 2008 kaznovala. Izvedenci tožnika so izvedli analizo razvoja cen pred obdobjem kartela, med njim in po njem. Izvedenci niso izvedli regresijskih ali korelacijskih analiz, temveč so poskušali prikazati povezavo med ceno avtomobilskega stekla (kartelnega izdelka) in nadomestnega avtomobilskega stekla zgolj z opazovanjem cenovnih vzorcev. Vendar je sodišče menilo, da ta analiza ni dokazala morebitnih zadostno neposrednih vzročnih zvez med oblikovanjem cen zgoraj navedenih izdelkov. Tako je bilo zlasti zaradi podatkov, ki so bili uporabljeni pri izvedenski analizi tožnikov, in dejstva, da ta ni ustrezno upoštevala drugih učinkov na cene in tržnih gibanj. Sodišče je v zadevnem primeru za zavrnitev trditev o nadaljnjem prenosu upoštevalo tudi tržne pogoje.

(107) Vendar lahko tehnike, ki temeljijo na ekonometričnih analizah, v nekaterih primerih povzročijo precejšnje stroške. V takih primerih lahko sodišče odloči, da zadošča ocena nadaljnjega prenosa s hkratno oceno kvantitativnih podatkov brez uporabe regresijske analize in ob upoštevanju kvalitativnih dokazov. Poleg tega je lahko za sodišče v večini primerov, tudi kadar uporablja kvantitativne metode, opisane v tem oddelku, koristno, da oceni kvalitativne dokaze, kot so neposredni dokazi o nadaljnjem prenosu.

(108) Pri ocenjevanju nadaljnjega prenosa na podlagi kvalitativnih dokazov so lahko zlasti pomembni notranji dokumenti, ki opisujejo politiko oblikovanja cen podjetja. Pri ocenjevanju notranjih dokumentov bi se moralo sodišče zavedati, da lahko podjetja v različnih panogah ali celo znotraj iste panoge sprejmejo različne politike oblikovanja cen. V nekaterih primerih lahko ima podjetje jasno politiko ali uveljavljeno prakso, ki določa prilagoditve cen, ki izhajajo iz določenih sprememb stroškov. V nekaterih primerih lahko na primer kupci prilagoditve cen povežejo s spremembami nekaterih indeksov, na katere protikonkurenčno ravnanje kršiteljev ne vpliva, na primer indeksov cen življenjskih potrebščin. V drugih primerih si morda kupci prizadevajo doseči nekatere cilje uspešnosti, npr. določeno maržo pri oblikovanju cen izdelkov, ki jih dobavljajo. Načeloma bi prvi pristop nasprotoval ugotovitvi nadaljnjega prenosa, drugi pa nakazuje, da bo kupec spremembe v stroških prenesel naprej.

(109) Poleg tega bi moralo sodišče pri ocenjevanju politik oblikovanja cen tudi upoštevati, ali se politika oblikovanja cen zadevnega podjetja dejansko izvaja, na primer s proučitvijo podatkov o cenah za določitev, ali je to skladno z zadevno politiko oblikovanja cen.

(110) Primeri zadev, v katerih so nacionalna sodišča upoštevala kvalitativne dokaze, so navedeni v nadaljevanju.

Okvir 9

Ocenjevanje nadaljnjega prenosa na podlagi kvalitativnih dokazov – Cheminova (2015) (94)

V tej sodbi je Sodišče ugotovilo, da je proizvajalec pesticidov prenesel 50 odstotkov prvotnih povečanih stroškov na posredne stranke. Ta ugotovitev je temeljila na ekonomski teoriji. V tem primeru bi se lahko sodišče sklicevalo na javno dostopne tržne raziskave, v katerih je trg, na katerem je bila neposredna stranka dejavna, opredeljen kot monopolni trg. V poročilu, ki ga je predložila neposredna stranka, je navedeno, da bi moral biti trg dejansko opredeljen kot konkurenčni in ne monopolni trg. Neposredna stranka je med drugim trdila, da je na trgu konkuriralo veliko izdelkov in da so skromni tržni deleži kazali na konkurenčni trg. Vendar se sodišče zaradi dejstev v konkretnem primeru ni strinjalo s tem pristopom.

