SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU Oblikovanje enotnega trga za ekološke proizvode Izboljšanje obveščanja o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij /* COM/2013/0196 final */





SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU Oblikovanje enotnega trga za ekološke proizvode Izboljšanje obveščanja o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij (Besedilo velja za EGP) 1. Uvod V časovnem okviru za Evropo, gospodarno z viri[1], je za leto 2020 določen ambiciozen cilj: državljani in javni organi morajo imeti na voljo prave spodbude za izbiranje proizvodov z najučinkovitejšo rabo virov na podlagi ustreznih cenovnih signalov ter jasnih okoljskih informacij. Prav tako je zapisano, da ima notranji trg pomembno vlogo pri nagrajevanju proizvodov z učinkovito rabo virov. Pobuda „Oblikovanje enotnega trga za ekološke proizvode“ je pomemben korak v to smer. Kljub zmogljivosti proizvajalcev, da zagotovijo proizvode z učinkovito rabo virov, in kljub temu, da je povpraševanje potrošnikov po njih vedno večje, je trenutno tržno uveljavljanje takih proizvodov slabo. Proizvajalci in potrošniki se pri dobavljanju in kupovanju teh proizvodov soočajo z ovirami, ki so pogosto povezane z nejasno opredelitvijo resničnih „ekoloških“ proizvodov in „ekoloških“ organizacij. Namen te pobude Komisije je prispevati k odpravi nejasnosti z izboljšanjem načina merjenja in obveščanja o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij. Sporočilo Komisije Svetu in Parlamentu uvaja dve metodi merjenja in niz načel za obveščanje o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij. Spremlja ga priporočilo Komisije, s katerim se države članice in zasebni sektor spodbuja, naj ustrezno uporabljajo ti metodi in zagotovijo izboljšanje normalnega delovanja notranjega trga. V tej pobudi je predlagana preskusna faza, v kateri bodo zainteresirane strani skupaj s Komisijo ocenile učinkovitost predlaganih metod in možnost za njihovo uporabo na celotnem enotnem trgu. Sledil bo postopek neodvisnega strokovnega pregleda, v katerem bodo upoštevane tudi druge možne metode. Če bo preskusna faza uspešna, se bo Komisija še enkrat posvetovala z zainteresiranimi stranmi o tem, kako najbolje zagotoviti, da bo ta pobuda prinesla koristi. Ob tem bodo potekale tudi razprave z mednarodnimi partnerji o metodološkem razvoju, da se zagotovi združljivost in sinergije z drugimi razširjenimi metodami. Cilj teh ukrepov je na srednji rok omogočiti in spodbuditi boljše uveljavljanje ekoloških proizvodov in okolju prijaznejših praks podjetij na trgu EU ter prispevati k odpravi morebitnih ovir za prosti pretok ekoloških proizvodov na enotnem trgu. 2. Ozadje predloga 2.1. Izzivi, povezani z okoljem in učinkovito rabo virov Na konferenci Združenih narodov o trajnostnem razvoju (Rio+20) leta 2012 je mednarodna skupnost potrdila, da so za trajnosten razvoj v svetu nujno potrebne temeljne spremembe družbe v načinu proizvodnje in potrošnje“[2]. Skoraj dve tretjini svetovnih ekosistemov so ZN uvrstili med tiste „v upadanju“[3], izguba biotske raznovrstnosti je po ocenah 100 krat hitrejša od naravne stopnje izumiranja vrst, tveganja in trendi, povezani s podnebnimi spremembami, pa so jasno dokazani[4]. OECD je opozorila, da stalno propadanje in erozija „naravnega kapitala“ povzročata nepopravljive spremembe, ki bi lahko ogrozile dve stoletji trajajočo rast življenjskega standarda[5]. 2.2. Okoljske koristi ekoloških proizvodov in organizacij „Ekološke proizvode“ je mogoče opredeliti kot proizvode, ki učinkoviteje izrabijo vire in v svojem življenjskem krogu (od pridobivanja surovin, proizvodnje, distribucije, uporabe do konca življenjske dobe, vključno s ponovno uporabo, recikliranjem in predelavo) povzročijo manj okoljske škode od podobnih proizvodov iste kategorije. Ekološke proizvode“ najdemo v vseh kategorijah proizvodov, ne glede na to, ali imajo znak za okolje in se jih trži kot ekološke; odločilna za njihovo „ekološkost“ je njihova okoljska učinkovitost. Boljše uveljavljanje takih proizvodov na trg ima koristi za družbo (manjša okoljska škoda), povečuje zadovoljstvo potrošnikov ter ima zaradi učinkovitejše rabe naravnih virov tudi možne gospodarske koristi za proizvajalce in potrošnike. Poleg tega ekološka podjetja prinašajo dodatne okoljske koristi. Izboljšujejo svoje procese, vplivajo na dobavitelje in druge akterje v vrednostni verigi ter spodbujajo inovacije. Podjetje, ki v strategijah in postopkih odločanja upošteva „življenjski krog“, neposredno in posredno zmanjšuje vpliv svojih dejavnosti na okolje. 