SPOROČILO KOMISIJE

Smernice Komisije o izvajanju pravil EU o opredelitvi in preprečevanju pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju

(2020/C 323/01)

1. Uvod

EU je razvila celovit in večdisciplinaren okvir politike za obravnavanje tihotapljenja migrantov, med drugim z oblikovanjem in izvajanjem prvega akcijskega načrta EU (2015–2020) za boj proti tej kriminalni dejavnosti (1). Glavni cilj je uničiti poslovni model hudodelskih združb, ki ogrožajo življenja migrantov in varnost naših družb, hkrati pa preprečiti nevarnost kriminalizacije tistih, ki migrantom v stiski nudijo pomoč. Ta cilj ostaja ključna politična prednostna naloga EU.

„Sveženj o preprečevanju nudenja pomoči“ (2) je pravni okvir, ki ga je EU sprejela leta 2002, da bi opredelila kaznivo dejanje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu ali prebivanju v EU ter določila s tem povezane kazenske sankcije.

Natančneje, Direktiva 2002/90/ES (direktiva o pomoči) državam članicam nalaga, da morajo ustrezno sankcionirati vsakogar, ki v nasprotju z zakonom namenoma pomaga osebi, ki ni državljan države članice EU, da vstopi ali v tranzitu prečka ozemlje države članice EU, ali ki zaradi dobička pomaga drugi osebi, ki ni državljan države članice EU, da prebiva na ozemlju države članice EU.

Hkrati Direktiva pri opredelitvi kaznivega dejanja državam članicam omogoča, da humanitarno pomoč izvzamejo iz kaznivosti.

Komisija je leta 2017 izvedla prvo celovito oceno (v nadaljnjem besedilu: oceno) svežnja o preprečevanju nudenja pomoči (3). Ob upoštevanju pomislekov v zvezi z morebitno kriminalizacijo humanitarne pomoči je bilo v oceni izpostavljeno zlasti zaznano pomanjkanje pravne varnosti in pomanjkanje ustrezne komunikacije med organi in tistimi, ki delujejo na terenu. Komisija je v tisti fazi sicer menila, da pravne spremembe niso potrebne, je pa predlagala učinkovitejšo izmenjavo znanj in dobrih praks med tožilci, organi kazenskega pregona in civilno družbo, da bi obravnavala praktične posledice navedenih pomanjkljivosti.

Na podlagi te ocene je Komisija v letu 2018 začela postopek rednega posvetovanja s civilno družbo ter agencijami EU, tudi z Agencijo za temeljne pravice in Eurojustom, da bi povečala znanje in zbrala dokaze za opredelitev težav, povezanih z razlago in uporabo direktive o pomoči. Evropski parlament je julija 2018 sprejel Resolucijo o smernicah za države članice, s katerimi bi preprečili kriminalizacijo humanitarne pomoči (4), v kateri je Komisijo pozval, „naj sprejme smernice za države članice in določi, katere oblike pomoči ne bi smele biti kriminalizirane, da se zagotovita jasnost in enotnost pri izvajanju obstoječega pravnega reda [...]“.

Od leta 2018 ta postopek posvetovanja in različne izmenjave z deležniki kažejo, da postaja za nevladne organizacije in posameznike pri tem, ko pomagajo migrantom, med drugim pri operacijah iskanja in reševanja na morju, to okolje vedno bolj težavno. Zadnje raziskave, o katerih je Komisija razpravljala z nevladnimi organizacijami, kažejo, da so se humanitarna dejanja od leta 2015 vse bolj kriminalizirala (5). Zbrani podatki so potrdili, da se je v EU od leta 2015 povečalo število sodnih pregonov in preiskav posameznikov iz razlogov, povezanih s kaznivim dejanjem nudenja pomoči. Raziskava je pokazala, da je bilo med letoma 2015 in 2019 v desetih državah članicah 60 primerov preiskav in pregona, predvsem v zvezi s pomočjo pri vstopu, pri čemer je bilo največ primerov v letu 2018. Primeri, analizirani v okviru raziskav, se nanašajo predvsem na prostovoljce, zagovornike človekovih pravic, posadke čolnov, ki sodelujejo pri operacijah iskanja in reševanja na morju, pa tudi običajne posameznike, družinske člane, novinarje, župane in verske voditelje. Kot pa je poudarjeno v oceni in resoluciji Evropskega parlamenta, pomanjkanje zanesljivih in primerljivih nacionalnih statističnih podatkov o kaznivih dejanjih še vedno predstavlja težavo, zlasti v zvezi s pomočjo pri kaznivih dejanjih v zvezi z nezakonitimi migracijami (6).

