POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU

o izvajanju ukrepov v zvezi s sektorjem čebelarstva iz Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007

1. UVOD

Člen 184 Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode („Uredba o enotni SUT“)[1] določa, da se Evropskemu parlamentu in Svetu vsaka tri leta predloži poročilo o izvajanju ukrepov v zvezi s sektorjem čebelarstva iz člena 105 in naslednjih navedene uredbe.

To poročilo izpolnjuje navedeno obveznost ter se nanaša na leta 2009/2010, 2010/2011 in 2011/2012. Ta leta ustrezajo zadnjemu letu predhodnih triletnih čebelarskih programov (2008–2010) in prvima dvema letoma sedanjega programa (2011–2013). To je peto poročilo Komisije o izvajanju nacionalnih čebelarskih programov v državah članicah. Četrto poročilo COM(2010) 267 final[2] je bilo sprejeto maja 2010 in se je nanašalo na predhodna tri leta izvajanja Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007.

Nacionalni čebelarski program za obdobji 2008–2010 in 2011–2013 so predložile vse države članice. To priča o močnem interesu držav članic in tudi potrebah evropskega čebelarstva, majhnega sektorja, v katerem prevladujejo nepoklicni čebelarji in ki se srečuje z resnimi izzivi, zlasti zaradi izgub čebeljih kolonij, vse višjih stroškov proizvodnje in poceni uvoza.

Komisija je leta 2012 zaprosila za zunanjo oceno ukrepov za čebelarski sektor. Njeni glavni rezultati so vključeni v to poročilo.

2. METODOLOGIJA

To poročilo temelji na naslednjih virih informacij:

– nacionalnih čebelarskih programih, ki jih je za obdobji 2008–2010 in 2011–2013 predložilo 27 držav članic, kot je določeno v členu 105 uredbe o enotni SUT in členu 1 Uredbe Komisije (ES) št. 917/2004[3] o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 o ukrepih za izboljšanje splošnih pogojev za proizvajanje in trženje čebelarskih proizvodov. Nacionalni programi vključujejo študijo o strukturi čebelarskega sektorja, kot je določeno s členoma 1 in 9 Uredbe (ES) št. 917/2004;

– izdatkih držav članic v zvezi z ukrepi, sprejetimi na podlagi čebelarskih programov, kot so določeni v členu 108 uredbe o enotni SUT;

– podatkih o proizvodnji medu in mednarodni trgovini, pridobljenih iz podatkovnih zbirk EUROSTAT, COMEXT in FAO;

– prispevkih držav članic in evropskega čebelarskega sektorja;

– študiji, ki jo je zunanji svetovalec opravil v zvezi z oceno ukrepov za čebelarski sektor.[4]

Podrobni podatki in zbirne preglednice o trgu za med in čebelarskih programih so na voljo na spletni strani Komisije.[5]

3. TRŽNI POLOŽAJ ČEBELARSKEGA SEKTORJA

3.1. Svetovni trg

3.1.1. Proizvodnja

Po podatkih FAO je svetovna proizvodnja medu leta 2011 znašala 1 636 000 ton. V zadnjih desetih letih je počasi, a redno naraščala, razen v letih 2007 in 2009.

Kitajska je s 446 000 tonami, ki pomenijo 27,3 % celotne svetovne proizvodnje, prva proizvajalka medu. Sledi ji EU z 217 000 tonami (13,3 %). Druge pomembne proizvajalke medu so Turčija, katere proizvodnja stalno narašča, Ukrajina in Združene države Amerike. Delež Južne in Srednje Amerike se je zmanjšal, predvsem zaradi velikega upadanja proizvodnje v Argentini od leta 2005.

3.1.2. Trgovina

Glede na podatke iz podatkovnih zbirk FAO in COMEXT se na mednarodnem trgu trguje s približno petino svetovne proizvodnje medu.

Svetovni izvoz se že več let giblje med 300 000 in 360 000 tonami; leta 2011 je znašal približno 335 000 ton. Kitajska je povečala izvoz in je bila v zadnjih štirih letih največja izvoznica. Leta 2011 je izvozila približno 100 000 ton. Argentina je druga največja izvoznica, toda izvožene količine padajo in so leta 2011 znašale približno 72 000 ton.

EU in ZDA so glavne uvoznice medu.

