Države članice so morale še pred sprejetjem Direktive zagotoviti, da se je njihova zakonodaja o prostem gibanju uporabljala za vse kategorije ljudi in je zajemala vsa vprašanja iz člena 45 PDEU na nediskriminacijski podlagi. Glede na to, da člena 1 in 2 Direktive ohranjata področje uporabe člena 45 PDEU in Uredbe (EU) št. 492/2011, ki se neposredno uporabljata, nista ustvarila novih obveznosti za države članice v smislu prenosa v nacionalno zakonodajo. Vendar sta oba člena nekatere države članice kljub temu spodbudila, da so preverile, ali so njihova veljavna nacionalna pravila dejansko skladna z osebnim in stvarnim področjem uporabe navedenih določb.

3.1. Osebno in stvarno področje uporabe (člena 1 in 2)

Države članice so za izvajanje določb, povezanih zlasti z delovanjem organov (glej oddelek 3.3) in/ali izboljšanjem dostopa do (kakovostnih) informacij (glej oddelek 3.5), na splošno predvidele nezakonodajne ukrepe.

Direktiva je bila v nacionalno zakonodajo prenesena različno. Večina držav članic je spremenila nacionalno zakonodajo. Vendar se je obseg sprememb precej razlikoval, od enega posameznega akta (Malta, Ciper, Grčija in Portugalska) do sprememb velikega števila pravnih aktov (Litva in Romunija). Danska, Francija, Španija, Italija, Nizozemska in Združeno kraljestvo so menili, da je njihova nacionalna zakonodaja že skladna z Direktivo in da dodatni zakonodajni ukrepi niso potrebni. V Avstriji in Belgiji je bila Direktiva v nacionalno zakonodajo prenesena z akti na zvezni in regionalni ravni. Nobena država članica ni omenila, da bi katero koli od določb Direktive izvedla s kolektivnimi pogodbami.

Komisija je septembra 2016 začela postopke ugotavljanja kršitev zoper 12 držav članic, ki še vedno niso priglasile, da so Direktivo v celoti prenesle v nacionalno zakonodajo. Novembra 2017 sta zadnji dve državi priglasili popoln prenos v nacionalno zakonodajo. Postopki ugotavljanja kršitev so bili zato zaključeni.

Komisija je novembra 2015 predstavila delovni dokument s podrobnejšimi pojasnili ključnih določb Direktive, da bi državam članicam pomagala pri njenem prenosu v nacionalno zakonodajo. O izvajanju Direktive so na več sestankih obeh navedenih odborov razpravljali med letoma 2015 in 2018.

Države članice so morale Direktivo v skladu s členom 8 Direktive v nacionalno zakonodajo prenesti do 21. maja 2016.

Poročilo temelji večinoma na informacijah o ukrepih za prenos Direktive v nacionalno zakonodajo, ki so jih države članice sporočile Komisiji v skladu s členom 8 Direktive. Sklici na nacionalne zakone, s katerimi se Direktiva prenaša v nacionalno zakonodajo, so na voljo na spletišču Eur-Lex. Komisija se je posvetovala tudi s člani Svetovalnega odbora za prosto gibanje delavcev, tako da jim je poslala podrobni vprašalnik (v nadaljnjem besedilu: vprašalnik) in nato osnutek poročila. Prav tako pa je od članov Strokovnega odbora za prosto gibanje delavcev po potrebi zahtevala pojasnila o izvedbenih ukrepih. Opozoriti je treba, da so se prejete informacije precej razlikovale glede na vsebino in podrobnosti. Komisija je uporabila tudi informacije, ki jih je zbrala njena mreža pravnih strokovnjakov za prosto gibanje delavcev in koordinacijo socialne varnosti.

To poročilo v skladu s členom 9 Direktive obravnava njeno izvajanje. V njem je prikazana tudi učinkovitost Direktive v praksi, kolikor to dovoljujejo razpoložljive informacije. Poleg tega je v njem preučeno, ali je potrebna sprememba Direktive, da bi se zagotovilo boljše izvajanje zakonodaje Unije o prostem gibanju delavcev.

Direktiva za delavce in/ali njihove družinske člane ne ustvarja novih materialnopravnih pravic poleg tistih iz člena 45 PDEU in Uredbe (EU) št. 492/2011. Z njo se poskušata doseči le učinkovitejša in enotnejša uporaba ter izvrševanje obstoječih pravic.