Okvir 10

Ocenjevanje nadaljnjega prenosa na podlagi kvalitativnih dokazov – DOUX Aliments (2014) (95)

V tej sodbi je sodišče ugotovilo, da je tožnik dokazal, da ni prišlo do nadaljnjega prenosa. Povečani stroški v tej zadevi so se nanašali na lizin, tj. surovino za proizvodnjo piščancev. Sodišče je ugotovilo, da je lizin predstavljal le en odstotek stroškov proizvodnje piščancev. Tako majhno zvišanje stroškov ni bilo zadosten dokaz, ki bi sodišče prepričal, da bi to zvišanje vodilo tudi do zvišanja cen piščancev. Sodišče je ugotovilo, da so bile cene odziv na druge dejavnike, kot sta konkurenca z drugimi mesnimi izdelki in moč kupca. Pri ugotovitvi, da povečani stroški niso bili preneseni na posredne prodajalce, se je sodišče sklicevalo na dejstvo, da so se piščanci prodajali na mednarodnem in konkurenčnem trgu ter da ima maloprodajna živilska veriga veliko moč kupca.

(111) Kadar so sodišča za ocenjevanje povečanih stroškov uporabljala metode, ki temeljijo na primerjavi, so včasih uporabljala tudi tako imenovani varnostni odbitek. To pomeni, da so prilagodila znesek, ki bi zadostno upošteval negotovosti pri ocenjevanju iz opazovanih podatkov ( 96 ) . Če ekonomska analiza ni izvedljiva, se lahko tak pristop uporabi tudi za ocenjevanje nadaljnjega prenosa. Cilj takega pristopa bi bil izločiti učinke drugih mogočih dejavnikov na obravnavano spremenljivko, na primer ceno, ki jo ponuja posredna stranka.

5.1.3. Izzivi

(112) Pri ocenjevanju učinka cene, povezanega z nadaljnjim prenosom, lahko sodišče zlasti upošteva tehnike, s katerimi se v največjem možnem obsegu preveri obstoj dejavnikov, ki ne izhajajo iz kršitve. Ena od takih tehnik je metoda razlike v razlikah. Ta tehnika zahteva informacije ali podatke o primerljivem trgu (npr. drugem geografskem trgu) in podatke o časovnih vrstah s trga, na katerega je vplival nadaljnji prenos. Vendar bi se moralo sodišče zavedati, da obstajajo možni izzivi, ki lahko vplivajo na veljavnost metod, ki temeljijo na primerjavi.

(113) Primerljivi trg je v najboljšem primeru podoben trgu, na katerem je prišlo do kršitve, vendar nanj kršitev ni vplivala. Vendar kupci na obeh trgih pogosto uporabljajo enako surovino. V takem primeru je morda težko najti primerljiv trg, na katerega kršitev ni vplivala. Zlasti če kršitev zajema večje geografsko območje, bo verjetno vplivala tudi na izdelke, ki so podobni zadevnemu izdelku in vključujejo enako surovino. To lahko oteži iskanje primernega primerljivega trga.

(114) 1 kupuje baker od kršitelja A 1 . Čeprav dobavitelj žičnih napeljav B 2 na primerljivem trgu ne kupuje od kršitelja A 1 , sta lahko dobavitelja žičnih napeljav B 2 in B 1 konkurenta na istih podrejenih geografskih trgih. To pomeni, da če dobavitelj žičnih napeljav B 1 zviša svoje cene kot odziv na prvotno kršitev, lahko svoje cene zvišajo tudi konkurenti. V tem primeru lahko kršitev posredno vpliva na ceno, ki jo ponuja dobavitelj žičnih napeljav B 2 , zato ta cena ne zagotavlja ustrezne primerjave V drugih okoliščinah lahko na primerljivi trg posredno vplivajo prvotni povečani stroški. V vzorčnem primeru kartela bakra iz okvirja 6 dobavitelj žičnih napeljav Bkupuje baker od kršitelja A. Čeprav dobavitelj žičnih napeljav Bna primerljivem trgu ne kupuje od kršitelja A, sta lahko dobavitelja žičnih napeljav Bin Bkonkurenta na istih podrejenih geografskih trgih. To pomeni, da če dobavitelj žičnih napeljav Bzviša svoje cene kot odziv na prvotno kršitev, lahko svoje cene zvišajo tudi konkurenti. V tem primeru lahko kršitev posredno vpliva na ceno, ki jo ponuja dobavitelj žičnih napeljav B, zato ta cena ne zagotavlja ustrezne primerjave ( 97 )