3.2. Trg EU

3.2.1. Proizvodnja

Po podatkih urada EUROSTAT je proizvodnja medu v EU leta 2011 znašala 217 366 ton. V zadnjih desetih letih se je nekoliko povečala (+6 % od leta 2010), pri čemer so negativne in pozitivne letne razlike odvisne od vremenskih razmer.

Prodajna cena medu je odvisna od njegove vrste in kakovosti ter prodajnih poti: namizni med (85 % medu, prodanega v EU) dosega višje cene kot industrijski med, prav tako višje cene dosega sortni med.

Kar zadeva prodajne poti, čebelarji dosežejo najvišjo ceno pri neposredni prodaji potrošnikom; druga najboljša možnost je prodaja pripravljenega medu trgovcem na drobno, na tretjem mestu pa je prodaja podjetjem za pakiranje in distribucijo.

Večino medu EU prodajo čebelarji neposredno potrošnikom; to je povezano tudi z večinoma nepoklicno naravo čebelarstva v večini držav članic. Vendar obstaja določeno razhajanje prodajnih poti v EU; v Španiji, na primer, se pretežni delež proizvodnje zaradi večje profesionalizacije tamkajšnjega sektorja proda predelovalnemu/pakirnemu sektorju.

3.2.2. Trgovina

EU je neto uvoznica medu, saj njena proizvodnja pokriva samo 61,6 % njene porabe. Raven porabe je bila skozi leta precej ustaljena in je znašala povprečno približno 0,70 kg/osebo.

Tri glavne proizvajalke medu v Uniji so Španija, Nemčija in Romunija, ki so ga leta 2011 proizvedle 34 000, 25 831 oziroma 24 127 ton. Druge pomembne države članice proizvajalke so Madžarska (19 800 ton), Francija (16 000 ton), Grčija (14 300 ton) in Poljska (13 369 ton).

Uvoz medu EU od leta 2000 sega od 120 000 do 150 000 ton. Leta 2012 je uvozila 149 248 ton medu, predvsem iz Kitajske, od koder je uvozila 63 961 ton (43 % skupne količine), sledi ji Argentina (22 344 ton). Delež uvoza iz Kitajske se od leta 2008 nenehno povečuje zaradi zelo nizkih cen, medtem ko se je sočasno delež uvoza iz Argentine zmanjšal. Mehika je tretja dobaviteljica z 21 249 tonami, Ukrajina pa četrta z 8 949 tonami.

Nemčija je glavna država članica uvoznica z več kot eno tretjino skupne količine, uvožene leta 2012.

Povprečna vrednost na enoto uvoza medu v EU se je od leta 2010 povečala in je leta 2012 dosegla 2,08 EUR/kg. Kitajski med ima najnižjo vrednost na enoto, tj. 1,44 EUR/kg. Povprečne vrednosti na enoto uvoza medu za druge glavne dobaviteljice EU so: 1,83 EUR/kg za Ukrajino, 2,23 EUR/kg za Argentino in 2,44 EUR/kg za Mehiko.

Izvoz iz Unije se od leta 2010 povečuje in je leta 2012 dosegel 14 275 ton (+33 %). Vendar je še vedno omejen na manj kot 7 % proizvodnje. Glavne namembne države izvoza EU se od leta 2010 niso spremenile in so: Švica, Japonska, Savdska Arabija in Združene države Amerike.

Nemčija in Španija sta glavni izvoznici EU; skupaj izvozita več kot polovico celotnega izvoza Unije.

Povprečna vrednost na enoto izvoza medu iz Unije od leta 2010 stalno narašča in je leta 2012 dosegla 5,14 EUR/kg. Posledično se je razlika med vrednostmi na enoto uvoza in izvoza zelo povečala ter znaša približno 3 EUR/kg. To razliko v vrednosti je mogoče pojasniti z dejstvom, da EU izvaža predvsem visokokakovostni pakirani med, medtem ko uvaža velike količine cenejšega medu v večjih vsebnikih, ki se uporablja za mešanje in v živilski industriji.

4. IZVAJANJE NACIONALNIH ČEBELARSKIH PROGRAMOV

4.1. Cilji in upravičeni ukrepi

Splošni cilj programa je izboljšati splošne pogoje za proizvodnjo in trženje čebelarskih proizvodov v Uniji.

