Objava zahtevka za registracijo imena v skladu s členom 50(2), točka (a), Uredbe (EU) št. 1151/2012 Evropskega parlamenta in Sveta o shemah kakovosti kmetijskih proizvodov in živil

(2022/C 397/09)

V skladu s členom 51 Uredbe (EU) št. 1151/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (1) je ta objava podlaga za uveljavljanje pravice do ugovora zoper zahtevek v treh mesecih od datuma te objave.

ENOTNI DOKUMENT

„Goranski medun“

EU št.: PDO-HR-02617 – 7.7.2020

ZOP (X) ZGO ( )

1. Ime [ZOP ali ZGO]

„Goranski medun“

2. Država članica ali tretja država

REPUBLIKA HRVAŠKA

3. Opis kmetijskega proizvoda ali živila

3.1. Vrsta proizvoda

Skupina 1.4 Drugi proizvodi živalskega izvora (jajca, med, različni mlečni proizvodi razen masla itn.)

3.2. Opis proizvoda, za katerega se uporablja ime iz točke 1

„Goranski medun“ je med, ki ga iz mane, tj. sladkega soka, ki ga je pod pravimi pogoji najpogosteje najti na iglavcih (bela jelka, smreka) in listavcih (hrast, bukev, javor), izdeluje avtohtona vrsta čebele – kranjska čebela (Apis mellifera carnica, Pollmann 1879).

„Goranski medun“ se zaradi svoje sestave in kakovosti močno razlikuje od večine drugih vrst medu na trgu. Vsebuje namreč več mineralnih snovi, zaradi česar ima višjo električno prevodnost in posebne organoleptične značilnosti (okus, vonj, značilnosti tipnih zaznav in videza).

„Goranski medun“ se iz satja dobi s centrifugiranjem, na voljo je tekoč ali kristaliziran ter ima posebne organoleptične značilnosti, fizikalno-kemijske lastnosti in značilnosti peloda.

Fizikalno-kemijske lastnosti Fizikalno-kemijske lastnosti Vrednost Vsebnost vode največ 18,00 % Električna prevodnost najmanj 0,9 mS/cm Hidroksimetilfurfural (HMF) največ 15 mg/kg Fizikalno-kemijske lastnosti določijo kvalificirani laboratoriji, ki lahko za vsakega od ustreznih parametrov zagotovijo dokaz o akreditaciji svojih metod (standard ISO 17025), ugotovitve pa se v preverjanje predložijo združenju čebelarjev.

Vrednosti drugih fizikalno-kemijskih parametrov, kot so vsebnosti fruktoze in glukoze (vsota), saharoze in v vodi netopnih snovi ter proste kisline in diastazno število, morajo biti skladne z merili iz Priloge II Direktive Sveta 2001/110/ES z dne 20. decembra 2001 o medu in Direktive 2014/63/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o spremembi Direktive Sveta 2001/110/ES o medu.

Značilnosti peloda Značilnost Opis Indikatorji mane Velika prisotnost indikatorjev mane (spore gob, deli hife, zelene alge), določena v skladu s pravili melisopalinologije. Sestava peloda Značilnosti najpogostejših vrst in družin rastlin na opredeljenem območju (vrste, ki izločajo nektar, in vrste, ki ne izločajo nektarja), opisane v poglavju 3 specifikacije proizvoda, so določene v skladu s pravili melisopalinologije (možne so sezonske spremembe). Pelodni spekter najpogostejših družin in rodov, ki izločajo nektar: — prisotnost v večjem deležu: Apiaceae, Asteraceae — prisotnost v manjšem deležu: Rhamnaceae, Trifolium repens, Ranunculaceae, Asteraceae T, Rosaceae, Acer spp., Fabaceae, Castanea sativa. Pelodni spekter najpogostejših družin in rodov, ki ne izločajo nektarja: — Poaceae, Plantago spp., Filipendula spp., Quercus spp., Fagus n., Artemisia spp., Salix spp., Helianthemum spp. Analizo peloda izvajajo laboratoriji, ki lahko dokažejo, da je njihovo osebje usposobljeno za izvajanje analize peloda medu, ugotovitve pa se v preverjanje predložijo združenju čebelarjev.