(115) Kar zadeva primerjavo po obdobjih, je morda težko dovolj natančno določiti obdobje, v katerem je določena kršitev vplivala na trg. Stranke lahko predložijo odločbo organa, pristojnega za konkurenco, v kateri je navedeno obdobje kršitve, tj. datum začetka in konca kršitve. Vendar se to obdobje morda ne ujema z obdobjem, v katerem je kršitev dejansko vplivala na trg. Poudariti je treba tudi, da lahko določitev datumov obdobja kršitve ali obdobja, v katerem je kršitev vplivala na trg, močno vpliva na rezultat analize. Učinek kršitve v realnosti morda ne bo omejen na obdobje, navedeno v taki odločbi ( 98 ) . Po eni strani je lahko datum začetka, ki ga določi organ, pristojen za konkurenco, zgodnejši od dejanskega začetka kršitve, na primer zaradi pomanjkanja zanesljivih dokazov ( 99 ) . Po drugi strani pa je lahko datum konca, naveden v odločbi o ugotovitvi kršitve, poznejši od konca dejanske kršitve.

(116) Učinki kršitve morda tudi niso omejeni na trajanje kršitve. Kršitev lahko vpliva na zadevni trg tudi po prenehanju obstoja ravnanja, prepovedanega v skladu s konkurenčnim pravom EU. To lahko velja zlasti v primeru oligopolnih trgov, če informacije, zbrane med kršitvijo, dobaviteljem določenega izdelka omogočajo, da po koncu kršitve sprejmejo trajnostne ukrepe, namenjene prodaji po ceni, ki je višja od konkurenčne cene, tj. po ceni, ki bi se zaračunavala, če ne bi bilo kršitve, brez izvajanja praks, ki so prepovedane v skladu s konkurenčnim pravom EU ( 100 )

(117) Možnost, da lahko kupci na različnih stopnjah dobavne verige odložijo nadaljnji prenos povečanih stroškov, lahko močno vpliva tudi na primerjavo ( 101 ) . To je mogoče ponazoriti s primerom iz okvirja 1 zgoraj. Ob predpostavki, da se proizvajalec avtomobilov C vsako leto pogaja o cenah z dobaviteljem žičnih napeljav B. Dobavitelj žičnih napeljav B cene prilagodi le enkrat letno po koncu pogajanj s proizvajalcem avtomobilov C. Če je kartelno dogovarjanje o cenah na trgu bakra vzpostavljeno takoj po koncu pogajanj med dobaviteljem žičnih napeljav in proizvajalcem avtomobilov, lahko dobavitelj žičnih napeljav šele med pogajanji naslednje leto prenese zvišanje cene bakra na svojo ceno.

(118) Tako lahko zamuda pri prenosu na nižje stopnje dobavne verige povzroči težave pri določanju ustreznega obdobja za primerjavo cen med kršitvijo in pred njo ali med kršitvijo in po njej (ali oboje). Sodišče lahko prilagodi analizo z upoštevanjem narave posameznega primera, na primer z analizo politike oblikovanja cen strank, in na podlagi tega uvedbo določenega časovnega zamika pri analiziranju vzorcev oblikovanja cen na različnih stopnjah dobavne verige.