Do pomoči je upravičenih šest ukrepov s posebnimi cilji, ki se lahko vključijo v nacionalne čebelarske programe držav članic: ti ukrepi so našteti v členu 106 uredbe o enotni SUT in se od zadnjega poročila niso spremenili.

Tehnična pomoč je namenjena povečanju učinkovitosti proizvodnje in trženja z uporabo boljših tehnik. Vključuje organizacijo osnovnih tečajev za novince in nadaljnje izobraževanje za izkušene čebelarje ter odgovorne osebe skupin ali zadrug; tečaji usposabljanja obravnavajo zlasti področja, kot so vzreja čebel in preprečevanje bolezni, pobiranje in pakiranje, shranjevanje in prevoz medu ter trženje. Učni čebelnjaki in mreža čebelarskih svetovalcev/tehnikov omogočajo razširjanje praktičnega strokovnega znanja. Ukrep se lahko uporabi tudi za podporo posodobitvi sektorja z nakupom opreme za točenje medu za čebelarje.

Cilj preprečevanja varoze je obvladovati okužbe panjev s tem endemičnim zajedavcem. Varozo povzroča pršica, ki oslabi imunski sistem čebel in poveča njihovo dovzetnost za sekundarne okužbe z virusi. Zaradi varoze se pridelek medu v EU močno zmanjšuje, saj vodi do izgube čebeljih kolonij, če se bolezen ne zdravi. Varoze ni mogoče popolnoma izkoreniniti, zato je obdelava panjev z odobrenimi metodami in sredstvi edini način za preprečevanje njenih posledic. Potreben je določen finančni prispevek, s katerim si bodo proizvajalci lahko privoščili izdatke, povezane z ustrezno obdelavo panjev (sredstva, oprema, kot so prekrivne mreže).

Pomoč za racionalizacijo sezonskih selitev panjev je namenjena podpori pri upravljanju selitev panjev v Uniji in zagotavljanju lokacij za čebelarje v obdobju cvetenja. Upravljanje sezonskih selitev panjev je mogoče olajšati z ukrepi, kot so identifikacija panjev in okvirjev, register sezonskih selitev panjev, naložbe v opremo za lajšanje sezonskih selitev in izdelava kart medonosnih rastlin. V več državah članicah je sezonska selitev panjev ključna za zadovoljevanje prehrambnih potreb čebel in opraševanje rastlin.

Namen podpornih ukrepov za izvedbo analiz medu je izboljšanje trženja medu. Financiranje analiz medu čebelarjem omogoča zagotavljanje, da ima med, ki ga dajo na trg, fizikalno-kemijske značilnosti, določene v Direktivi Sveta 2001/110/ES o medu[6]; na podlagi analiz botaničnega porekla medu čebelarji podrobno spoznajo kakovost nabranega medu in lahko tako na trgu iztržijo več za svoj proizvod. Finančna podpora za analize medu je bistvena za dostopnost te storitve velikemu številu čebelarjev.

Z obnovo čebeljega fonda je mogoče nadomestiti izgube čebel in tako preprečiti izgube proizvodnje; to lahko vključuje financiranje dejavnosti za spodbujanje vzreje matic ali nakup čebeljih kolonij.

Možnost, zagotovljena z Uredbo, da se v čebelarske programe vključijo posebni projekti aplikativnih raziskav za izboljšanje kakovosti medu, in razširjanje rezultatov takih projektov lahko pripomoreta k izboljšanju znanja proizvajalcev o posebnih čebelarskih praksah.

4.2. Popis panjev in čebelarjev

Države članice so v skladu s členoma 1 in 9 Uredbe (ES) št. 917/2004 v okviru programov za obdobje 2011–2013 zagotovile informacije o strukturi čebelarskega sektorja.

Glede na te informacije je bilo leta 2010 vseh čebelarjev v Uniji 506 038, od tega jih je bilo samo 5,2 % (26 318) poklicnih (več kot 150 panjev).

Leta 2010 je bilo skupno v EU približno 14 milijonov panjev (13 985 091), od katerih jih približno 6 milijonov (5 659 551) pripada poklicnim čebelarjem, ki imajo torej 40 % panjev. Opozoriti je treba, da na ravni EU ni pravne obveznosti za popis panjev, zato zbiranje podatkov o skupnem številu panjev med državami članicami ni usklajeno in je lahko nenatančno. Čeprav sta se delež poklicnih čebelarjev in število panjev, ki jih upravljajo, od leta 2007 povečala (33 % panjev), v sektorju še vedno močno prevladujejo nepoklicni čebelarji. Stopnja profesionalizacije v EU je na splošno nizka, vendar se lahko med državami članicami zelo razlikuje; v Nemčiji, na primer, je več kot 99 % čebelarjev nepoklicnih, medtem ko je v Španiji 23 % čebelarjev poklicnih.