Organoleptične značilnosti Organoleptične značilnosti Opis Vizualne lastnosti (fizično stanje, barva) Fizično stanje: kristalizirana ali tekoča oblika, z rahlo opalescentnimi odtenki; kristalizirani vzorci imajo nekoliko svetlejši odtenek kot vzorci kristaliziranega medu. Barva: večinoma od temno bež prek temno jantarjeve do rdečkasto rjave barve z morebitnimi bisernimi odtenki v strukturi in zelenkasta odsevnost površine v vzorcih tekočega medu. „Goranski medun“ je lahko glede na sezono temnejši, na primer rjav do temno rjav ali skoraj črn, pogosto z olju podobnimi zelenkastimi progami. Značilnosti vonja Vonj: zmeren do izrazit, balzamičen, podoben vanilji, z notami, ki spominjajo na karamelo, smolo, suho listje in žgan les. Značilnosti okusa Okus: rahlo sladek okus (v primerjavi z okusom vrst medu iz rastlin, ki izločajo nektar), ki ga spremlja zmerno intenzivna aroma, značilna za slad, ki spominja na navedene značilnosti vonja. Značilnosti tipnih zaznav Značilnosti tipnih zaznav: tekoč do fino kristaliziran, občasno v obliki lepljivih kristalov. Organoleptične značilnosti določi odbor strokovnjakov, ki ima dokazila o usposobljenosti posebej usposobljenih oseb za senzorično ocenjevanje medu v skladu s standardi usposabljanja združenja preskuševalcev medu Hrvaške, ugotovitve pa se v preverjanje predložijo združenju čebelarjev.

3.3. Krma (samo za proizvode živalskega izvora) in surovine (samo za predelane proizvode)

Čebeljih družin med pašo ni dovoljeno hraniti.

3.4. Posebne faze proizvodnje, ki jih je treba izvajati na opredeljenem geografskem območju

Vse faze proizvodnje medu „Goranski medun“ morajo potekati na geografskem območju, opredeljenem v točki 4, in sicer:

1. čebelja paša;

2. čebelje nabiranje mane, primešanje izločkov iz lastnih žlez, izločanje, osušitev in shranjevanje v celice satja, dokler ne dozori v manin med;

3. točenje medu „Goranski medun“;

4. filtriranje, posnemanje in shranjevanje medu „Goranski medun“.

3.5. Posebna pravila za rezanje, ribanje, pakiranje itn. proizvoda, za katerega se uporablja registrirano ime

Točenje medu in shranjevanje kozarcev medu se izvajata tako, da se ohrani kakovost medu „Goranski medun“ in prepreči prisotnost tujih vonjev, nečistoč ali morebitnih ponaredkov, ki bi lahko vplivali na kakovost proizvoda. Zato se polnjenje izvaja na opredeljenem geografskem območju, kjer se „Goranski medun“, ki se shranjuje v zabojnikih za razsuti tovor (ki se lahko za preprečitev kristalizacije segrejejo do 40 °C), napolni v steklene kozarce prostornine 720 ml, 370 ml ali 210 ml, zaprte s kovinskimi pokrovčki.

3.6. Posebna pravila za označevanje proizvoda, za katerega se uporablja registrirano ime

Med „Goranski medun“ se ob dajanju v promet označi v skladu s predpisi, ki se uporabljajo. Poleg zaščitene označbe porekla „Goranski medun“ je dovoljeno navesti ime kmetijskega gospodarstva ali lokacijo čebelnjaka, vendar le, če končni proizvod izvira iz mane, nabrane na območju čebelnjaka na dobri lokaciji in na geografskem območju iz točke 4.

Dovoljeno je navesti vrstno botanično poreklo proizvoda, če se lahko zahtevek potrdi z dokumentarnimi dokazili in analizo. Ob dajanju medu „Goranski medun“ v promet v kateri koli vrsti steklenega kozarca iz točke 3.5 mora označba porekla „Goranski medun“ z vidika velikosti, vrste in barve črk (tipografija) očitneje izstopati v primerjavi z drugimi napisi ali logotipom ali oznako proizvajalca. Velikost oznake proizvajalca ne sme presegati 75 % velikosti logotipa označbe porekla „Goranski medun“. Na etiketi mora biti navedeno leto proizvodnje.

Vsa pakiranja morajo imeti logotip označbe porekla „Goranski medun“. Vsi uporabniki te označbe porekla, ki dajejo v promet proizvod v skladu s specifikacijo proizvoda, imajo pravico do uporabe logotipa pod enakimi pogoji. Na logotipu označbe porekla „Goranski medun“ je v krogu poenostavljeno upodobljena jelka temno zelene barve na travnati površini, obarvani z različnimi odtenki zelene, pod svetlo modrim nebom, v katerega se pnejo kontrastno beli gorski vrhovi. Pod krogom je z zelenimi veliki črkami napisano „GORANSKI MEDUN“, pri čemer je beseda „GORANSKI“ natisnjena manjše od besede „MEDUN“. Logotip označbe porekla „Goranski medun“ je lahko tudi črno-bel.

4. Jedrnata opredelitev geografskega območja

„Goranski medun“ se proizvaja na geografskem območju Gorskega Kotarja, ki leži v županiji Primorje-Gorski Kotar, in na geografskem območju Ogulinsko-plaščanske doline, ki spada v županijo Karlovac. Območje leži v upravnih mejah mest Čabar, Delnice, Vrbovsko, Novi Vinodolski, Bakar in Ogulin ter občin Brod Moravice, Fužine, Lokve, Mrkopalj, Ravna Gora, Skrad, Vinodol, Klana, Jelenje, Čavle, Tounj, Josipdol, Plaški in Saborsko.

