•Natančnejša pojasnitev posameznih določb predloga

Člen 1 določa cilje predloga in pojasnjuje, da je namen uredbe vzpostaviti vzporednost z direktivo o preprečevanju pranja denarja, kar zadeva prenose gotovine prek zunanjih meja.

Člen 2 določa številne opredelitve pojmov, zlasti opredelitev „gotovine“. Da bi se upoštevale spremembe v ravnanju storilcev kaznivih dejanj, ki se želijo izogniti obveznosti prijave, so določene štiri široke kategorije: valuta, prenosljivi instrumenti, ki se glasijo na prinosnika, blago, ki se uporablja kot visoko likviden hranilec vrednosti, in predplačniške kartice. Elementi druge, tretje in četrte kategorije so opisani v prilogi, ki se lahko spreminja z delegiranim aktom pod nadzorom Sveta in Evropskega parlamenta. Razlog za ta pristop je, da storilci kaznivih dejanj, ki se želijo izogniti prijavi, valuto včasih pretvorijo v dragoceno blago, kot so zlati kovanci. Če se bodo zlati kovanci in naložbeno zlato visoke čistosti nadzorovali, kar se tudi predlaga, bodo storilci kaznivih dejanj morda iskali druge načine za izognitev obveznosti prijave v obliki drugega blaga. Nujno je, da se lahko ukrepi v odgovor na taka ravnanja sprejmejo hitro, če je mogoče dokazati, da je to potrebno. Ko bo Komisija razmišljala o spremembi priloge, bo potrebo po spremembi pretehtala glede na preprostost izvajanja na terenu, kjer morajo biti pristojnim organom na voljo tehnična sredstva za hitro določanje vrste blaga in njegove vrednosti, ter sorazmernost ukrepa z vidika temeljnih pravic.

Točka (i) člena 2 opredeljuje izraz „kaznivo dejanje“ s sklicem na dejanja, navedena v členu 3(4) Direktive (EU) 2015/849. Poleg tega se predlaga opredelitev „kaznivega dejanja“ za namene inkriminacije pranja denarja (opomba iz predloga direktive o boju proti pranju denarja s kazenskim pravom (COM(2016) 826 final z dne 21. decembra 2016). Ko bosta sozakonodajalca sprejela predlog direktive o boju proti pranju denarja s kazenskim pravom, bo Komisija ocenila, ali je treba revidirati Direktivo (EU) 2015/849 zaradi uskladitve opredelitve „kaznivega dejanja“, kot izhaja iz direktive o preprečevanju pranja denarja s kazenskim pravom.

Člen 3 določa, da morajo fizične osebe prijaviti zneske v višini 10 000 EUR ali več, in podrobneje opredeljuje način, kako se poda prijava (v pisni ali elektronski obliki z uporabo obrazca, določenega v skladu s členom 15(a)), in podatke, ki jih je treba navesti.

Člen 4 uvaja obveznost razkritja za nespremljano gotovino (kot je gotovina, poslana s tovorno ali paketno pošiljko), ki bo pristojnim organom dala diskrecijsko pravico, da lahko za pošiljko gotovine v vrednosti 10 000 EUR ali več od pošiljatelja, nameravanega prejemnika ali njunega zastopnika zahtevajo, da poda prijavo. Ta pristop zagotavlja, da lahko organi pridobijo vse podatke brez uvedbe bremena sistematične prijave, npr. za pošiljke med priznanimi finančnimi institucijami. Kot v primeru prijave na podlagi člena 3 se predlaga, da se prijava ob zahtevi po razkritju poda v pisni ali elektronski obliki z uporabo obrazca, določenega v skladu s členom 15(a).

Člen 5 podeljuje pooblastila za izvajanje kontrol pristojnim organom in določa, da so v primerih kršitev zaradi opustitve prijave pooblaščeni, da podajo prijavo po uradni dolžnosti.