Število panjev v EU se je leta 2010 povečalo za 3 % (382 372) v primerjavi s popisom iz leta 2007. Po navedbah čebelarjev je to povečanje nujno za nadomestitev izgube zaradi poginov čebel. Vendar je to vključevalo tudi 6-odstotno povečanje proizvodnje v istem obdobju.

Med pet držav članic z največjim številom panjev spadajo: Španija (19,3 %), Grčija (11,8 %), Francija (10,5 %), Romunija (10 %) in Italija (8,8 %). Vendar države z največjim številom panjev niso vedno države z največjo proizvodnjo medu. To je mogoče pojasniti z okoljskimi razlikami (podnebje, količine nektarja, gostota čebeljih kolonij itd.) in neobstojem usklajene metode na ravni EU za spremljanje števila panjev, kar vodi do ogromnih razlik v donosu na panj med državami članicami (v EU leta 2010 od 9 do 51 kg). Tako ima na primer Nemčija manj panjev (5,6 %) kot Grčija, Italija, Francija in Romunija, vendar zaradi večjih donosov (leta 2011 do 37,2 kg na panj) proizvede več medu od njih. Tudi Madžarska ima visoke povprečne donose na panj (leta 2010 27,4 kg) in je zato četrta proizvajalka v EU, čeprav ima samo 7,1 % panjev.

4.3. Razporeditev izdatkov

4.3.1. Proračunska sredstva na državo članico

Unija v skladu s členom 108 uredbe o enotni SUT zagotovi delno financiranje za čebelarske programe v vrednosti 50 % stroškov, ki jih nosijo države članice.

Navesti je treba, da se letna sredstva Unije, namenjena čebelarskemu sektorju, od leta 2007 povečujejo, da bi se upoštevali naraščajoče število panjev in vse večje potrebe sektorja. Leta 2011 se je proračun povečal na 32 milijonov EUR na leto.

Države članice Komisijo uradno obvestijo o svojih nacionalnih čebelarskih programih do 15. aprila vsaka tri leta, kot se zahteva s členom 2 Uredbe (ES) št. 917/2004 (programi, predloženi leta 2010, so se nanašali na leta 2011, 2012 in 2013).

Na podlagi napovedi izdatkov držav članic v njihovih nacionalnih čebelarskih programih se razpoložljiva sredstva Unije (32 milijonov EUR na leto za obdobje 2011–2013) razdelijo glede na delež posamezne države članice v skupnem številu panjev v Uniji, vendar dodeljena sredstva ne smejo presegati 50 % načrtovanih izdatkov posamezne države članice. Če je polovica izdatkov v nacionalnem programu nižja od zneska, ki ustreza številu panjev, se preostala razpoložljiva sredstva prerazporedijo med države članice, katerih pričakovani izdatki presegajo njihov sorazmerni delež proračunskih sredstev (v skladu s členom 3 Uredbe (ES) št. 917/2004).

Skupno število panjev v vsaki državi članici in Uniji se posodobi in vsaka tri leta objavi v Prilogi I k Uredbi (ES) št. 917/2004.

Leta 2011 je šest držav članic (Bolgarija, Danska, Nemčija, Grčija, Finska in Švedska) predvidelo izdatke, nižje od njihovih zadevnih proračunskih sredstev glede na število panjev. Ustrezni znesek sredstev EU je bil prerazporejen med preostale države članice.

Leta 2011 so bila petim državam članicam z največjim številom panjem dodeljena skupna sredstva v višini 55 % razpoložljivih proračunskih sredstev EU. Države članice z največjim številom panjem so torej največje uporabnice programa.

4.3.2. Izvrševanje proračuna

Po podatkih, ki so jih v zvezi z izvrševanjem proračuna po vrsti ukrepa sporočile države članice, so splošne stopnje uporabe v 27 državah članicah zelo visoke (93 % leta 2010, 89 % leta 2011 in 89 % leta 2012). Znižanje stopnje uporabe od leta 2010 do leta 2011 je mogoče pojasniti z dejstvom, da so se v teh dveh letih proračunska sredstva, dodeljena čebelarskemu programu, povečala s 26,3 milijona EUR na 32 milijonov EUR. Na splošno je stopnja običajno nižja prvo leto programa, proti tretjemu letu pa se zvišuje.