(119) Z uporabo regresijskih analiz pri uporabi pristopa, ki temelji na primerjavi, je mogoče povečati natančnost ocenjenega učinka nadaljnjega prenosa. Sodnik bi se moral zavedati, da te vrste regresijskih modelov sicer podajajo neposredno oceno učinka nadaljnjega prenosa, vendar kvantitativno ne ocenjujejo obsega, v katerem je k učinku prispeval vsak od posameznih teoretičnih dejavnikov, ki vplivajo na nadaljnji prenos in so obravnavani v oddelku 3 zgoraj (na primer vrsta vhodnih stroškov in narava povpraševanja po izdelku). Prednost uporabe regresijskih analiz je, da bodo manj verjetno uporabljale napačne predpostavke, ki se nanašajo na ekonomsko teorijo. Medtem ko taka kvantitativna razčlenitev ocenjenega učinka nadaljnjega prenosa po posameznih dejavnikih za oceno učinka nadaljnjega prenosa običajno ni potrebna, je treba opozoriti, da lahko tehnike, opisane v oddelku 5.2.3 spodaj, te dejavnike količinsko razčlenijo.

5.2. Druge metode

5.2.1. Pristop stopnje nadaljnjega prenosa

(120) V zgornjem oddelku so opisane metode in tehnike za pristope, ki temeljijo na primerjavi, k ocenjevanju učinka cene, povezanega z nadaljnjim prenosom. Na splošno je pristop, ki temelji na primerjavi, priporočljiv, če je izvedljiv in sorazmeren. Razlog za to je očitna prednost te metode, tj. da omogoča ocenjevanje nadaljnjega prenosa na podlagi dejanskih cen, ki jih je neposredni ali posredni kupec določil v obdobju kršitve. Vendar se med drugim opira na razpoložljivost podatkov tako o teh cenah kot o cenah na enem ali več primerjalnih trgih. Take informacije so lahko na voljo v številnih primerih. Vendar če informacij o dejanskih cenah na trgu, na katerem je prišlo do kršitve, in enem ali več primerjalnih trgih ni mogoče predložiti sodišču, na primer če sodišče ugotovi, da je razkritje takih informacij nesorazmerno z vrednostjo zahtevka v obravnavani zadevi, se lahko nadaljnji prenos oceni na podlagi drugih metod, kot je pristop stopnje nadaljnjega prenosa.

(121) Ta pristop stopnje nadaljnjega prenosa se lahko izvaja z analizo vpliva prejšnjih sprememb stroškov podjetja na njegove cene pred obdobjem kršitve ali po njem. Na primer, v primeru iz okvirja 1 zgoraj se lahko stopnja nadaljnjega prenosa oceni z analizo vpliva preteklih sprememb stroškov bakra na ceno žičnih napeljav. Preprosto povedano, če zvišanju stroškov bakra za 10 EUR sledi zvišanje cene žičnih napeljav za 5 EUR, se stopnja nadaljnjega prenosa oceni na 50 odstotkov. Za oceno nadaljnjega prenosa v obdobju kršitve bi lahko sodišče nato združilo to ocenjeno stopnjo nadaljnjega prenosa z informacijami o povečanih stroških in prodaji.

(122) Vendar pristop stopnje nadaljnjega prenosa ni brez tveganj in lahko v nekaterih primerih vodi celo do zavajajočih rezultatov. Razlog za to je, da pri uporabi tega pristopa za ocenjevanje nadaljnjega prenosa sodišče ne more niti ugotoviti, ali so povečani stroški dejansko preneseni, niti preveriti, ali se spremembe stroškov zadevne surovine izražajo v cenah na podrejenih trgih. Zato je ključno, da se sodišče zaveda, da pristop stopnje nadaljnjega prenosa temelji na predpostavki, da se spremembe stroškov surovine v obdobju kršitve izražajo v cenah na podrejenih trgih. Če ta predpostavka ni izpolnjena, so lahko rezultat tega pristopa ocene, ki so zavajajoče, saj je v njih nadaljnji prenos povečanih stroškov ugotovljen tam, kjer se dejansko ni zgodil.

(123) Pri uporabi pristopa stopnje nadaljnjega prenosa si sodišče običajno prizadeva za oceno nadaljnjega prenosa na podlagi tega, kako so se spremembe stroškov zadevne surovine pred tem izražale v cenah na podrejenih trgih. Vendar če take informacije niso na voljo, lahko sodišče prouči razvoj drugih elementov mejnih stroškov kupca in analizira, kako take spremembe stroškov vplivajo na cene na podrejenih trgih. V hipotetičnem primeru, ki je opisan v odstavku 8 in nadalje spremenjen ter pojasnjen v odstavkih 78 in 98 zgoraj, to pomeni, da bi sodišče lahko upoštevalo analizo razmerja med ceno žičnih napeljav in stroški plastike (na katere kršitev ni vplivala) ter ocenilo stopnjo nadaljnjega prenosa na podlagi zadnjenavedenega razmerja.