Komisija ob upoštevanju resolucije Evropskega parlamenta in rezultatov postopka posvetovanja meni, da so potrebne smernice za razlago direktive o pomoči, da se bolje pojasni njeno področje uporabe. Razume se, da te smernice ne posegajo v pristojnost Sodišča Evropske unije, ki je pristojno za končno razlago prava EU.

2. Pravni okvir za boj proti tihotapljenju migrantov na mednarodni in evropski ravni

2.1. Mednarodnopravni okvir: Protokol Združenih narodov proti tihotapljenju migrantov

Protokol Združenih narodov proti tihotapljenju migrantov po kopnem, morju in zraku, ki dopolnjuje Konvencijo Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu (7) (v nadaljnjem besedilu: protokol) je bil sprejet leta 2000 in je začel veljati leta 2004. Gre za prvi mednarodni instrument s skupno opredelitvijo tihotapljenja migrantov. EU je k protokolu pristopila leta 2006 (8), ratificirale pa so ga vse države članice EU razen Irske.

Tihotapljenje migrantov je v členu 3 Protokola opredeljeno kot „posredovanje pri nezakonitem vstopu osebe v državo pogodbenico, ki ni njen državljan ali nima stalnega prebivališča v njej, zaradi pridobitve neposredne ali posredne, finančne ali druge premoženjske koristi“.

Urad Združenih narodov za droge in kriminal (UNODC) v svojem dokumentu iz leta 2017 o pojmu „finančne ali druge premoženjske koristi“ v Protokolu proti tihotapljenju migrantov (9) opisuje tako finančno ali drugo premoženjsko korist kot sam namen tihotapljenja migrantov, „razlog za vse večjo vpletenost organiziranih kriminalnih združb v ravnanje, ki pogosto močno ogroža življenja ranljivih migrantov“. UNODC ugotavlja, da „[f]inančne ali druge premoženjske koristi, povezane s tihotapljenjem migrantov, spodbujajo trgovino, ki trpljenje ljudi in njihovo odpornost v nepoštenih pogojih preliva v ogromne in brezvestno pridobljene dobičke“ (10). Dokument UNODC nadalje opisuje „pojav nezakonitega vstopa ob pomoči brez namena okoriščanja“ kot „dejanje, ki ne spada na področje uporabe protokola“ (11).

UNODC ugotavlja, da čeprav „protokol državam ne preprečuje, da bi opredelile kazniva dejanja zunaj njegovega področja uporabe – na primer pomoč pri nezakonitem vstopu ali nezakonitem prebivanju“, pa „njegov namen ni služiti kot pravna podlaga za pregon humanitarnih akterjev in ga kot takega ni mogoče uporabiti“ (12). Opozarja, da Zakonodajni vodnik za izvajanje Konvencije Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu in protokolov (13)„podrobneje opisuje to temo in potrjuje, da je bil namen sklicevanja na ‚finančno ali drugo premoženjsko korist‘ dejansko izključiti skupine, ki ravnajo izključno v politične ali družbene namene“. Na tej podlagi UNODC države poziva, naj „vzpostavijo zaščitne ukrepe, s katerimi bodo zagotovile, da so verske organizacije, civilna družba in posamezniki, ki delujejo brez kakršnega koli namena pridobiti finančno ali drugo premoženjsko korist, izključeni iz področja uporabe kaznivih dejanj tihotapljenja, pri čemer pa je treba zagotoviti, da te izključitve ni mogoče uporabiti kot vrzel za izogibanje pregonu“ (14).

2.2. Pravni okvir EU: sveženj o preprečevanju nudenja pomoči

Tihotapljenje migrantov je vse bolj povezano z resnimi kršitvami človekovih pravic in izgubo življenj, zlasti kadar poteka na morju (15). Pomoč pri nedovoljenih migracijah ima različne oblike, kot so:

— dejanski prevoz ali urejanje prevoza kogarkoli, ki nima pravice vstopiti v državo, katere državljan ni, ali je prečkati v tranzitu,

— ponarejanje in/ali zagotavljanje lažnih dokumentov,

— sklepanje navideznih zakonskih zvez.