Kot potrjuje več poročil, pa se lahko državljani Unije kljub razmeroma stabilnemu in celovitemu sklopu pravil še naprej srečujejo s praktičnimi težavami pri izvajanju svojih pravic kot delavci EU. Evropski parlament in Svet sta vrzel med zakonodajo in njeno uporabo v praksi poskusila zapolniti tako, da sta 16. aprila 2014 sprejela Direktivo 2014/54/EU o ukrepih za lažje uresničevanje pravic, podeljenih delavcem v okviru prostega gibanja delavcev (v nadaljnjem besedilu: Direktiva).

Prosto gibanje delavcev je temeljna svoboščina državljanov Evropske unije in eden od stebrov notranjega trga. Zapisana je v členu 45 Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: PDEU). Ta pravica je bila nadalje razvita s sekundarno zakonodajo, zlasti Uredbo (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji. Nadalje je bila razvita tudi s sodno prakso Sodišča Evropske unije.

3.2. Varstvo pravic (člen 3)

Vse države članice zagotavljajo dostop do sodnih postopkov, da se delavcem Unije in njihovim družinskim članom omogoči, da uveljavljajo svoje pravice, podeljene s členom 45 PDEU in Uredbo (EU) št. 492/2011, če menijo, da so bile te kršene. To je večinoma zagotovljeno s postopkovnimi pravili o nediskriminaciji na splošno, ki so obstajala že pred začetkom veljavnosti Direktive. V nekaterih državah obstaja posebna zakonodaja o dostopu tujih državljanov do pravnega varstva. Kot se zahteva v skladu z Direktivo, pri varstvu kršenih pravic ni omejitev, in sicer tudi po tem, ko se je razmerje, v katerem se je zgodilo domnevno omejevanje in oviranje ali diskriminacija, že končalo.

Združenja, organizacije (vključno s socialnimi partnerji) ali drugi subjekti, ki imajo v skladu z nacionalno zakonodajo pravni interes za zagotavljanje skladnosti z Direktivo, imajo v imenu delavcev Unije ali v njihovo podporo pravico sodelovati v vseh sodnih in/ali upravnih postopkih. Tako je v vseh državah članicah razen v Italiji, kjer lahko sindikati sodelujejo v postopkih le v primeru kolektivnih diskriminacij.

V zvezi z zaščito pred viktimizacijo so ukrepi za zaščito delavcev Unije pred škodljivim obravnavanjem ali negativnimi posledicami v večini držav določeni v nacionalni protidiskriminacijski ali delovnopravni zakonodaji. Posebne določbe o viktimizaciji sta po prenosu Direktive v nacionalno zakonodajo sprejela samo Malta in Ciper. Zdi se, da je zaščita v Litvi in na Portugalskem omejena le na delovna razmerja, tako na primer ne ščiti iskalcev zaposlitve, ki bi jih morda lahko viktimizirali javni organi.

Informacije o izvajanju določb člena 3 v praksi so zelo omejene. V izpolnjenih vprašalnikih so le litovski sindikati navedli štiri zadeve, ki so bile pred kratkim predložene nacionalnim sodiščem in so bile povezane z vprašanji, zajetimi v Direktivi. Estonija je navedla dve pritožbi, ki so ju leta 2017 obravnavali izvensodni organi. Nanašali sta se na nekatere prakse javnih ustanov glede priznavanja poklicnih kvalifikacij in podelitev pravice do prebivanja za družinskega člana državljana Unije. Nemčija in Litva sta poročali o primerih, v katerih so organizacije začele sodne/upravne postopke, da so podprle delavce.

Pomanjkanje informacij je mogoče pojasniti z dejstvom, da je bila Direktiva uvedena šele pred kratkim, da organi za prosto gibanje (člen 4) še niso zbrali takih informacij ali da take zadeve niso združene na podlagi diskriminacije delavcev Unije glede na državljanstvo.

3.3. Organ (ali organi) za spodbujanje enakega obravnavanja (člen 4)

Direktiva je inovativna v tem, da države članice zavezuje, da določijo strukturo/organ za spodbujanje enakega obravnavanja delavcev Unije in njihovih družinskih članov glede na državljanstvo ter odpravijo neupravičeno omejevanje ali oviranje njihove pravice do prostega gibanja.

Določitev organa in izvajanje nalog

Od novembra 2017 so bili v vseh državah članicah določeni organi za prosto gibanje, čeprav v Franciji, Italiji in Združenem kraljestvu to imenovanje ni bilo objavljeno v skladu z zahtevami iz člena 6(1). Te države članice niso sprejele nobenega pravnega akta o izvajanju Direktive. Na spletiščih organov prav tako ni navedeno, da so organi za namene Direktive ali da izvajajo naloge iz Direktive. Evropska komisija je seznam organov objavila na spletu.