2.3. Gospodarske koristi ekoloških proizvodov in organizacij Vrednost svetovnega trga „nizkoogljičnega“ in „okolju prijaznega“ blaga in storitev, ki je podskupina skupnega trga ekoloških proizvodov, je ocenjena na 4,2 bilijona EUR, delež EU na njem pa znaša 21 %[6]. Ta trg se v povprečju na leto poveča za 4 %, tudi v času gospodarske recesije[7], kar prispeva k temu, da je ekološko gospodarstvo eden od sektorjev z največjim potencialom rasti[8]. Konkurenca med podjetji za pridobitev deleža na trgu ekoloških proizvodov je vse večja. Ekološki proizvodi lahko proizvajalcem pomagajo zmanjševati stroške proizvodnje (manj uporabljenih virov pomeni manjše stroške proizvodnje), potrošnikom pa stroške uporabe (bela tehnika najvišjega razreda po direktivi o energetskem označevanju[9]). Ekološke proizvode je na splošno tudi lažje reciklirati ali ponovno uporabiti, kar za družbo kot celoto pomeni boljše in cenejše ravnanje z odpadki. Vendar ekološki proizvodi še vedno predstavljajo razmeroma majhen del trga potrošniških izdelkov v EU[10]. Podatki kažejo, da je povpraševanje po teh proizvodih veliko, če je njihova cena konkurenčna, torej je potencial na notranjem trgu neizkoriščen[11]. Če bi ga izkoristili, bi imelo to pozitiven učinek tudi na zaposlovanje na splošno, saj bi se zaradi bolj učinkovite rabe virov v gospodarstvih EU do leta 2020 lahko ustvarilo do 2,8 milijona novih delovnih mest[12]. Ekološka podjetja imajo običajno vodilno vlogo na področju inovacij. Z nižjimi stroški, večjo produktivnostjo, zanesljivostjo oskrbe in manjšo izpostavljenostjo okoljskim tveganjem imajo evropska podjetja konkurenčno prednost na področju ekoloških inovacij. Brez nadaljnjega ukrepanja bo konkurenčnost v tem sektorju ogrožena[13]. 3. Težave, ki jih predlog namerava odpraviti 3.1. Ni skupne opredelitve „ekološkega proizvoda“ in „ekološke organizacije“ Trenutno ni splošno sprejete opredelitve ekoloških proizvodov in organizacij, ki bi temeljila na znanstvenih ugotovitvah. Za merjenje in primerjalno analizo okoljske učinkovitosti[14] se uporablja več metod, ki se med seboj razlikujejo in za iste proizvode ali organizacije dajejo različne rezultate. Zaradi številnih metodoloških odločitev, ki so prepuščene presoji uporabnika, celo rezultati, pridobljeni z isto metodo, niso vedno primerljivi. Takšna primerljivost pa je pomembna, da se omogoči konkurenca, ki temelji na okoljski učinkovitosti, ter da potrošniki in podjetja lahko sprejmejo ozaveščene odločitve. Ena največjih pomanjkljivosti nekaterih metodoloških pristopov za merjenje okoljske učinkovitosti je njihova nepopolnost. Ne obravnavajo vseh neposrednih in posrednih vplivov zadevnega proizvoda ali organizacije – tj. celotnega življenjskega kroga. Številni kazalniki se osredotočajo na obdobje med delovanjem (npr. koliko vode porabi pralni stroj), pri tem pa ne upoštevajo stroškov proizvodnje in odstranjevanja ali možnosti za ponovno uporabo in recikliranje. Nekatere ocene se osredotočajo na en okoljski kazalnik, zaradi česar se morda drugi kazalniki ne upoštevajo, to pa bi pomenilo t. i. „prelaganje bremena“. Za nove nizkoenergijske proizvode je lahko na primer potrebna redka ali nevarna snov. To bi lahko prispevalo k varčevanju z energijo, vendar bi imelo negativen učinek z vidika izčrpavanja virov ali okoljskega vpliva na koncu življenjskega kroga proizvoda. Na vsak način bi bilo treba pri oceni upoštevati celoten življenjski krog, kajti le tako se odločitev za izboljšanje okoljske učinkovitosti lahko sprejme na podlagi popolnih informacij. 3.2. Nepotrebni stroški za podjetja Okoljska vprašanja so vse pogosteje vključena v dejavnosti in strategije trženja številnih podjetij in njihovih investitorjev. Takšna podjetja kot orodje za ocenjevanje svoje ekološke prepoznavnosti in ekološke prepoznavnosti svojih dobaviteljev ter za merjenje in izboljševanje okoljske učinkovitosti svojih proizvodov vse bolj uporabljajo oceno življenjskega kroga[15] . Število metod za merjenje okoljskega vpliva (na primer ogljičnega ali vodnega odtisa) hitro narašča, vzporedno s številom nacionalnih in zasebnih pobud. To lahko ustvari znatne stroške za podjetja, zlasti če morajo uporabljati različne metode ali v različnih državah in pri različnih trgovcih izpolnjevati različne zahteve glede označevanja in preverjanja. Relativni stroški in povezane obremenitve so veliko višji za mala in srednja podjetja (MSP). Evropska podjetja se dobro zavedajo tega položaja: udeleženci javnega posvetovanja v zvezi s to pobudo so pomanjkanje doslednosti ocenili kot eno najpomembnejših ovir za prikazovanje in primerjanje okoljske učinkovitosti (72,5 %). Kot glavni razlog za to so vprašani navedli množico različnih pobud (70,8 %) in načinov poročanja (76,3 %) v EU[16]. 