(124) V večini primerov se obravnavana kršitev nanaša na stroške surovine, ki predstavlja le en element mejnih stroškov kupca. Če surovina, na katero vpliva kršitev, predstavlja le zelo majhen del mejnih stroškov, je tudi znatno zvišanje stroškov navedene surovine morda težko odkriti v podatkih kupca o ceni, tudi če so v celoti preneseni naprej. Čeprav bi lahko bil alternativni pristop ocenjevanje stopnje nadaljnjega prenosa na podlagi sprememb stroškov pomembnejših surovin in ne le stroškov zadevne manj pomembne surovine, tak pristop prinaša morda pretirano predpostavko, da se zvišanja mejnih stroškov prenašajo naprej po enaki stopnji, ne glede na vir zvišanja stroškov. Nadalje, če se z metodo, ki temelji na primerjavi, tj. ocenjevanjem, ki temelji na dejanski ceni, ne ugotovi statistično pomemben nadaljnji prenos, se lahko to šteje za dokaz v podporo hipotezi, da dejansko ni bilo nadaljnjega prenosa. Povedano drugače, če se na podlagi metode, ki temelji na primerjavi, ugotovi, da ni bilo nadaljnjega prenosa, to samo po sebi ni niti veljavna niti zadostna podlaga za uporabo metode stopnje nadaljnjega prenosa.

(125) Kot je pojasnjeno v Prilogi 1, obstajajo tudi dobri razlogi, zakaj podjetja manjših sprememb svojih mejnih stroškov ne prenesejo vedno naprej, vsaj ne kratkoročno, čeprav bi naprej prenesla večje spremembe stroškov. Zato morda ni upravičeno domnevati, da bo stopnja nadaljnjega prenosa podobna pri različnih spremembah stroškov surovin. Ena od razlag bi lahko bila, da lahko ima podjetje stroške prilagoditve cen in zato raje počaka, dokler kumulirana zvišanja mejnih stroškov ne presežejo določenega praga, in šele nato spremeni svoje cene.

(126) Pri ocenjevanju posrednih dokazov o spremembah stroškovnih elementov, ki temeljijo na nadaljnjem prenosu in na katere povečani stroški ne vplivajo, je priporočljivo upoštevati tudi kvalitativne dokaze, ki lahko izkazujejo, da je v posameznem primeru nadaljnji prenos manjših zvišanj stroškov skladen s poslovno prakso neposrednega ali posrednega kupca.

(127) V nekaterih primerih so lahko na voljo zgolj informacije o cenah, ki jih je neposredni kupec določil v obdobju kršitve. Pristop stopnje nadaljnjega prenosa ima lahko tudi pri takih scenarijih zavajajoče rezultate. Tako je, ker se z njim učinki cene, povezani z nadaljnjim prenosom, ugotavljajo na podlagi sprememb stroškov surovin, ki so bile predmet kršitve konkurenčnega prava. V številnih primerih so verjetno spremembe v stroških surovin, ki so bile predmet kršitve konkurenčnega prava, v obdobju kršitve bistveno manjše od zvišanja stroškov, ki je posledica kršitve. Kot je pojasnjeno zgoraj, se majhna povečanja stroškov morda ne prenašajo naprej v isti meri kot večja povečanja stroškov, zato bi lahko opazovanje razmeroma majhnih sprememb stroškov in cen v obdobju kršitve privedlo do nenatančne ocene učinka nadaljnjega prenosa.