S temi dejavnostmi se ukvarjajo organizirane kriminalne mreže ali posamezniki, prinašajo pa jim znaten dobiček. Poleg tega povečanje števila migrantov brez urejenega statusa, ki prispejo v EU, ohranja povpraševanje po ravnanjih, ki pomagajo pri vstopu v EU, pa tudi po ravnanjih, povezanih z nezakonitim prebivanjem. Pomoč pri nezakonitem vstopu, tranzitu in (kadar se izvaja z namenom pridobitve finančne koristi) prebivanju je v okviru svežnja o preprečevanju nudenja pomoči sankcionirana.

Splošni cilj svežnja o preprečevanju nudenja pomoči je pomagati pri boju proti nezakonitim migracijam s sankcioniranjem nudenja pomoči pri nezakonitem prehodu meje ter proti mrežam organiziranega kriminala, ki ogrožajo življenja migrantov. V skladu s členom 1(1) direktive o pomoči je treba sankcionirati vsakogar, ki v nasprotju z zakonom namenoma pomaga osebi, ki ni državljan EU, da vstopi ali v tranzitu prečka ali (kadar se tako ravna z namenom pridobitve finančne koristi) prebiva v EU.

Kot je podrobno opisano v oceni, sta protokol in sveženj o preprečevanju nudenja pomoči kljub nekaterim razlikam medsebojno usklajena (16). V oceni je poudarjeno, da „morajo EU in njene države članice kot pogodbenice protokola ta protokol uporabljati tudi pri sprejemanju ali izvajanju zakonodaje na njegovem področju uporabe“ in da je „protokol okrepil stališče EU glede boja proti tihotapljenju migrantov kot obliki organiziranega kriminala.“

Kaznivo dejanje pomoči, kakor je opredeljeno v členu 1(1) direktive o pomoči, je dejansko širše kot v protokolu, kolikor finančna korist ni zakonski znak kaznivega dejanja pomoči pri nezakonitem vstopu ali tranzitu. Finančna korist – skupaj z udeležbo v hudodelski združbi ali ogrožanjem življenja ljudi, zoper katere je bilo kaznivo dejanje storjeno – je navedena v obteževalnih okoliščinah iz člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/946/PNZ.

Vendar člen 1(2) Direktive omogoča, da se pomoč pri nezakonitem vstopu in tranzitu izvzame iz kaznivosti, kadar se izvaja za namene humanitarne pomoči. V skladu z navedeno določbo „[v]saka država članica lahko sklene, da v skladu s svojo nacionalno zakonodajo in prakso ne bo izrekala sankcij za ravnanja iz odstavka 1(a), kadar je cilj takšnega ravnanja priskrbeti tej osebi človekoljubno pomoč.“

Razen sklicevanj na splošne določbe kazenskega prava, kot so tiste, ki se nanašajo na dejanja, ki jih je bilo treba storiti v skrajni sili zaradi preprečitve nevarnosti (17), je samo osem držav članic v nacionalno pravo vključilo izjemo od kaznivosti pomoči pri nezakonitem vstopu in/ali tranzitu v primeru, ko je pri tem namen zagotoviti določeno obliko humanitarne pomoči (18). Preučitev zakonodaje teh držav članic razkriva različne nacionalne razlage Direktive, pri čemer vsaka upošteva nacionalni pravni okvir.

Belgija in Španija sta skoraj dobesedno sprejeli besedilo direktive o vključitvi humanitarne pomoči kot razloga za nekaznivost, druge države članice pa so uporabile drugačne strukture.

Hrvaška določa izrecne izjeme za:

— pomoč pri vstopu – z namenom reševanja življenj, preprečevanja poškodb, zagotavljanja nujne medicinske pomoči in humanitarne pomoči v skladu s posebno zakonodajo – in

— pomoč pri prebivanju – iz humanitarnih razlogov, ne da bi se pri tem nameravalo preprečiti ali preložiti ukrepe, sprejete za zagotovitev vračanja.

V Grčiji so iz kaznivosti izvzeti kapitani in poveljniki ladij in zrakoplovov ter vozniki vseh vrst prevoznih sredstev, če pomoč nudijo v obliki reševanja na morju ali prevoza osebe, ki potrebuje mednarodno zaščito v skladu z mednarodnim pravom.