Člen 6 pristojnim organom dovoljuje, da evidentirajo podatke o prenosih gotovine, katere znesek je nižji od mejne vrednosti za prijavo ali razkritje. Glede na posledice za temeljne pravice, zlasti v povezavi z začasnim zadržanjem gotovine iz člena 7, mora biti prag za vsako ukrepanje dovolj visok, obstajati pa morajo tudi znaki kaznivega dejanja. Uporablja se opredelitev „kaznivega dejanja“ iz direktive o preprečevanju pranja denarja (pranje denarja, financiranje terorizma in predhodna kazniva dejanja, kot so davčna kazniva dejanja).

Člen 7 organom omogoča, da gotovino začasno zadržijo, če ni bila podana prijava ali prijava ob zahtevi po razkritju, pa bi morala biti, ali če obstajajo znaki kaznivega dejanja, ne glede na znesek. Podrobne ureditve pridržanja se določijo z nacionalno zakonodajo, treba pa je poudariti, da gre za strogo varnostni upravni ukrep, katerega edini cilj je pristojnim organom omogočiti, da gotovino zadržijo od trenutka, ko odkrijejo nepravilnost, do trenutka, ko drugi organi, kot so FIU ali sodni organi, odločijo, ali obstajajo zadostni razlogi za nadaljevanje preiskave in sodni zaseg ali sprostitev gotovine. Vsako tako začasno zadržanje je treba utemeljiti s sklicevanjem na posebne okoliščine in je predmet učinkovitega pravnega sredstva v skladu z nacionalnim pravom. Če pristojni organi ne odločijo v roku, določenem za obdobje začasnega zadržanja, ali odločijo, da ni razlogov za nadaljnje zadržanje gotovine, se mora gotovina nemudoma dati na razpolago prijavitelju.

Člen 8 pristojnim organom nalaga obveznost, da podatke, pridobljene na podlagi členov 3, 4, 5(3) ali 6, dejavno posredujejo FIU, in ne zadostuje, če te podatke zgolj dajo na razpolago FIU. Podatke bi bilo treba posredovati v skladu s tehničnimi pravili, določenimi v skladu s členom 15(c).

Člen 9 določa izmenjavo podatkov med pristojnimi organi, tj. carinskimi in drugimi organi, ki jih določijo države članice za namene uporabe uredbe (npr. mejni policisti, davčni organi itd.). Glede na nadnacionalno naravo pranja denarja in financiranja terorizma ter dejstvo, da je mogoče v Unijo vstopiti ali iz nje izstopiti prek ene države članice, nato pa po njej potovati brez dodatnih kontrol, je nujno, da se za namene analize tveganja in preprečevanja tveganja podatki o kršitvah (opustitve prijave, prijave po uradni dolžnosti ali znaki kaznivega dejanja) dajo na razpolago pristojnim organom v drugih državah članicah. Pristojni organi bi morali imeti tudi možnost, da dajo te podatke na razpolago drugim organom, ki so zadolženi za preiskovanje kaznivih dejanj, kot so opredeljena v predlogu, vendar niso neposredno določeni kot „pristojni organi“, npr. policija ali (za namene odkrivanja davčnih kaznivih dejanj ter ukrepanja v zvezi z njimi) davčni organi. Komisija bi morala biti uradno obveščena o vseh znakih kaznivih dejanj, ki bi lahko negativno vplivala na finančne interese Unije. Pristojni organi iste države članice ali pristojni organi iz različnih držav članic bi si morali izmenjevati tudi anonimizirane podatke o analizi tveganja in rezultate analize tveganja, če ugotovijo, da grožnja pomeni veliko tveganje drugje v Uniji. Podatke bi bilo treba izmenjati v skladu s tehničnimi pravili, določenimi na podlagi člena 15(c), in z uporabo obrazca, določenega na podlagi člena 15(d).

Člen 10 dovoljuje izmenjavo podatkov z državami, ki niso članice EU, če s tem soglaša pristojni organ, ki je te podatke prvotno pridobil, in se spoštujejo vse nacionalne določbe in določbe Unije v zvezi s prenosom osebnih podatkov v države nečlanice EU.