3.3. Ovire za prost pretok proizvodov, ki se tržijo kot ekološki Poleg dodatnih stroškov lahko množenje metod proizvajalcem oteži tudi trgovanje z ekološkimi proizvodi, celo znotraj EU. Podjetja, ki želijo trgovati prek nacionalnih mej, hitro ugotovijo, da so zahteve glede okoljskih informacij za proizvode, ki jih želijo prodajati, čez mejo drugačne. Okvir 1 – konkretne ovire za trgovino s proizvodi, ki se tržijo kot ekološki, na enotnem trgu Scenarij, po katerem se običajno (vendar neučinkovito) trži ekološke proizvode v Evropi, je tak: podjetje, ki želi tržiti ekološke proizvode v Združenem kraljestvu, Franciji, Italiji in Švici, bi moralo za to, bi lahko na podlagi okoljske učinkovitosti konkuriralo na različnih nacionalnih trgih, uporabiti različne metode. V Franciji bi bilo treba izvesti oceno vplivov na okolje v skladu s francosko metodo (BP xX30-323), v Združenem kraljestvu bi bilo treba uporabiti PAS 2050 ali WRI GHG Protocol, v Švici švicarski pristop (ki se trenutno pripravlja), v Italiji pa bi moralo podjetje upoštevati državno potrjeno shemo za merjenje ogljičnega odtisa in opraviti še eno analizo. Isto podjetje bi za švedski trg moralo pripraviti tudi okoljsko deklaracijo izdelka (EPD) na podlagi standarda ISO 14025. Morda bi moralo pripraviti celo več okoljskih deklaracij izdelka, saj po svetu velja vsaj šest sistemov, ki imajo vsi svoje posebnosti, čeprav vsi temeljijo na standardu ISO 14025[17]. Ob predpostavki, da znašajo stroški ene študije, potrebne za izpolnjevanje zahtev po eni metodi, 10 000 EUR, bi moralo podjetje ta strošek povečati za vsak nov trg, na katerega želi prodreti. V navedenem primeru bi stroški za podjetje, ki bi želelo na podlagi okoljske učinkovitosti konkurirati na petih evropskih nacionalnih trgih, znašali do 50 000 EUR na proizvod. Da bi lahko podjetja konkurirala na podlagi okoljske uspešnosti, so dejansko prisiljena, da se vključijo v različne zasebne ali javne sheme, ki prevladujejo na posameznih trgih in temeljijo na različnih metodah. Z drugimi besedami, videti je, da načelo vzajemnega priznavanja na enotnem trgu ne odpravlja netehničnih ovir za trgovanje znotraj EU: tudi brez pravnih zahtev morajo izvozniki uporabljati nacionalne komunikacijske metode (npr. nacionalni predpisi za znak za okolje), ki so blizu domačim potrošnikom, da ne bi bili v slabšem položaju kot lokalni proizvajalci. 3.4. Pomanjkanje zaupanja potrošnikov v ekološke trditve Glede na raziskave so potrošniki v EU pripravljeni kupovati več ekoloških proizvodov[18]. Vendar iste raziskave kažejo, da obstaja vrzel med vrednotami in ravnanjem ter vrzel v zaupanju. Na primer: 75 % državljanov EU pravi, da so pripravljeni kupovati ekološke proizvode, samo 17 % pa jih je to v prejšnjem mesecu res storilo. Razlogi za to so različni, vključno s pomanjkanjem zaupanja v okoljske informacije, ki jih zagotovijo proizvajalci in trgovci, in slabšo razpoložljivostjo ekoloških proizvodov po razumnih cenah. Poleg tega informacije o okoljski učinkovitosti proizvodov pogosto niso sporočene na način, ki bi omogočil primerjavo, kar zmanjšuje možnost ozaveščene izbire. Število ekoloških trditev narašča, vendar so vedno bolj površinske in nejasne[19]. To še poslabšuje zaupanje potrošnikov: 48 % potrošnikov ne zaupa informacijam o okoljski učinkovitosti na proizvodih[20]. Vse bolj prevladuje mnenje, da podjetja konkurirajo na podlagi svojih trditev, ne pa na podlagi dejanske okoljske učinkovitosti. 4. Odziv politike EU 4.1. Cilj ukrepov EU Splošni cilj ukrepov EU na tem področju je prispevati k izboljšanju razpoložljivosti jasnih, zanesljivih in primerljivih informacij o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij za vse zadevne zainteresirane strani, vključno z akterji po vsej dobavni verigi. Za dosego tega cilja Komisija na podlagi dolgoletnega sodelovanja z zainteresiranimi stranmi in znanstveniki predlaga dve metodi za oceno in primerjalno analizo okoljske učinkovitosti. Ti metodi sta zanesljivi (znanstveno utemeljeni), celoviti (zajemata cel življenjski krog proizvodov ali organizacij ter različne okoljske vidike) ter podpirata primerljivost rezultatov. Metodi sta bili v letih 2011/2012 preskušeni v sodelovanju z industrijo ter bosta dodatno preskušani in izboljšani, zlasti z uvedbo poenostavljenih pravil za posamezne skupine proizvodov in sektorjev, ter ocenjeni glede na obseg, v katerem ju bodo podjetja, zlasti MSP, ali oblikovalci politik lahko uporabljali. Namen ukrepov EU bo zmanjšati trenutne nejasnosti glede tega, kaj so ekološki proizvodi in organizacije. Prispevali