V letih 2010 in 2011 so bile največje upravičenke (Španija (93 %, 84 %), Grčija (97 %, 92 %), Francija (90 %, 88 %), Italija (96 %, 92 %) in Romunija (100 %, 85 %)) zelo učinkovite pri uporabi proračunskih sredstev. Tako je bilo tudi leta 2012 (Grčija (97 %), Francija (92 %), Italija (93 %) in Romunija (98 %)), izjema pa je bila Španija, ki je porabila samo 69 % proračunskih sredstev.

4.4. Izdatki po vrsti ukrepa na državo članico

Analiza izvrševanja izdatkov temelji na podatkih, ki jih države članice vsako leto predložijo na podlagi člena 6(2) Uredbe (ES) št. 917/2004. V obdobju 2010–2012 sta bila največje podpore deležna ukrepa nadzor nad varozo in tehnična pomoč. Izdatki za ta ukrepa so bili sistematično največji in razmeroma ustaljeni v zaporednih programih, znašali pa so povprečno od 27 do 30 % za nadzor nad varozo in od 24 do 28 % za tehnično pomoč.

Natančneje, ukrepe nadzora nad varozo so leta 2010 uporabile vse države članice; to dokazuje, da je varoza endemična v Uniji in da glede na odgovore na vprašalnik, ki ga je objavil referenčni laboratorij EU za zdravje čebel[7], velja za glavno grožnjo za preživetje čebel. Prav tako je to posledica razmeroma visokih stroškov zatiranja varoje, ki naj bi po ocenah čebelarjev pomenili od 10 do 20 % stroškov proizvodnje. Države članice, ki so najbolj uporabljale ta ukrep, so bile Španija, Madžarska in Poljska. Vendar je treba navesti, da je Grčija v letih 2011 in 2012 prenehala uporabljati ta ukrep zaradi inflacije stroškov zatiranja, odpornosti varoje proti zatiranju, tveganja prisotnosti ostankov v čebelarskih proizvodih in vročega podnebja, ki je ugodno za razvoj zalege skozi vse leto in trdovratno prisotnost varoje.

Ukrepe tehnične pomoči uporablja velika večina držav članic. Glede na število nepoklicnih čebelarjev in spreminjajoče se razmere v sektorju je potrebno nenehno ukrepanje, osredotočeno na razširjanje informacij. Čebelarski sektor in države članice menijo, da so ukrepi tehnične pomoči zelo koristni za proizvodnjo. Glavne uporabnice tega ukrepa v letih 2011 in 2012 so bile Italija, Grčija, Francija, Nemčija, Češka republika, Poljska in Španija. Opozoriti je treba na spremembe pri razporeditvi izdatkov za tehnično pomoč po državah članicah med dvema čebelarskima programoma: Nizozemska, Bolgarija in Romunija tega ukrepa leta 2010 sploh niso uporabile, medtem ko sta ga Bolgarija in Romunija začeli uporabljati v letih 2011 in 2012. Poljska je med leti 2010 in 2011–2012 za šestkrat povečala izdatke za tehnično pomoč, Španija pa jih je v istem obdobju skoraj podvojila.

Ukrepi za zagotovitev racionalizacije sezonskih selitev panjev so še naprej tretji najpogosteje podprti ukrepi, za katere se nameni 16–20 % izdatkov. Ta ukrep uporabljajo večinoma države južne Evrope, kot so Grčija, Španija in Romunija, za katere so značilni raznovrstno rastlinstvo in dolga obdobja cvetenja. Druge države članice, kot je Nemčija, sezonsko selitev panjev podpirajo zaradi njenega pomena za opraševanje.

Na četrtem mestu so ukrepi za obnovo čebeljega fonda. Za uporabo tega ukrepa je bilo leta 2010 namenjenih 19 % izdatkov, ki so se leta 2012 zmanjšali na 16 %. Glavne uporabnice so Romunija, Bolgarija in Poljska. Za te ukrepe, s katerimi bi se nadomestile izgube čebeljih kolonij in vse višje cene čebeljih rojev, se zelo zanimajo čebelarske organizacije, ki sodelujejo pri pripravi programov. Kljub temu čebelarski sektor meni, da je podpora za obnovo čebeljega fona v določenem obsegu samo kratkoročna rešitev ter da je treba vzroke za pogine čebel podrobneje raziskati in v zvezi s tem ustrezno ukrepati.

