2.8

V državah članicah EU se uporabljajo trije različni modeli: A) Minimalni model Socialna stanovanja, ki jih subvencionirajo javni organi, so namenjena izključno prikrajšanim ali izključenim osebam, ki so kot take jasno opredeljene. Pravila glede dodelitve teh stanovanj so zelo stroga. Najemnino skoraj v celoti pokriva sistem socialnega varstva. Ta model ne konkurira zasebnemu nepremičninskemu sektorju in v celoti ustreza opredelitvi Skupnosti glede socialnih stanovanj kot storitve splošnega gospodarskega pomena, kot je določena v sklepu Evropske komisije z dne 20. decembra 2011, v skladu s katerim so iz obveznosti priglasitve nadomestila za stroške opravljanja javne storitve v zvezi z zagotavljanjem socialnih stanovanj izvzeti prikrajšani državljani ali skupine z manj socialnimi ugodnostmi, ki si zaradi omejitev plačilne sposobnosti niso sposobni najti stanovanja po tržnih pogojih. V tej kategoriji so Bolgarija, Ciper, Estonija, Madžarska, Irska, Litva, Latvija, Malta, Portugalska, Romunija, Združeno kraljestvo, Slovaška in Španija (deloma v sektorju socialnih najemnih stanovanj). B) Splošni model Upravičenci v okviru tega modela so prikrajšane ali izključene osebe (minimalni model) in osebe s skromnimi sredstvi, ki imajo zaradi nestalnega dohodka težave pri dostopu do ustreznega stanovanja. Dostop do stanovanja je običajno odvisen od praga dohodkov in sestave gospodinjstva. Najemnine so zakonsko urejene in še vedno cenovno ugodne. Ta model ima na splošno omejen vpliv na celotno ponudbo stanovanj in njihove cene ter praktično ni v nasprotju z zasebnim stanovanjskim trgom, saj so stopnje dobička zelo nizke. Ta model zajema večje skupine prebivalstva, hkrati pa je tudi v skladu z zahtevami Skupnosti po usmerjenosti na zahteve družbe. Uporablja se v Nemčiji, Avstriji, Belgiji, Španiji (za nakup stanovanj), Franciji, na Finskem, v Italiji, Luksemburgu, na Poljskem, Češkem in v Sloveniji. C) Univerzalni model, ki se uporablja na Danskem in Nizozemskem, vendar na različne načine Na Nizozemskem se v okviru tega modela stanovanja zagotovijo vsem državljanom ne glede na njihove prihodke (vključno s prikrajšanimi osebami ali osebami z nizkimi dohodki), pri čemer gre za ponudbo, ki dopolnjuje tradicionalni nepremičninski trg. Ta model ima velik vpliv na tržne pogoje in cene zaradi cenovne politike, ki temelji na dejanskih stroških stanovanj in ne na njihovi tržni vrednosti, hkrati pa omogoča varnost bivanja v stanovanju, ki je zasebni sektor na trgu ne zagotavlja. Evropska komisija temu univerzalnemu modelu nastanitve nasprotuje, saj ni jasno osredotočen na zahteve družbe; meni namreč, da ne ustreza opredelitvi Skupnosti glede stanovanj kot storitve splošnega gospodarskega pomena. Univerzalni model ni več v veljavi na Švedskem, saj ne uporabljajo več izrecne opredelitve stanovanj kot storitve splošnega gospodarskega pomena. Na Danskem je univerzalni pristop tesno vpet v model blaginje. Pojma prikrajšanih, ranljivih ali izključenih skupin prebivalstva ali oseb ne omejuje na določeno stopnjo prihodka. Usmerjen je predvsem v zagotavljanje cenovno dostopnih in dostopnih stanovanj za ljudi, ki jih potrebujejo. Ta pristop dopolnjuje tradicionalni trg nepremičnin, saj odpravlja pravne in socialne obveznosti ter zagotavlja enakost in družbeno raznolikost, ne glede na etnično pripadnost, spol, dohodek, starost, invalidnost in duševne ali fizične potrebe. Cenovna politika je regulirana in temelji na dejanskih stroških, kar izključuje možnost prekomernega nadomestila.