Člen 11 določa, da pristojni organi, ki pridobijo podatke na podlagi te uredbe, delujejo kot upravljavci pridobljenih osebnih podatkov, da za vse podatke, pridobljene na podlagi te uredbe, velja načelo poklicne skrivnosti, ter da morajo biti taki podatki ustrezno zaščiteni. Podatki se lahko razkrijejo samo, če to dovoljujejo nacionalne pravne določbe, zlasti v zvezi s tekočimi sodnimi postopki.

Člen 12 omejuje obdelavo osebnih podatkov na preprečevanje kaznivih dejanj in boj proti njim. Člen določa tudi, da za hrambo podatkov o prijavah velja obdobje hrambe pet let.

Člen 13 določa kazni za neizpolnjevanje obveznosti prijave. Nov element je obveznost držav članic, da Komisijo obvestijo o vseh spremembah svojih kazenskih določb po začetku veljavnosti uredbe. Države članice lahko kazni določijo same, vendar se vse kazni uporabljajo samo za opustitev prijave v skladu s to uredbo in bi morale biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne. Pri izrekanju kazni za opustitev prijave organi ne bi smeli predvidevati ali upoštevati obstoja ali neobstoja temeljnih predhodnih kršitev v zvezi z neprijavljeno gotovino. Kazen ne pomeni, da ni potrebe po ločeni preiskavi morebitnih kaznivih dejanj, vendar to ne spada na področje uporabe uredbe. Države članice bi pri določanju kazni za opustitev prijave morale upoštevati ustrezno sodno prakso Sodišča Evropske unije in Evropskega sodišča za človekove pravice.

Člen 14 na Komisijo prenaša pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov za spreminjanje priloge, v kateri so našteti elementi opredelitve pojma „gotovina“. Taka prožnost je potrebna, da bi bila uredba dolgoročno ustrezna in da bi se snovalcem politike omogočilo, da se hitro odzovejo na nove trende na področju kriminala in upoštevajo razvoj mednarodnih standardov in dobrih praks. Pri vsaki spremembi bo treba dokazati, da je sprememba potrebna ter da je pristop sorazmeren in zagotavlja, da bodo pristojni organi lahko v praksi izvrševali vse dodatne zahteve; spremembe bodo podvržene nadzoru Evropskega parlamenta in Sveta, ki lahko nasprotujeta sprejetju takega akta, ko ju Komisija o njem uradno obvesti, lahko pa tudi kadar koli prekličeta preneseno pooblastilo. Komisija se pred sprejetjem delegiranega akta posvetuje z nacionalnimi strokovnjaki držav članic na področju kontrole gotovine, da bi pridobila njihova mnenja.

Člen 15 na Komisijo prenaša izvedbena pooblastila za določitev ukrepov, s katerimi se bo zagotovila enotna uporaba kontrol, med drugim z določitvijo predlog za obrazca prijave in razkritja; tehničnih pravil za izmenjavo podatkov (vključno z elektronskim sistemom, ki se bo uporabljal) in pravil ter oblike za anonimne statistične podatke o prijavah in kršitvah, ki jih bodo države članice posredovale Komisiji.

Člen 16 vzpostavlja Odbor za kontrolo gotovine, v katerega bodo države članice imenovale nacionalne strokovnjake in ki bo Komisiji pomagal pri oblikovanju izvedbenih aktov.

Člen 17 se nanaša na predložitev podatkov Komisiji in določa, da države članice zagotovijo podatke o organih, pristojnih za uporabo uredbe o kontroli gotovine, in o kaznih, določenih za opustitev prijave. Države članice bi morale Komisijo obveščati tudi o vseh naknadnih spremembah. Komisiji bi bilo treba zagotavljati tudi anonimne statistične podatke, in sicer v časovnih presledkih, ki se določijo z izvedbenimi akti, vendar vsaj enkrat letno.

Člen 18 se nanaša na ukrepe ocenjevanja in določa, da Komisija pet let po začetku veljavnosti uredbe in nato vsakih pet let Evropskemu parlamentu in Svetu pošlje poročilo.