bodo k bolj integriranem notranjem trgu, na katerem bodo potrošniki prepoznali proizvode in organizacije, ki so zares ekološki. Pričakuje se, da bo boljše uveljavljanje ekoloških proizvodov prispevalo k oživitvi gospodarstva in dodatno okrepilo konkurenčno prednost podjetij EU na področju ekoloških inovacij[21]. Splošni koncept ekoloških proizvodov kot proizvodov, ki imajo v celotnem življenjskem krogu manjši okoljski vpliv kot drugi proizvodi, bo temeljil na dveh elementih: 1) metodi za merjenje okoljskega vpliva v življenjskem krogu in 2) pravilih za posamezne kategorije proizvodov, ki bodo določila merila, po katerih bo mogoče opredeliti resnično ekološke proizvode. Enak pristop bo uporabljen tudi za organizacije. 4.2. Metodologija za merjenje okoljskih vplivov proizvodov in organizacij Komisija je skupaj z različnimi zainteresiranimi stranmi na tem področju dejavna že več let: leta 2003 je bil v sporočilu o integrirani politiki do proizvodov (IPP)[22] uveden koncept življenjskega kroga pri oblikovanju politik EU. Temu je leta 2008 sledil akcijski načrt za trajnostno potrošnjo in proizvodnjo/trajnostno industrijsko politiko[23], leta 2010 pa je bil objavljen priročnik o mednarodnem referenčnem sistemu podatkov o življenjskem krogu (ILCD)[24], ki določa tehnične smernice za podrobne študije o oceni življenjskega kroga ter tehnično podlago za določitev meril za posamezne kategorije proizvodov, smernic in poenostavljenega orodja. Leta 2010 je Svet Evropske unije pozval Komisijo, naj razvije usklajeno metodo za izračun okoljskih vplivov proizvodov[25]. Od takrat Komisija na podlagi obstoječih pristopov za oceno življenjskega kroga in mednarodnih standardov[26] uvaja nove metodološke specifikacije, ki so potrebne za bolj dosledne, primerljive in natančne rezultate. Vrhunec teh prizadevanj, ki jih spremljajo posvetovanja in preskusne vaje v sodelovanju z industrijo[27], je bil razvoj metode za merjenje okoljskega vpliva proizvodov (v nadaljnjem besedilu: PEF) in okoljskega vpliva organizacij (v nadaljnjem besedilu: OEF)[28]. Ti dve metodi v primerjavi z drugimi obstoječimi metodami uvajata več pomembnih izboljšav, med drugim: · jasno opredelitev potencialnih kategorij okoljskih vplivov[29], ki jih je treba obravnavati pri celoviti oceni življenjskega kroga; · zahteve za merjenje kakovosti podatkov; · določitev minimalnih zahtev glede kakovosti podatkov; · jasnejša tehnična navodila za obravnavo nekaterih kritičnih vidikov pri izvedbi študije za oceno življenjskega kroga (npr. dodeljevanje in recikliranje)[30]. Metodi PEF in OEF zahtevata, da se za primerljivost razvijejo pravila za merjenje okoljskega vpliva kategorij proizvodov in sektorska pravila za merjenje okoljskega vpliva organizacij[31]. Ta bodo splošne določbe o metodah PEF in OEF pretvorila v pravila za posamezne kategorije proizvodov ali posamezne sektorje ter omogočila, da se med 14 ključnimi kazalniki okoljskih vplivov osredotoči na tri ali štiri najpomembnejše ter na najpomembnejše postopke ali faze v življenjskem krogu zadevne kategorije proizvoda ali sektorja. Na ta način bodo rezultati posameznih ocen primerljivi znotraj zadevne kategorije proizvodov ali sektorja, ne glede na to, kdo ocene opravi. Pri detergentih bosta na primer s pravili za kategorijo proizvodov opredeljen „vzorčni proizvod“, ki bo reprezentativen za kategorijo proizvodov „detergenti“ na trgu EU, in izračunana okoljska učinkovitost življenjskega kroga vzorčnega proizvoda. Okoljska učinkovitost vzorčnega proizvoda bo postala merilo (ki se bo nato stalno prilagajalo in pregledovalo v skladu s tehničnim napredkom), po katerem se bo primerjala učinkovitost drugih detergentov na trgu. Podatki o učinkovitost bodo sporočeni potrošniku, ki bo zato lahko pri nakupovanju brez težav primerjal različne proizvode. S pomočjo teh pomembnih izboljšav bi se lahko metode za merjenje okoljskega vpliva v prihodnosti na trgu z manjšimi stroški uporabljale kot zanesljivo orodje za razlikovanje proizvodov ali organizacij. Komisija prav tako podpira posebne dejavnosti, ki so namenjene razvoju metod za posamezne kategorije sektorjev in proizvodov[32]. Še naprej si bo prizadevala za spodbujanje združljivosti teh metod, kadar je to mogoče. 4.3. Sveženj predlogov kot prva faza nove politike To sporočilo se bo v naslednjih treh letih uporabljalo kot vodilo za dejavnosti Komisije. Komisija bo metodi po potrebi ob posvetovanju z zainteresiranimi stranmi postopno vključevala v sisteme za okoljsko ravnanje in presojo (EMAS), zelena javna naročila in znak EU za okolje[33]. 