Italija je sprejela posebno določbo, ki ponavlja člen 54 italijanskega Kazenskega zakonika, ki s splošno določbo določa nekaznivost ravnanj, namenjenih:

— preprečitvi, da bi osebe, vpletene v ravnanje, utrpele resne poškodbe,

— reševanju in/ali nudenju humanitarne pomoči tujcem na italijanskem ozemlju.

Finska upošteva nagib iz humanitarnih namenov ali nagib, povezan z bližnjimi družinskimi odnosi, ter okoliščine, povezane z varnostjo tujca v njegovi državi ali državi stalnega prebivališča.

V Franciji so po sodbi Ustavnega sveta (19) in posledični spremembi zadevnih določb sorodniki in vsi, ki zagotavljajo pravno, jezikovno ali socialno svetovanje ali kakršno koli pomoč iz izključno humanitarnih razlogov, izvzeti iz kaznivosti v zvezi s pomočjo pri tranzitu ali prebivanju, ne pa v zvezi s pomočjo pri vstopu.

Na Malti je mogoče v primeru, ko posameznik nekomu v neposredni nevarnosti pomaga pristati na ozemlju Malte in/ali ga prečkati v tranzitu, zoper njega opustiti postopke, če je bilo dejanje storjeno zaradi zagotavljanja humanitarne pomoči (20).

Za presojo, ali glede na okoliščine primera za neko ravnanje velja izjema, kakor je določena v nacionalnem pravu, so pristojni sodni organi, ki morajo najti pravo ravnotežje med različnimi interesi in vrednotami (21).

3. Področje uporabe člena 1 direktive o pomoči

Glede na splošni smisel in cilj direktive o pomoči je jasno, da je ni mogoče razlagati tako, da bi omogočala kriminalizacijo zakonsko predpisanih humanitarnih dejavnosti, kot so operacije iskanja in reševanja na morju, ne glede na to, kako se uporablja v nacionalnem pravu.

V skladu z mednarodnim pomorskim pravom morajo države od poveljnikov ladij, ki plujejo pod njihovo zastavo, zahtevati, da pomagajo ljudem ali plovilom v nevarnosti na morju, če to lahko storijo brez resne nevarnosti za ladjo, posadko ali potnike. To načelo je zapisano v:

— Konvenciji Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu (22),

— Mednarodni konvenciji o varstvu človeškega življenja na morju (SOLAS) (23) ter

— Mednarodni konvenciji o iskanju in reševanju na morju (24) (SAR).

Poleg tega veljavni pravni okvir vključuje pogodbe v zvezi s pomorskim prometom in resolucije Mednarodne pomorske organizacije (IMO) (25).

Poleg se dolžnost držav, da za poveljnike ladij določijo obveznost, da pomagajo posameznikom, plovilom ali zrakoplovom v nevarnosti na morju, priznava kot načelo običajnega mednarodnega prava. Zato je zavezujoča za vse države.

Vsi, ki sodelujejo pri dejavnostih iskanja in reševanja, morajo v skladu s splošnimi načeli in veljavnimi pravili mednarodnega pomorskega prava in prava človekovih pravic pri posredovanju v dogodkih iskanja in reševanja upoštevati navodila, ki jih prejmejo od usklajevalnega organa. Kriminalizacija nevladnih organizacij ali katerih koli drugih nedržavnih akterjev, ki izvajajo operacije iskanja in reševanja ob upoštevanju ustreznega pravnega okvira, pomeni kršitev mednarodnega prava in je zato pravo EU ne dovoljuje.

Skratka, člen 1 direktive o pomoči se, ko kot kaznivo opredeljuje pomoč pri nezakonitem vstopu in tranzitu, državam članicam pa pri tem daje možnost, da ne naložijo sankcij v primerih, ko je namen ravnanja zagotavljanje humanitarne pomoči, ne nanaša na zakonsko predpisano humanitarno pomoč, saj te ni mogoče opredeliti kot kaznivo.

4. Smernice

Glede na zgoraj navedeno je treba po mnenju Komisije člen 1 direktive o pomoči razlagati tako:

(i) humanitarne pomoči, ki je zakonsko predpisana, ni mogoče in se je ne sme opredeliti kot kaznivo;

(ii) zlasti kriminalizacija nevladnih organizacij ali katerih koli drugih nedržavnih akterjev, ki izvajajo operacije iskanja in reševanja na morju ob upoštevanju ustreznega pravnega okvira, pomeni kršitev mednarodnega prava in je zato pravo EU ne dovoljuje;

(iii) po potrebi bi bilo treba presojo, ali je ravnanje zajeto s pojmom „človekoljubna pomoč“ iz člena 1(2) Direktive, ki je pojem, ki ga ni mogoče razlagati tako, da bi bilo mogoče zakonsko predpisano ravnanje opredeliti kot kaznivo dejanje, opraviti za vsak primer posebej, ob upoštevanju vseh zadevnih okoliščin.