5. Povezava z geografskim območjem

Gorski Kotar in Ogulinsko-plaščanska dolina imata zaradi različnih geografskih značilnosti obmejni značaj s prekrivajočimi se lastnostmi. Obe območji ležita na robu hribovitega dela Hrvaške proti Jadranskemu morju in povsem mejita eno na drugo na razmeroma kratko razdalji. Gorski Kotar, ki je del županije Primorje-Gorski Kotar, je običajno opredeljen kot gozdno gričevnato in hribovito območje. Čeprav njegovi najvišji vrhovi ne presegajo nadmorske višine 1 500 metrov, ima območje izrazito alpski značaj. Pokrivajo ga obsežni gozdovi, prekinjeni z manjšimi pasovi kraške pokrajine. Gorski Kotar se v smislu fiziognomije precej razlikuje od sosednjih območij (Primorja in Notranjske v Sloveniji ter preostale planote Like), kjer so hribovite značilnosti manj izražene.

Za podnebje na opredeljenem geografskem območju so značilne hladne, sveže in deževne pomladi, zmerno topla in vlažna poletja, deževne in meglene jeseni ter mrzle zime z obilo snega, pa tudi nenadnimi sunki južnih vetrov, ki prinašajo toplejše temperature in dež, ki jim sledita burja in severni veter, znanilca zmernega do hudega mraza in snega. Podnebna nestabilnost, obilne padavine in nizke povprečne temperature ustvarjajo pogoje, ugodne za lokalne rastlinske združbe.

Posebnost maninega medu je, da je pridelan iz mane, ne pa iz nektarja. Mana je sladek sok, ki ga je pod pravimi pogoji najpogosteje najti na iglavcih (bela jelka, smreka) in listavcih (hrast, bukev, javor). Proizvajajo ga žuželke, običajno listne uši in kaparji, ki s kljuncem prebodejo rastlinske celice, da srkajo rastlinske sokove, iz katerih vsrkajo dušičnate spojine, preostanek pa izločijo kot mano.

„Goranski medun“ je med s posebnimi značilnostmi, ki so odvisne zlasti od koncentracije glavne matične rastline v Gorskem Kotarju in Ogulinsko-plaščanski dolini: bele jelke (Abies alba Mill.) in smreke (Picea abies L.), ki se pojavlja skupaj s sestoji bukve (Fagus sylvatica L.) in javorja (Acer spp.). Ta drevesa so gostitelji listnih uši in kaparjev, ki proizvajajo mano, ki jo nato nabirajo čebele in spreminjajo v med. Najpogostejše povzročiteljice medenja so zelene hojeve ušice, ki se pritrdijo na poganjke bele jelke in so lahko prisotne celo poletje, ko je vreme toplo in vlažno. Smreka je iglavec, na katerem se običajno proizvajajo velike količine mane, ki jo izločajo različne listne uši in kaparji. Za razliko od belih jelk imajo plitve korenine, kar lahko pojasni, zakaj se v sušnih mesecih juliju in avgustu mana ne proizvaja. Največ mane se na smreki proizvede maja in junija, ko gosti velikega smrekovega kaparja in druge kaparje, ki so glavni povzročitelji medenja. Med iglavci je za čebelarstvo najpomembnejša bela jelka. Povzročitelji obilnega medenja na belih jelkah so različni kaparji in navedene zelene hojeve ušice.

Kaparji in ušice imajo dobro razvit kljunec, s katerim lahko prebodejo rastlinske celice, dosežejo transportno tkivo rastlin in vsrkajo sokove. Ker so drevesni sokovi pod precejšnjim kapilarnim pritiskom, jih ušice/kaparji vsrkajo v prevelikih količinah; odvečni sok se pretaka skozi prebavni sistem žuželk in se izloči kot kapljice mane, ki pristanejo na sosednjih vejah, iglicah, listih in tleh. Čeprav so obilne količine mane na belih jelkah razmeroma redke (vsakih pet do sedem let), je običajna količina mane na beli jelki zagotovo večja kot na drugih rastlinah. Bele jelke praviloma medijo vsako leto, vendar je količina mane močno odvisna od podnebnih in talnih razmer. Na območjih, kjer prevladujejo bele jelke, se mana izloča večinoma julija in avgusta, lahko pa še septembra.