5.2.2. Izvajanje pristopa stopnje nadaljnjega prenosa v praksi

(128) Pri pristopu stopnje nadaljnjega prenosa se zahtevajo informacije o prvotnem povečanju stroškov in ustrezni stopnji nadaljnjega prenosa. Če predhodna ocena povečanih stroškov ni na voljo, lahko sodišče prouči tehnike iz praktičnega vodnika ( 102 )

(129) Prednost metode, ki temelji na primerjavi, je, da omogoča oblikovanje hipotetičnega scenarija. Kot je navedeno v odstavku 66 zgoraj, je namen oblikovanja hipotetičnega scenarija izolirati učinek kršitve od drugih dejavnikov, ki prav tako vplivajo na cene. Čeprav metoda stopnje nadaljnjega prenosa ne omogoča takega pristopa, je kljub temu pomembno preveriti obstoj dejavnikov, ki niso povezani s kršitvijo. Eden od pristopov je lahko uporaba kvantitativnih tehnik, na primer regresijske analize ( 103 ) . Na primer, v primeru iz okvirja 1 zgoraj lahko sodišče upošteva analizo razmerja med cenami, ki jih zaračunava dobavitelj žičnih napeljav, in spremembami stroškov surovin za žične napeljave. Vendar so lahko na ceno na podrejenih trgih vplivali tudi drugi dejavniki, na primer nihanja povpraševanja proizvajalcev avtomobilov. Če sodišče ne upošteva takih dodatnih dejavnikov, bo ocenjena stopnja nadaljnjega prenosa najverjetneje pristranska.

(130) Regresijska analiza običajno zahteva veliko količino podatkov o stroških in cenah. Zato lahko sodišče za oceno nadaljnjega prenosa prouči tudi, ali bi lahko ocene iz drugih virov zagotovile razumno oceno stopnje nadaljnjega prenosa. Primeri takih virov lahko vključujejo stopnje nadaljnjega prenosa, ugotovljene v drugih zadevah v zvezi z isto panogo ali v drugih panogah, akademske študije, ki so pomembne za panogo v obravnavani zadevi, ali dokaze iz izjav prič. Ta alternativa je zlasti izvedljiva, kadar potrebni podatki niso na voljo ali kadar kvantitativne metode ne vključujejo ustreznih dejavnikov nadzora.

(131) Vendar se je ključno zavedati tega, da pri ocenah, ki temeljijo na drugih virih, obstaja tveganje, da se ne bodo upoštevali dejavniki, ki so pomembni za stopnjo nadaljnjega prenosa v obravnavani zadevi. Zlasti je morda treba proučiti metodologijo, na kateri temelji ocena iz drugih virov, in občutljivost vsakega takega rezultata na morebitne razlike med tako oceno in stopnjo nadaljnjega prenosa. V ta namen lahko sodišče upošteva ustrezna spoznanja iz ekonomske teorije, kot je pojasnjeno v oddelku 2.3 zgoraj in Prilogi 1, kot je stopnja konkurence. Če obstajajo le omejene informacije, na primer o različnih tržnih pogojih ali načinu določitve stopnje nadaljnjega prenosa, pristop stopnje nadaljnjega prenosa morda ni primeren.

5.2.3. Pristop simulacije

(132) Praktični vodnik kot drug način za kvantitativno ocenjevanje škode zaradi kršitve konkurenčnega prava uvaja tudi tako imenovani pristop simulacije ( 104 ) . Ta pristop je prav tako mogoče uporabiti za oceno učinka cene in obsega, povezanega z nadaljnjim prenosom. Hkrati zajema z nadaljnjim prenosom povezana učinka cene in obsega. Če želi ekonomski izvedenec uporabiti to metodo, bo moral razviti model konkurence na tisti stopnji distribucijske verige, na kateri je dejaven tožnik, in simulirati učinek ustreznih povečanih stroškov na tožnikov dobiček v obdobju kršitve. Ekonomski izvedenec bo na primer preveril, kako bi različna ukrivljenost krivulje povpraševanja lahko vplivala na stopnjo nadaljnjega prenosa. Na podlagi podatkov na strani povpraševanja in na strani ponudbe je mogoče izračunati ravnotežne cene na zadevnem trgu. Poleg tega je v naslednjem koraku mogoče oceniti, kako na te cene vplivajo povečani stroški.

(133) Sodnik se mora zavedati, da ta pristop zahteva širok obseg podatkov o cenah in količini na zadevnem trgu. Poleg tega temelji na predpostavkah o vedenju podjetij in potrošnikov, k