4.3.1. Priporočilo Komisije Skupaj s tem sporočilom bo Komisija sprejela priporočilo o uporabi metod PEF in OEF za merjenje in obveščanje o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij. Komisija države članice in zainteresirane strani spodbuja, naj uporabijo metodi PEF in OEF v ustreznih prostovoljnih politikah in pobudah, ki vključujejo merjenje in obveščanje o okoljski učinkovitosti življenjskega kroga proizvodov in organizacij. Metode so sestavni del priporočila. 4.3.2. Pilotna faza: preskušanje izvajanja metod za merjenje okoljskega vpliva Komisija bo organizirala triletno preskusno obdobje, v katerem bodo prostovoljno sodelovale zainteresirane strani. Cilji te pilotne faze so: · vzpostaviti in ovrednotiti postopek določitve pravil za merjenje okoljskega vpliva kategorij proizvodov in sektorskih pravil za merjenje okoljskega vpliva organizacij, vključno s pripravo okoljskih meril[34] za oba sklopa pravil. Če pravila za kategorije proizvodov in posamezne sektorje že obstajajo in jih zainteresirane strani že uporabljajo, jih bo Komisija uporabila kot osnovo za razvoj pravil za merjenje okoljskega vpliva kategorij proizvodov in sektorskih pravil za merjenje okoljskega vpliva organizacij; · poenostaviti uporabo metod za merjenje okoljskega vpliva, zlasti za MSP, s preskušanjem inovativnih načinov za upravljanje postopka in razvijanjem orodij; · preskusiti različne sisteme skladnosti in preverjanja za metodi PEF in OEF, vključno s predhodnim (tj. oceno skladnosti) in naknadnim preverjanjem (tj. nadzorom trga), da se vzpostavi in potrdi sorazmerne, učinkovite in uspešne sisteme skladnosti in preverjanja; · v sodelovanju z zainteresiranimi stranmi preskusiti različne pristope za izmenjavo informacij med podjetji in potrošniki ter med podjetji. Komisija bo leta 2013 objavila razpis ter zainteresirane strani (tudi iz tretjih držav) povabila k prostovoljnemu sodelovanju pri razvijanju pravil za merjenje okoljskega vpliva kategorij proizvodov in sektorskih pravil za merjenje okoljskega vpliva organizacij ali pri vodenju tega procesa. Izbira kategorij proizvodov in sektorjev za pilotno fazo bo temeljila na merilih, kot so obseg okoljskih vplivov, pripravljenost zainteresiranih strani, da v procesu sodelujejo ali ga vodijo, potreba po vključevanju različnih proizvodov (vključno z zapletenimi proizvodi) in sektorjev (z dinamično dobavno verigo), razpoložljivost obstoječih določb[35] in dostopnost informacij o življenjskem krogu. Uspeh pilotne faze bo ocenjen na podlagi raznovrstnosti in reprezentativnosti izbranih proizvodov in sektorjev ter števila in ustreznosti vključenih zainteresiranih strani, vključno s primerno zastopanostjo MSP in NVO ter upoštevanjem stroškov, koristi in časa, povezanih z izvajanjem teh metod. Komisija bo o napredku redno poročala državam članicam in drugim zainteresiranim stranem, in sicer na rednih srečanjih IPP/SCP[36]. Komisija je pripravljena oceniti tudi alternativne pristope k metodam PEF in OEF, ki bi lahko dosegli cilje, primerljive zgoraj navedenim. V ta namen namerava Komisija končne rezultate pilotne faze poslati v neodvisni medsebojni strokovni pregled, pri katerem se bodo ti rezultati primerjali z morebitnimi drugimi metodami, ki jih bodo predlagale zainteresirane strani. Da bi alternativne metode prišle v poštev za primerjalno analizo na medsebojnem strokovnem pregledu, bi jih morale zainteresirane strani preskusiti pod podobnimi preskusnimi pogoji. Neodvisna analiza na medsebojnem strokovnem pregledu bo Komisiji pomagala izbrati najobetavnejše in najbolj izvedljive možnosti, s katerimi bi bilo mogoče doseči cilje politike, navedene v tem sporočilu. 4.3.3. „Ekološke trditve“ in izboljšanje smernic za direktivo o nepoštenih poslovnih praksah Za usklajevanje vseh ekoloških trditev in trženje ni posebne zakonodaje EU. EU regulira navajanje trditev tako, da zahteve vključuje v posamezne predpise o različnih tipih učinkovitosti proizvodov (na primer uredba Energy star[37]) ali pa določi splošna pravila za preprečevanje zavajajočih okoljskih trditev ter nacionalnim organom prepusti, da jih interpretirajo in uveljavijo od primera do primera[38] v skladu z Direktivo o nepoštenih poslovnih praksah[39]. V okviru izvajanja Direktive o nepoštenih poslovnih praksah je Komisija leta 2009 objavila posebne smernice za spodbujanje uporabe jasnih, točnih in ustreznih okoljskih trditev v trženju in oglaševanju. Komisija na tem področju načrtuje še več smernic, da se zagotovi ustrezno in enotno uvajanje v državah članicah. V ta namen je Komisija v okviru izvajanja agende za potrošnike[40] že začela dialog z zadevnimi zainteresiranimi stranmi, da bi opredelili izzive in najboljše prakse ter se dogovorili o ključnih priporočilih za prihodnje ukrepanje[41]. 