V veliki večini držav članic je bila vloga organa za prosto gibanje dodeljena obstoječim strukturam, pri čemer sta edini izjemi Nemčija in Slovenija, kjer je bila ustanovljena nova struktura. Kar zadeva vrsto organa, se je pristojnost institucij za enakost v 20 državah članicah razširila na obravnavanje vprašanj diskriminacije delavcev Unije in njihovih družinskih članov glede na državljanstvo. Druga najpogostejša vrsta organov so organi trga dela (kot so javne službe za zaposlovanje ali službe EURES in inšpektorati za delo) in ministrstva za delo. V Avstriji sta med organi zvezna in regionalna delavska zbornica, na Švedskem pa nacionalni odbor za trgovino, tj. švedski organ za notranji trg, kar je neobičajno.

Nekatere države članice glede nalog organov trdijo, da organ opravlja vse naloge iz Direktive, čeprav določene naloge v statutu organa niso izrecno navedene in ni konkretnih dokazov o tem, da bi jih ta izvajal. Naloge, ki niso navedene, obsegajo opravljanje raziskav in analiz v zvezi z oviranjem prostega gibanja ter pripravo priporočil o vseh vprašanjih v zvezi z neupravičenim omejevanjem in oviranjem ali diskriminacijo. Zdi se, da v Italiji, Latviji, na Slovaškem in v Združenem kraljestvu med odgovornosti organov niso vključene vse naloge.

Pravila EU o prostem gibanju delavcev poleg diskriminacije glede na državljanstvo prepovedujejo tudi neupravičeno omejevanje in oviranje pravice do prostega gibanja. Sčasoma se bo pokazalo, ali organi, imenovani za izvajanje Direktive, obravnavajo to vprašanje v praksi.

Najboljša praksa na Nizozemskem: uporaba aplikacij družbenih medijev Služba za obveščanje javnosti na Nizozemskem odgovarja na vprašanja, postavljena prek Twitterja, Facebooka in WhatsAppa.

Iz izpolnjenih vprašalnikov je razvidno, da glavne dejavnosti, ki jih organi izvajajo v praksi, sovpadajo z nalogami, določenimi v skladu z Direktivo. Večina držav je usmerjena v: (1) zagotavljanje pomoči, ki v glavnem obsega informacije in pravne nasvete, (2) ozaveščanje o pravicah do prostega gibanja in dejavnostih organov z uporabo različnih informacijskih kanalov in/ali (3) povečanje sodelovanja z drugimi deležniki. Nekatere države uporabljajo (ali nameravajo uporabljati) aplikacije družbenih medijev, da dosežejo ljudi, ki potrebujejo informacije.

Vendar so najnovejše informacije o tem, kako pogosto organi zagotavljajo pravno in/ali drugo pomoč, redke. Le nekaj držav je v izpolnjenih vprašalnikih navedlo določene podatke o pogostosti zagotavljanja take pomoči.

Dobra praksa na Danskem: raziskava o ovirah Organ na Danskem izvaja raziskavo med ustreznimi organi o primerih oviranja/diskriminacije na njihovem področju pristojnosti.

V le sedmih državah članicah so bile izvedene (ali se načrtujejo) raziskave ali analize ali so bila pripravljena (ali se načrtujejo) poročila o vprašanjih v zvezi s prostim gibanjem delavcev. Informacije o oviranju, omejevanju in diskriminaciji je treba zbrati, oceniti in javno objaviti. To ne bo le izboljšalo splošne ozaveščenosti o pravicah in postopkih za njihovo zaščito, temveč bo tudi druge delodajalce in uprave odvrnilo od izvajanja takih praks.

Bistveni element za zaščito mobilnih delavcev Unije je zmožnost zagotovitve, da se naloge iz člena 4(2)(a), (c) in (d) izvajajo neodvisno.

Kot je bilo že navedeno, so v več kot polovici držav članic kot organi za prosto gibanje določeni organi za enakost. Med njimi pa še vedno obstajajo precejšnje razlike glede njihovih pooblastil, pristojnosti, struktur ter sredstev.

Neodvisnost organov je posebej pomembna v državah, kjer ti niso samostojne strukture, ki bi jim bila kot takim zagotovljena vsaj določena mera neodvisnosti. Posebno pozornost je treba nameniti neodvisnosti pravne pomoči, zagotovljene osebam, zajetim v Direktivi. Zdi se, da je v Bolgariji, na Hrvaškem, Cipru, Madžarskem, v Latviji, na Poljskem, Slovaškem, v Španiji in Združenem kraljestvu vprašljiva neodvisnost organov.