Na petem mestu so bili ukrepi za aplikativne raziskave (od 4 do 6 % izdatkov). Zanje največ proračunskih sredstev še naprej namenja Francija, in sicer približno 1,4 milijona EUR leta 2012; to je več kot polovica vseh sredstev, namenjenih za ta ukrep v Uniji. Ukrepi aplikativnih raziskav so bili na primer v Franciji uporabljeni za izvedbo študije o izpostavljenosti medonosnih čebel neonikotinoidnemu sistemskemu pesticidu.[8]

Nazadnje, države članice najmanj izdatkov namenijo za analize medu, delež teh izdatkov pa se je še zmanjšal. Leta 2010 je bil 6 %, nato se je leta 2011 zmanjšal na 4 % in leta 2012 na 3 %. Španija, ki je bila med letoma 2007 in 2009 ena od držav z največjimi proračunskimi sredstvi za analize medu, je izdatke zmanjšala leta 2010 ter nato še v letih 2011 in 2012. Izdatke je med letoma 2010 in 2011 zmanjšala tudi Poljska, medtem ko jih je Bolgarija v letih 2011 in 2012 v primerjavi z letom 2010 povečala. Te razlike so morda posledica dejstva, da izdatki po vzpostavitvi mreže laboratorijev niso tako veliki. Navesti je treba, da podporo za laboratorijske analize še posebej cenijo podjetja za pakiranje in distribucijo medu, saj čebelarjem omogoča, da te stroške internalizirajo.

5. OCENA UKREPOV ZA ČEBELARSKI SEKTOR

Komisija je leta 2012 najela zunanjega svetovalca za oceno ukrepov za čebelarski sektor.

S študijo se je ocenjevalo:

– koliko je šest ukrepov čebelarskih programov vplivalo na proizvodnjo in trženje medu ter trgovino z njim, pa tudi na gojenje živih čebel in trgovino z njimi;

– koliko so ukrepi prispevali k podpiranju gospodarske dejavnosti in prihodkov poklicnih čebelarjev;

– koliko so ukrepi prispevali k stabilnosti cen medu.

Študija je bila končana julija 2013.

V njej je bilo ugotovljeno, da so nacionalni čebelarski programi prispevali k ustalitvi ravni proizvodnje medu v EU kljub vse višjim stroškom proizvodnje, grožnjam za preživetje čebel in ostri mednarodni konkurenci uvoznikov medu iz tretjih držav.

Ukrepi so prispevali k brzdanju rasti stroškov proizvodnje (zlasti za zatiranje varoje in obnovo čebeljega fonda) in tako omejili vpliv teh stroškov na prihodke čebelarjev. Šest ukrepov se medsebojno dopolnjuje; ugotovitve o učinku posameznega ukrepa je treba razlagati previdno in pri tem upoštevati sinergije med ukrepi.

Čebelarska dejavnost je postala produktivnejša zaradi uvedbe strukturnih izboljšav v sektorju s tehnično pomočjo, racionalizacijo sezonskih selitev panjev, nadzorom nad varozo, posodobitvijo in mehanizacijo čebelarske dejavnosti, usposabljanji in razširjanjem informacij.

Z ukrepi sta bili omogočeni podpora proizvodnji visokokakovostnega medu EU in ohranitev konkurenčnosti proizvodnje medu nižjega cenovnega razreda. Visoka kakovost in dodana vrednost medu, proizvedenega v EU, omogočata veliko razliko med povprečno vrednostjo na enoto izvoza medu EU in povprečno vrednostjo na enoto uvoza medu iz tretjih držav.

Poleg tega so ukrepi posredno pozitivno vplivali na razvoj podeželja in okolje. Z znižanjem stroškov, spodbujanjem strukturnih izboljšav in podpiranjem prihodka čebelarjev so pripomogli k ohranjanju čebelarstva na podeželju, kar je bistvenega pomena za opraševanje in s tem za kmetijstvo. Prav tako so spodbudili bolj trajnostne čebelarske prakse, zlasti za nadzor nad varozo.