4.3.4. Obveščanje o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij Neustrezno obveščanje lahko potrošnike zmede ali zavede, ovira njihovo odločanje in zmanjša njihovo zaupanje v okoljske trditve. Zato Komisija priporoča sklop načel, ki temeljijo na ugotovitvah iz razprav z zainteresiranimi stranmi z različnih področij in ki jih je treba upoštevati pri obveščanju o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij. (1) Preglednost. Gospodarski subjekti bi morali poleg podatkov o okoljski učinkovitosti proizvodov in organizacij objavljati tudi podatke o tem, kako so podatke pridobili, tj. o postopku ocenjevanja, metodi, viru podatkov, merilih itd. (2) Razpoložljivost in dostopnost. Gospodarski subjekti bi morali informacije o okoljski učinkovitosti proizvoda glede na najpomembnejše okoljske vplive prikazati na enostaven in nemudoma razumljiv način. Bistvene informacije bi bilo treba dopolniti tako, da bi bilo prek dodatnih medijev, npr. spletišč in aplikacij za pametne telefone, mogoče dobiti podrobnejše informacije. (3) Zanesljivost. Sporočene informacije bi morale biti znanstveno točne in preverljive, da se zagotovi zaupanje uporabnikov v ekološke trditve. (4) Popolnost. Gospodarski subjekti bi morali na stroškovno učinkovit način zagotoviti informacije o vseh kategorijah okoljskega vpliva, ki se nanašajo na zadevne proizvode in organizacije. (5) Primerljivost. Gospodarski subjekti bi morali metodologijo uporabljati dosledno, da bi zagotovili primerljivost informacij o okoljski učinkovitosti za posamezne kategorije proizvodov ali sektorje v določenem časovnem obdobju. Kadar koli bi bilo to mogoče, bi morali uporabiti metode, ki omogočajo primerjavo okoljske učinkovitosti proizvodov iste kategorije proizvodov in organizacij, ki delujejo v istem sektorju. (6) Jasnost. Gospodarski subjekti bi morali podatke predstaviti na jasen, natančen in uporabnikom povsem razumljiv način. Prav tako bi morala biti jasna vsebina informacij, pri tem pa bilo treba obseg in kompleksnost prilagoditi ciljni prejemnikom, lastnostim proizvoda in namenu sporočila. Uporaba obstoječih in skupnih pristopov, standardov in metod, kot sta PEF in OEF, bi močno pripomogla k izpolnjevanju teh načel. 4.4. Druga faza: ocena in prihodnja politika Po pilotni fazi bo Komisija ovrednotila napredek, nato pa se odločila o tem, kako naprej („druga faza“). Pri tem bo ocenila, ali so bile metode, merila za učinkovitost proizvodov in sektorjev ter pobude uspešne in se lahko uporabijo v orodjih politike. Zlasti bo ocenila, ali jih je mogoče vključiti v še več obstoječih in novih instrumentov politike, da se izboljša okoljska učinkovitost proizvodov na trgu EU ob upoštevanju uporabe možnih primernih orodij, vključno z evropskimi standardi. Na podlagi rezultatov te ocene bo Komisija pripravila ustrezne predloge, kot je navedeno v predlogu Komisije za nov okoljski akcijski program EU do leta 2020[42]. 5. Svetovni okvir in mednarodno sodelovanje Tako kot v državah članicah tudi drugod razvoj merjenja in sporočanja okoljske učinkovitosti hitro napreduje: Švica na primer načrtuje, da bi leta 2013 predstavila zakonodajo, ki bi uvedla oceno življenjskega kroga za proizvode na podlagi več meril in obveščanje potrošnikov o teh merilih. Japonska, Južna Koreja, Avstralija in Kanada prav tako pri oblikovanju politike uporabljajo pristop ocene življenjskega kroga. Agencija Združenih držav za varstvo okolja ima vodilno vlogo pri razvijanju smernic o oblikovanju pravil za kategorije proizvodov. Konzorcij za trajnost je ena največjih zasebnih pobud v zvezi z določanjem in sporočanjem okoljskih vplivov proizvodov; nastajajo pa tudi nove pobude, kot je odbor za računovodske standarde trajnosti. Ta prizadevanja imajo pozitiven učinek, vendar pobude med seboj večinoma niso povezane; vse bolj globalizirane in zapletene dobavne verige pa bi zahtevale bolj usklajen pristop, ki bi na primer prinesel večjo izmenljivost in interoperabilnost obstoječih orodij in platform. Pričakuje se, da bo prišlo do metodološkega razvoja na mednarodni ravni. Vendar bi bili potrebni bolj osredotočeni in ambiciozni ukrepi ter večje soglasje. EU namerava dejavno sodelovati s ključnimi trgovinskimi partnerji in spodbujati bolj usklajen pristop k metodološkemu razvoju na mednarodni ravni; v ta namen bo med drugim v okviru desetletnega programskega okvira o trajnostni porabi in proizvodnji, ki je bil sprejet na vrhu Rio + 20, organiziran odprt in pregleden postopek posvetovanja, ki bo na voljo vsem zainteresiranim stranem. O napredku bodo države članice