5. Politično priporočilo

Nevladne organizacije in posamezniki v EU, ki zagotavljajo humanitarno pomoč migrantom, so v zadnjih letih izrazili vse večjo zaskrbljenost (26). Reševalne operacije na morju in podpora migrantom na poti, bodisi na mejah bodisi na ozemlju države članice, naj bi potekale v okoliščinah napetosti z nacionalnimi ali lokalnimi organi, pri čemer se reševalci in prostovoljci bojijo neupravičenega upravnega pritiska in sankcij (27).

Evropski parlament je v svoji resoluciji (28) o tem vprašanju države članice pozval, „naj v svojo zakonodajo prenesejo izjemo za humanitarno pomoč iz direktive o pomoči“.

Komisija je ob opozarjanju, da namen prava EU ni kriminalizirati humanitarno pomoč, po oceni svežnja o preprečevanju nudenja pomoči pregledala stanje. Ob upoštevanju navedenega Komisija države članice, ki tega še niso storile, poziva, naj uporabijo možnost iz člena 1(2) direktive o pomoči, ki jim omogoča razločevanje med dejavnostmi, ki se opravljajo v namene humanitarne pomoči, in dejavnostmi, namenjenimi pomoči pri nezakonitem vstopu ali tranzitu, ter izključitev kaznivosti dejavnosti, ki se opravljajo v namene humanitarne pomoči.

(1) COM(2015) 385 final z dne 27. maja 2015.

(2) Direktiva Sveta 2002/90/ES z dne 28. novembra 2002 o opredelitvi pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju (UL L 328, 5.12.2002, str. 17) in Okvirni sklep Sveta 2002/946/PNZ z dne 28. novembra 2002 o krepitvi kazenskega okvirja na področju preprečevanja nudenja pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju (UL L 328, 5.12.2002, str. 1). Ta instrumenta sta bila sprejeta skupaj in se običajno imenujeta „sveženj o preprečevanju nudenja pomoči“.

(3) Ocena pravnega okvira EU zoper nudenje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju v okviru programa REFIT: sveženj o preprečevanju nudenja pomoči (Direktiva 2002/90/ES in Okvirni sklep 2002/946/PNZ), SWD(2017) 117 final.

(4) 2019/2769(RSP).

(5) Lina Vosyliūtė in Carmine Conte, „Crackdown on NGOs and volunteers helping refugees and other migrants“ (Postopki zoper nevladne organizacije in prostovoljce, ki pomagajo beguncem in drugim migrantom), Research Social Platform on Migration and Asylum (projekt ReSOMA), končno zbirno poročilo, junij 2019, str. 32. Skupina za migracijsko politiko v okviru sodelovalnega in participativnega procesa projekta ReSOMA je izvedla spremljanje, v katerega so bili vključeni strokovnjaki iz nevladnih organizacij, raziskovalci in druge zainteresirane strani. To spremljanje je bilo izvedeno na podlagi spremljanja primerov, ki sta ga že izvedli platforma Open Democracy in Inštitut za rasne odnose, ter posodobljene študije Centra za evropske politične študije o direktivi o pomoči iz leta 2018. Projekt ReSOMA se financira iz programa EU za raziskave in inovacije Obzorje 2020.

(6) Po oceni je Eurostat od držav članic zbral podatke o kaznivih dejanjih, povezanih s tihotapljenjem migrantov, v okviru pilotne zbirke za referenčna leta 2015, 2016 in 2017, zbiranje podatkov za referenčno leto 2018 pa je bilo vključeno v letni vprašalnik, ki ga je Eurostat poslal za namene zbiranja statističnih podatkov o kaznivih dejanjih od držav članic.