Nazadnje je bilo v študiji poudarjeno, da se čebelarski sektor, medarji in države članice strinjajo z mnenjem, da so nacionalni čebelarski programi zelo koristni za podporo sektorju.

Sklepna ugotovitev študije je kljub temu bila, da bi bilo mogoče doseči nadaljnji napredek z optimizacijo uporabe obstoječih ukrepov za promocijo medu, spodbujanje nadaljnjega sodelovanja med čebelarji, izboljšanje razširjanja informacij o projektih aplikativnih raziskav ter povečanje raznovrstnosti virov prihodka za čebelarje z razvojem čebelarskih proizvodov visoke vrednosti, kot so matični mleček, cvetni prah in propolis.

Izvajalec študije je glede na potrebe sektorja in nacionalna razhajanja med državami članicami priporočil tudi jasnejše smernice Unije glede čebelarskih programov, saj se odločitve o konkretnih ukrepih trenutno sprejemajo na nacionalni ali celo regionalni ravni. Poiskati bi bilo treba tudi sinergije med raziskovalnimi programi Unije in nacionalnimi aplikativnimi raziskavami, da bi se zagotovila boljša povezava med temeljnimi in aplikativnimi raziskavami ter preprečila morebitna prekrivanja.

6. PREDLOGI DRŽAV ČLANIC IN SEKTORJA

Komisija je oktobra 2012 države članice in predstavnike sektorja pozvala, naj zaradi priprave tega poročila predložijo mnenja o čebelarskih programih.

Kot je razvidno iz ocenjevalne študije, so države članice na splošno zadovoljne z načinom upravljanja programov in so se zavzele za njihovo nadaljevanje, saj menijo, da so ti ukrepi velika pomoč za čebelarstvo in proizvodnjo medu.

Države članice so predlagale naslednje prilagoditve ukrepov:

– Nemčija in Luksemburg sta predlagala, naj se čebelarsko leto uskladi s koledarskim letom. Trenutno letna izvajanja čebelarskih programov potekajo od 16. oktobra vsakega leta do 15. oktobra naslednjega leta (člen 2(2) Uredbe (ES) št. 917/2004), medtem ko morajo biti ukrepi, upravičeni do sofinanciranja, izvedeni do 31. avgusta zadevnega leta (člen 2(3) Uredbe (ES) št. 917/2004); zato je težko financirati ukrepe, ki se izvajajo septembra in v prvi polovici oktobra. Komisija namerava za čebelarske programe za obdobje 2014–2016 to težavo rešiti tako, da bo predlagala spremembo datumov izvajanja ukrepov iz Uredbe (ES) št. 917/2004, da bi se lahko čebelarski ukrepi izvajali vse leto;

– Nemčija je pozvala k poenostavitvi administrativnih in nadzornih ukrepov, saj se zdi zahtevani nadzor nesorazmeren. Države članice so odgovorne za spremljanje in oceno programov. Uredba (ES) št. 917/2004 obvezuje države članice, da Komisijo uradno obvestijo o teh ukrepih v skladu z natančno določenim časovnim okvirom, vendar jim pušča veliko prožnosti pri izvajanju nadzora v skladu s splošnim načelom subsidiarnosti in oceno tveganja. Za čebelarske programe za obdobje 2014–2016 so uradna obvestila za Komisijo poenostavljena ter se vnesejo neposredno v informacijski sistem za upravljanje in spremljanje kmetijskega trga;

– Nemčija je predlagala podporo dodatnim ukrepom v zvezi s čebelarstvom, izboljšanjem zdravja čebel, obvladovanjem škode, nastale zaradi varoze, trženjem medu in medonosnimi rastlinami. Vse te ukrepe je deloma že mogoče podpreti s sedanjimi čebelarskimi programi. EU financira dodatne posebne ukrepe za izboljšanje zdravja čebel[9] zunaj čebelarskih programov;

– Nemčija je v zvezi s tehnično pomočjo zaprosila za jasnejši opis upravičenosti do podpore za opremo čebelarjev, npr. v obliki seznama proizvodov, upravičenih do podpore, ki bi ga pripravila Komisija. Komisija meni, da bi se s točno določenim seznamom proizvodov izgubila določena prožnost, potrebna zaradi upoštevanja raznovrstne strukture sektorja po državah članicah. Poleg tega je mogoče naložbe čebelarjev financirati že v okviru programov za razvoj podeželja, ki vsebujejo ukrepe za posodobitev in inovativnost kmetijskih gospodarstev;

– nazadnje je Litva predlagala zagotovitev podpore, ki bi malim čebelarjem omogočila obnovo opreme za točenje medu in gradnjo satovja; tako podporo je že mogoče zagotoviti v okviru ukrepa za tehnično pomoč.