in druge zainteresirane strani obveščene na rednih srečanjih platforme IPP/SCP. EU Okoljskemu programu Združenih narodov zagotavlja tudi finančno podporo za gradnjo zmogljivosti v državah v razvoju in tistih v vzponu na področjih, kot so okoljski vpliv, metode za oceno življenjskega kroga in zbiranje podatkov. Postopna uporaba metod PEF in OEF v EU bo omogočila koristi tudi za podjetja zunaj EU, saj bodo imela podjetja, ki želijo vstopiti na trg EU, namesto sedanje razdrobljenosti sistemov na nacionalnih ravneh opravka z dvema enotnima referenčnima točkama. To bi zmanjšalo upravne stroške za izvoznike in še povečalo ponudbo ekoloških proizvodov na enotnem trgu. [1] COM(2011) 571 final. [2] Desetletni programski okvir o trajnostnih vzorcih potrošnje in proizvodnje, A/CONF.216/5. [3] Poročilo skupine na visoki ravni za trajnostno prihodnost sveta generalnega sekretarja ZN „Resilient People, Resilient Planet: A future worth choosing“, 2012. [4] Glej na primer napovedi Sekretariata CBD (2006) o svetovni biotski raznovrstnosti 2 in http://unfccc.int/essential_background/items/6031.php. [5] Okoljska napoved do leta 2050 (OECD, 2012). [6] Department for Business, Innovations and Skills (2012): Low Carbon Environmental Goods and Services. [7] Green Seal (2009): Green Buying Research. [8] Leta 2012 bo po pričakovanjih v ekološkem sektorju v EU zaposlenih 3,4 milijona ljudi (leta 2008 2,7 milijona), kar kaže, da ima ekološki sektor tudi v trenutnih gospodarskih razmerah potencial rasti. Glej „Letni pregled rasti 2013“, COM(2012) 750 final, http://ec.europa.eu/europe2020/pdf/ags2013_sl.pdf. [9] Direktiva 2010/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 2010 o navajanju porabe energije in drugih virov izdelkov, povezanih z energijo, s pomočjo nalepk in standardiziranih podatkov o izdelku, UL L 153, 18.6.2010, str. 1–12. [10] Številne študije so pokazale, da je tržni delež proizvodov z boljšo okoljsko učinkovitostjo razmeroma majhen, v nekaterih kategorijah proizvodov in nekaterih državah članicah znaša samo do 5 % . Glej poročilo o oceni učinka. [11] Glej poročilo o oceni učinka. [12] Delovni dokument služb Komisije „Izkoriščanje zaposlitvenega potenciala zelene rasti“ (SWD(2012) 92 final), priložen sporočilu „K okrevanju s številnimi novimi delovnimi mesti“. [13] Danska, Švedska in Finska so na področju čiste tehnologije med najboljšimi na svetu, kar velja tudi za pomembne konkurente, kot so ZDA. Kitajska in Indija sta že prehiteli Nizozemsko, Avstrijo, Belgijo, Francijo in Španijo. Glej poročilo Global Cleantech Innovation Index 2012, CleanTech Group, in WWF. [14] Metode za merjenje okoljske učinkovitosti proizvodov in organizacij je mogoče razdeliti v dve glavni kategoriji: 1) merjenje okoljske učinkovitosti glede na neposredne vplive (tj. vplive, ki jih je mogoče neposredno pripisati proizvodu/organizaciji, kot na primer nevarni odpadki iz proizvodnje). Od teh metod nekatere obravnavajo skupni vpliv na okolje (npr. področje uporabe 1 protokola o toplogrednih plinih), druge pa več okoljskih vplivov (npr. ključni kazalniki učinkovitosti EMAS); 2) merjenje okoljske učinkovitosti glede na neposredne in posredne vplive (tj. vključno z vplivi v drugih fazah življenjskega kroga, npr. ekstrakciji, logistiki, uporabi in koncu življenjske dobe – ocena življenjskega kroga). Od teh metod nekatere obravnavajo skupni okoljski vpliv (npr. področje uporabe 1 protokola o toplogrednih plinih), druge pa več okoljskih vplivov (npr. znak EU za okolje ). [15] Ocena življenjskega kroga je uveljavljeno metodološko orodje, ki na kvantitativen način uporabi življenjski krog za okoljsko analizo dejavnosti, povezanih s postopki ali proizvodi. Osrednja značilnost ocene življenjskega kroga je celovito obravnavanje proizvodov ali procesov in njihovih funkcij ob upoštevanju proizvodnih in prodajnih dejavnosti. Tako na primer ocena življenjskega kroga proizvoda vključuje vse proizvodne postopke in storitve, povezane s proizvodom skozi njegov življenjski krog, od pridobivanja surovin prek proizvodnje materialov, ki se uporabljajo pri izdelavi, do uporabe, recikliranja in/ali končnega odstranjevanja nekaterih njegovih sestavnih delov. Tak sklenjen življenjski krog pogosto imenujemo „od zibelke do groba “. [16] Glej http://ec.europa.eu/environment/consultations/sustainable.htm. [17] Nemčija, Švedska, Norveška, Japonska, Južna Koreja in Tajvan. [18] Posebni Eurobarometer 295 o odnosu evropskih državljanov do okolja, 2008, str. 27; Eurobarometer o odnosu Evropejcev do trajnostne porabe in potrošnje, 2009. [19] OECD (2011): Okoljske trditve – ugotovitve in zaključki Odbora