(7) https://www.unodc.org/documents/middleeastandnorthafrica/smuggling-migrants/SoM_Protocol_English.pdf

(8) Glej: i) Sklep Sveta 2006/616/ES z dne 24. julija 2006 o sklenitvi Protokola proti tihotapljenju migrantov po kopnem, morju in zraku, ki dopolnjuje Konvencijo Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu, v kolikor določbe Protokola sodijo na področje uporabe členov 179 in 181a Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, v imenu Evropske skupnosti (UL L 262, 22.9.2006, str. 24) in ii) Sklep Sveta 2006/617/ES z dne 24. julija 2006 o sklenitvi Protokola proti tihotapljenju migrantov po kopnem, morju in zraku, ki dopolnjuje Konvencijo Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu, v kolikor določbe Protokola sodijo na področje uporabe naslova IV tretjega dela Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, v imenu Evropske skupnosti (UL L 262, 22.9.2006, str. 34).

(9) https://www.unodc.org/documents/human-trafficking/Migrant-Smuggling/Issue-Papers/UNODC_Issue_Paper_The_Profit_Element_in_the_Smuggling_of_Migrants_Protocol.pdf

(10) Predgovor, točka iii.

(11) Glej opombo 9.

(12) Glej opombo 9, str. 14; UNODC tudi opozarja, da je „iz Travaux Préparatoires [...] razvidno, da so imeli pripravljavci namen izključiti ravnanja tistih, ki migrantom pomagajo iz humanitarnih razlogov ali zaradi bližnjih družinskih vezi. V skladu z besedilom pojasnjevalne opombe k zadevni določbi ‚protokol ni bil namenjen kriminalizaciji ravnanj družinskih članov ali podpornih skupin, kot so verske ali nevladne organizacije.‘“

(13) UNODC, Zakonodajni vodnik za izvajanje Konvencije Združenih narodov proti mednarodnemu organiziranemu kriminalu in protokolov h Konvenciji, UN Sales št. E.05.V.2 (2004), str. 13, odst. 26.

(14) Glej opombo 13, str. 71.

(15) Ocena pravnega okvira EU zoper nudenje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju v okviru programa REFIT, cit., str. 4.

(16) Glej opombo 15, str. 31.

(17) Glej „Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them“ (Kriminalizacija migrantov z neurejenim statusom in oseb, ki z njimi sodelujejo), FRA (2014), str. 10.

(18) Belgija, Grčija, Španija, Finska, Francija, Hrvaška, Italija in Malta v okviru Ocene pravnega okvira EU zoper nudenje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju v okviru programa REFIT, cit., str. 15, ter člen L622-4 francoskega zakonika o tujcih, kakor je bil spremenjen z zakonom št. 2018-778 z dne 10. septembra 2018, in člen 43(2)(2) hrvaškega zakona o tujcih, kakor je bil sprejet leta 2017.

(19) Francoski Ustavni svet je v odločbi št. 2018-717/718 QPC z dne 6. julija 2018 odločil, da omogočanje pomoči ljudem v humanitarne namene izhaja iz ustavnega načela bratstva, ne glede na pravni status teh oseb v državi. Poleg tega je menil, da je mogoče nacionalno določbo, s katero so bile določene vrste ravnanj izvzete, razlagati zgolj tako, da se uporablja tudi za vsako drugo vrsto pomoči, ki se zagotavlja v humanitarne namene. Ni pa svoje odločitve razširil na omogočanje vstopa, ki, za razliko od pomoči pri tranzitu, „v vsakem primeru vključuje nezakonit položaj“.

(20) Ocena pravnega okvira EU zoper nudenje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju v okviru programa REFIT, cit., str. 14–15.

(21) V zvezi s potrebo po vzpostavitvi pravega ravnotežja med potrebo po varovanju javnega reda in preprečevanju kaznivih dejanj na eni strani ter upoštevanju humanitarnih namenov ravnanja na drugi glej, na primer glede člena L. 622-1 francoskega Zakonika o vstopu in bivanju tujcev ter pravici do azila in člena 8 Evropske konvencije o človekovih pravicah, sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 10. novembra 2011, št. 29681/08 v zadevi Mallah proti Franciji.