Manin med zaradi svoje kemične sestave vsebuje prepoznavne značilnosti, zaradi katerih se v mnogo pogledih razlikuje od cvetličnega medu. Ima visoko vsebnost mineralov in kristalizira hitreje od nekaterih drugih vrst medu. „Goranski medun“ je posebna kategorija maninega medu in ena najslavnejših vrst medu na Hrvaškem. Ta med je s svojimi razpoznavnimi lastnostmi postal ena od najbolj prepoznavnih znamk Gorskega Kotarja in Ogulinsko-plaščanske doline ter si je pridobil posebno ime „medun“.

„Goranski medun“ je posebna kategorija medu, ki se zaradi svojih razpoznavnih lastnosti razlikuje od drugih vrst medu (največja vsebnost vlage je 18,00 %, največja vsebnost HMF je 15 mg/kg, najmanjša električna prevodnost je 0,9 mS/cm). Pelodni spekter medu „Goranski medun“ vsebuje indikatorje mane v medu (spore gob, deli hife, zelene alge) in peloda vrste rastlin, ki se na območju pojavljajo ob njegovi pridelavi. To ga poleg njegovih organoleptičnih značilnosti in fizikalno-kemijskih lastnosti močno ločuje od drugih vrst medu.

Med „Goranski medun“ ne sme biti v nobenem primeru izpostavljen intenzivni vročini. „Goranski medun“ je dovoljeno utekočiniti pri temperaturi, ki ne presega 40 °C, kar ne spreminja značilnosti, ki mu jih daje mana rastlin na opredeljenem območju.

„Goranski medun“ ustvarja neločljivo povezavo med geografskimi značilnostmi regije pridelave in proizvodom, ki ga opredeljuje. Medsebojne povezave med rastlinskimi združbami belih jelk in smrek ter spremljajočimi združbami bukev in javorjev ter njihova entomofavna in proizvodnja maninega medu so neposredno odvisne od geografskih in topografskih značilnosti opredeljenega območja, kar neposredno vpliva na značilnosti in razpoznavnost medu „Goranski medun“.

Med „Goranski medun“ se običajno pridobiva iz mešanice virov mane, tj. sestavine, naravno bogate z mineralnimi snovmi. Večinoma vsebuje mano s smrek in belih jelk, dopolnjeno z mano z listopadnih bukev in javorjev.

Zaradi zelene hojeve ušice, ki je najpogostejša povzročiteljica medenja, lahko manin med včasih pridobi rdečkaste odtenke. Mano lahko izločajo tudi listne ušice, v tem primeru pa ima temnejše rjave do temno rjave ali skoraj črne odtenke, pogosto z olju podobnimi zelenkastimi progami. Opozoriti je treba, da je javorjeva listna uš največja povzročiteljica medenja na sestojih javorja. To še zlasti velja za beli javor (Acer pseudoplatanus L.), ostrolistni javor (Acer platanoides L.) in poljski javor (Acer campestre L.), na katerih lahko nastajajo obilne količine mane in peloda, zlasti pozno aprila in maja. Navedene značilne rastlinske vrste prispevajo k prevladujočim značilnostim geografskega območja iz točke 4. Obsežna gozdna površina in zelena pokrajina sta med najpomembnejšimi značilnostmi splošne vegetacije na opredeljenem območju. Gozdne površine se večinoma raztezajo po sosednjih in višje ležečih območjih, ki so za interese čebelarjev najpomembnejše.

Dolga zgodovina čebelarstva v Gorskem Kotarju je posledica praktičnega znanja in spretnosti lokalnih prebivalcev, ki obrt na tem območju opravljajo že stoletja. Njihovo znanje in spretnosti obsegajo edinstveno znanje o posebni morfologiji tega hribovitega območja ter celovito znanje o lokalnih medonosnih rastlinah, prevladujočih podnebnih razmerah in ustreznih tehnologijah čebelarstva, ki se uporabljajo na tem edinstvenem območju. „Goranski medun“ se proizvaja z več kot sto let starimi tradicionalnimi čebelarskimi tehnikami. Ena od takih tehnik je uporaba čebeljih panjev s premičnimi okviri, običajno Alberti-Žnidaršičev (AŽ) ali Langstroth-Rootov (LR) panj. Obe vrsti čebeljih panjev, ki sta v Gorskem Kotarju najpogostejši, sta v praksi prinesli najboljše rezultate. S čebelarskimi tehnikami, kot je namestitev čebeljih panjev, in tehnološkimi postopki, katerih namen je povečati donos čebelje paše, zaščititi čebele pred škodljivimi organizmi, preprečiti rojenje in drugo, se izražajo podnebne in meteorološke razmere geografskega območja proizvodnje medu „Goranski medun“.

Sklic na objavo specifikacije

https://poljoprivreda.gov.hr/UserDocsImages/dokumenti/hrana/proizvodi_u_postupku_zastite-zoi-zozp-zts/Specifikacija_Goranski-Medun_izmjena11082021.pdf

(1) UL L 343, 14.12.2012, str. 1.