OECD za varstvo potrošnikov; DEFRA (2010): Ocena okoljskih trditev na embalaži proizvodov. [20] Flash Eurobarometer 256 o odnosu Evropejcev do trajnostne porabe in potrošnje (2009). Poleg tega je raziskava Flash Eurobarometer 332 iz leta 2012 (str. 11) pokazala, da je skoraj tretjina potrošnikov v EU že naletela na zavajajoče informacije o okoljskih vplivih proizvoda. Glej poročilo o oceni učinka. [21] Podrobnejša analiza tega razmerja je na voljo v poročilu o oceni učinka. [22] Sporočilo Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu o integrirani politiki do proizvodov: okoljski vidiki izdelkov v njihovem življenjskem krogu, COM/2003/0302 final. [23] Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o akcijskem načrtu za trajnostno potrošnjo in proizvodnjo ter trajnostno industrijsko politiko, COM/2008/0397 final. [24] http://lct.jrc.ec.europa.eu/pdf-directory/ILCD-Handbook-General-guide-for-LCA-DETAIL-online-12March2010.pdf. [25] Glej sklepe Sveta z dne 20. decembra 2010, ki Komisijo pozivajo naj „oblikuje skupno metodo za kvantitativno presojo okoljskih vplivov proizvodov v njihovem celotnem življenjskem krogu“. [26] Analiza obstoječih metod merjenja okoljskih vplivov proizvodov in organizacij: Priporočila, utemeljitev ter uskladitev, JRC, 2011, http://ec.europa.eu/environment/eussd/pdf/Deliverable.pdf. [27] Preskušanje je bilo opravljeno v obdobju 2011–2012. Metodologije so bile preskušene za deset proizvodov (kmetijstvo, trgovina na drobno, gradbeništvo, kemikalije, IKT, hrana, proizvodnja – obutev, televizorji, papir), in deset organizacij (trgovina na drobno, hrana, proizvodnja energije, oskrba z vodo, krma, javni sektor, IKT, rudarstvo, kemikalije in proizvodnja papirja). Za podrobnosti glej Prilogo 9 k poročilu o oceni učinka. [28] Končni osnutek metode in podrobnosti o razvoju metod za merjenje okoljskega vpliva proizvodov in organizacij:http://ec.europa.eu/environment/eussd/product_footprint.htm. [29] Podnebne spremembe, tanjšanje ozonskega plašča, toksičnost za ljudi – rakotvorni učinki, toksičnost za ljudi – nerakotvorni učinki, trdni delci/v zraku razpršene anorganske snovi, ionizirajoče sevanje, fotokemično nastajanje ozona,dokisanje, evtrofikacija – kopenska, evtrofikacija – vodna, ekotoksičnost – sladkovodni ekosistemi, raba zemljišč, izčrpavanje virov – voda, izčrpavanje virov – rudnine in fosilna goriva. [30] Glej poročilo o oceni učinka za podrobno razlago tehničnih elementov PEF in OEF. [31] Pravila za merjenje okoljskega vpliva kategorij proizvodov so pravila, ki dopolnjujejo splošne metodološke napotke za PEF in zagotavljajo nadaljnje specifikacije na ravni posameznih kategorij proizvodov. Sektorska pravila za merjenje okoljskega vpliva organizacij so pravila, ki dopolnjujejo splošne metodološke napotke za OEF in zagotavljajo nadaljnje specifikacije na sektorski ravni. [32] Metoda IKT za merjenje ogljičnega odtisa v okviru Evropske digitalne agende (COM(2010) 245 final), protokol Envifood okrogle mize o trajnostni potrošnji in proizvodnji živil; standardizacija, povezana s trajnostjo gradbenih del v okviru tehničnega odbora CEN 350. [33] Npr. uporaba študij PEF kot sredstva za določitev ustreznih okoljskih vplivov pri razvoju znaka za okolje in meril za zelena javna naročila; uporaba sektorskih pravil za merjenje okoljskega vpliva organizacij v sektorskih referenčnih dokumentih EMAS. [34] Določitev meril vključuje opredelitev povprečnega modela na trgu in opredelitev razredov okoljske učinkovitosti na podlagi te analize. [35] Npr. pravila za kategorije proizvodov, pripravljena v okviru francoskega zakona Grenelle II ali v drugih mednarodnih programih, kot je švedski EPD ali japonski Eco-leaf, sektorski referenčni dokumenti EMAS. [36] http://ec.europa.eu/environment/ipp/ipp_wg.htm. [37] Uredba (ES) št. 106/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. januarja 2008 o programu Skupnosti za označevanje energetske učinkovitosti pisarniške opreme. [38] SEC(2009) 1666 – Poglavje 2.5, Zavajajoče okoljske trditve, in smernice za izvajanje/uporabo Direktive 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah. [39] Direktiva 2005/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah), UL L 149, 11.6.2005, str. 22. [40] Evropska agenda za potrošnike – za krepitev zaupanja in rasti, COM(2012) 225 final. [41] Dialog z več zainteresiranimi stranmi o okoljskih trditvah, ki so mu predsedovali GD SANCO, JUST in ENV. Poročilo o ključnih ugotovitvah in zaključkih dialoga je bilo predstavljeno 18. marca 2013 na Evropskem vrhu o pravicah potrošnikov, http://www.european-consumer-summit.eu. [42] COM(2012) 710 final.