(22) https://www.un.org/Depts/los/convention_agreements/texts/unclos/unclos_e.pdf

(23) http://www.imo.org/en/About/Conventions/ListOfConventions/Pages/International-Convention-for-the-Safety-of-Life-at-Sea-(SOLAS),-1974.aspx

Konvencija SOLAS (Poglavje V – Varnost plovbe) poveljnika ladje na morju, ki je po prejemu informacij iz katerega koli vira, da so osebe v nevarnosti na morju, v položaju, da lahko zagotovi pomoč, zavezuje, da jim odhiti na pomoč. Ta obveznost zagotavljanja pomoči velja ne glede na državljanstvo ali status takih oseb ali okoliščine, v katerih se nahajajo. Če ladja, ki prejme klic v sili, ne more priti na pomoč ali če poveljnik ladje v posebnih okoliščinah primera meni, da je to nerazumno ali nepotrebno, mora poveljnik ladje v ladijski dnevnik vpisati razlog, zakaj ni pomagal osebam v nevarnosti. Ob upoštevanju priporočila organizacije mora o tem primerno obvestiti ustrezno službo za iskanje in reševanje. Konvencija vladam držav pogodbenic nalaga, da se usklajujejo in sodelujejo pri pomoči poveljniku ladje pri tem, da ljudi, rešene na morju, prepelje na varno. Določa tudi, da lastnik, zakupnik, družba, ki upravlja ladjo, ali katera koli druga oseba ne sme preprečiti poveljniku ladje, da sprejme ali izvrši kakršno koli odločitev, ki je po njegovi strokovni presoji potrebna za varovanje življenja na morju, ali ga pri tem omejevati.

(24) http://www.imo.org/en/About/Conventions/ListOfConventions/Pages/International-Convention-on-Maritime-Search-and-Rescue-(SAR).aspx

Konvencija SAR (v Prilogi) zavezuje pogodbenice, da poveljniku ladje pomagajo pri tem, da ljudi, rešene na morju, prepelje na varno, in od centrov za usklajevanje reševanja na morju zahteva, da imajo ustrezne operativne postopke za začetek procesa ugotavljanja najprimernejših mest za izkrcanje ljudi, ki so se znašli v nevarnosti na morju.

(25) Odbor IMO za pomorsko varnost je na 78. zasedanju (MSC 78, 2004) sprejel pomembne spremembe Poglavja V Konvencije SOLAS in poglavij 2, 3 in 4 Priloge h Konvenciji SAR. Spremembe so začele veljati 1. julija 2006. Na istem zasedanju je Odbor za pomorsko varnost sprejel niz operativnih smernic. Namen teh sprememb in sedanjih smernic je pomagati zagotoviti, da se ljudem v nevarnosti pomaga, hkrati pa čim bolj zmanjšati nevšečnosti za ladje, ki nudijo pomoč, in zagotoviti stalno integriteto služb za iskanje in reševanje.

(26) Glej zlasti (i) tematsko študijo, opravljeno za strokovni svet za pravo nevladnih organizacij v okviru konference mednarodnih nevladnih organizacij pri Svetu Evrope z naslovom „Using criminal law to restrict the work of NGOs supporting refugees and other migrants in Council of Europe member states“ (Uporaba kazenskega prava za omejitev dela nevladnih organizacij v podporo beguncem in drugim migrantom v državah članicah Sveta Evrope), december 2019; (ii) Lina Vosyliūtė in Carmine Conte, „Crackdown on NGOs and volunteers helping refugees and other migrants“, ReSOMA), cit.; Sergio Carrera, Lina Vosyliūtė, Stephanie Smialowski, Jennifer Allsopp in Gabriella Sanchez, „Update Study ‚Fit for purpose?‘ The Facilitation Directive and the criminalisation of humanitarian assistance to irregular migrant“ (Študija o posodobitvi „Ustrezno namenu?“ Direktiva o pomoči in kriminalizacija humanitarne pomoči migrantom brez urejenega statusa), študija za Odbor Evropskega parlamenta za peticije (PETI), Evropski parlament, december 2018; (iii) Agencija Evropske unije za temeljne pravice (FRA), „Fundamental Rights Considerations: NGO Ships Involved in Search and Rescue in the Mediterranean and Criminal Investigations“ (Upoštevanje temeljnih pravic: ladje nevladnih organizacij, ki so bile udeležene v operacijah iskanja in reševanja v Sredozemlju, ter kazenske preiskave), oktober 2018; (iv) FRA, „2019 update - NGO ships involved in search and rescue in the Mediterranean and criminal investigations“, posodobitev iz leta 2019, junij 2019; (v) „Punishing Compassion. Solidarity on trial in fortress Europe“ (Kaznovanje sočutnosti. Sojenje solidarnosti v trdnjavi Evropa), Amnesty International, marec 2020.

(27) Ocena pravnega okvira EU zoper nudenje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju v okviru programa REFIT, cit.

(28) 2019/2769(RSP), cit.