Komisija po pozivu iz oktobra 2012 od sektorja ni prejela pisnih pripomb. Vendar se je zunanji ocenjevalec na podlagi študij primerov, izvedenih v štirih državah članicah[10], razgovorov in spletnih anket obširno posvetoval s sektorjem ter ugotovil, da čebelarji in združenja čebelarjev zelo cenijo podporo, ki se zagotavlja z ukrepi, saj omogoča znižanje stroškov proizvodnje v sektorju, ki je pod pritiskom. Vendar so čebelarji in njihova združenja poudarili potrebo po razvoju učinkovitejšega zatiranja varoje in omejitvi njegovih stroškov. Opozorili so tudi, da ukrep za obnovo čebeljega fonda sicer omogoča delno nadomestitev izgube čebeljih kolonij, vendar je to zgolj kratkoročna rešitev, tako da bi bilo treba raziskati vzroke za pogine čebel in v zvezi s tem ustrezno ukrepati.

7. SKLEPNE UGOTOVITVE

Cilj nacionalnih čebelarskih programov je izboljšati proizvodnjo in trženje medu v Evropski uniji. V vseh državah članicah zagotavljajo neposredno podporo čebelarstvu, ki je po proizvodnji majhen sektor, vendar je zaradi opraševanja bistvenega pomena za kmetijstvo.

Nacionalni čebelarski programi so po mnenju držav članic in gospodarskih subjektov koristni za čebelarski sektor. Ukrepi omogočajo ohranjanje proizvodnje visokokakovostnega medu v EU kljub težkim razmeram zaradi vse višjih stroškov proizvodnje, groženj za preživetje čebel in ostre mednarodne konkurence s poceni uvozom medu iz tretjih držav.

Komisija glede na informacije, predstavljene v tem poročilu, in rezultate ocene čebelarskih ukrepov ne namerava spremeniti seznama upravičenih ukrepov za čebelarstvo iz Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007. Predlagala pa bo spremembo izvedbene Uredbe (ES) št. 917/2004 zaradi zagotovitve, da se lahko čebelarski ukrepi uporabljajo in financirajo vse leto, in zaradi izboljšanja njihovega upravljanja.

Poleg tega si bo prizadevala za boljše usklajevanje med nacionalnimi projekti aplikativnih raziskav in raziskovalnimi projekti Unije, da bi se optimizirala uporaba njihovih rezultatov in izboljšalo njihovo razširjanje v čebelarskem sektorju.

Nazadnje bo poskusila nadalje izboljšati učinkovitost obstoječih ukrepov z iskanjem morebitnih sinergij med čebelarskimi ukrepi in programi za razvoj podeželja. To bi lahko vključevalo ukrepe za razvoj podeželja, kot sta podpora za mlade čebelarje pri zagonu dejavnosti in podpora za posodobitev kmetijskih gospodarstev, ter uporabo kmetijsko-okoljskih ukrepov, s katerimi bi se povečala razpoložljivost medonosnih rastlin za medonosne čebele.

[1] UL L 299, 16.11.2007, str. 1.

[2] http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2010:0267:FIN:SL:PDF.

[3] UL L 163, 30.4.2004, str. 83.

[4] http://ec.europa.eu/agriculture/evaluation/market-and-income-reports/index_en.htm.

[5] http://wcmcom-ec-europa-eu-wip.wcm3vue.cec.eu.int:8080/agriculture/honey/index_en.htm.

[6] UL L 10, 12.1.2002, str. 47.

[7] http://ec.europa.eu/food/animal/liveanimals/bees/eu_ref_lab_bee_health_en.htm.

[8] „A common pesticide decreases foraging success and survival in honey bees“ v Sciencexpress/http://sciencemag.org/content/early/recent/ 29March 2012/ Page 1/ 10.1126/science.1215039.

[9] http://ec.europa.eu/food/animal/liveanimals/bees/bee_health_en.htm.

[10] Španija, Nemčija, Madžarska in Grčija.