SL

Bruselj, 11.10.2006

COM(2006) 588 konč.

DELOVNI DOKUMENT KOMISIJE

o nadzoru Komisije nad priznanimi organizacijami in vplivu ureditve civilnopravne odgovornosti v skladu z Direktivo 94/57/ES

DELOVNI DOKUMENT KOMISIJE

o nadzoru Komisije nad priznanimi organizacijami in vplivu ureditve civilnopravne odgovornosti v skladu z Direktivo 94/57/ES

(Besedilo velja za EGP)

1. Uvod

Reforma pravnega okvira Skupnosti v okviru paketa „Erika I“ [1], ki ureja dejavnost priznanih organizacij, je prinesla bistvene spremembe in je povezana z bojaznijo Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, da delovanje priznanih organizacij ne izpolnjuje vedno potrebnih standardov.

Direktiva Sveta 94/57/ES z dne 22. novembra 1994 o skupnih predpisih in standardih za organizacije, pooblaščene za inšpekcijski pregled in nadzor ladij ter za ustrezne ukrepe pomorskih uprav [2] (v nadaljnjem besedilu: „Direktiva“), je bila tako okrepljena z namenom boljšega nadzora nad dejavnostmi teh zasebnih organizacij, ki imajo ključno vlogo pri varnosti v pomorskem prometu in preprečevanju onesnaževanja. Nova pravila so uvedla zlasti naslednje:

– strožje kazni: začasni enoletni odvzem dovoljenja Skupnosti, ki lahko vodi do popolnega odvzema dovoljenja, če pomanjkljivosti, zaradi katerih je bil začasni odvzem uveden, niso odpravljene;

– zahtevo po dobrem nadzoru v zvezi z varnostjo in preprečevanjem onesnaževanja pred dodelitvijo dovoljenja Skupnosti;

– strožja merila glede neodvisnosti in kakovosti ter večjo preglednost pri sporočanju podatkov o plovilih v navedeni klasifikaciji;

– določene minimalne ravni civilnopravne odgovornosti za priznane organizacije.

Namen tega poročila je naslednji:

(1) Podati poročilo o nadzoru Komisije nad priznanimi organizacijami, vključno s spodbudnimi rezultati, doseženimi pri obravnavi razmer, ki predstavljajo morebitno tveganje za varnost v pomorskem prometu in za morsko okolje.

(2) Proučiti gospodarski učinek nove ureditve odgovornosti v skladu s členom 6(5).

Komisija še naprej preverja uporabo Direktive v državah članicah izven okvira vprašanj, proučenih v tem dokumentu in bo kasneje podala ločeno poročilo v skladu s členom 16(4).

2. Priznane organizacije

Od približno šestdeset klasifikacijskih zavodov, ki so jih priznali člani Mednarodne pomorske organizacije, jih je le dvanajst prejelo priznanje Skupnosti v skladu z Direktivo. Ti so naslednji:

· American Bureau of Shipping,

· Bureau Veritas,

· China Recognised organisation,

· Det Norske Veritas,

· Germanischer Lloyd,

· Korean Register,

· Lloyd’s Register of Shipping,

· Nippon Kaiji Kyokai,

· Registrecognised organisation Italiano Navale (RINA),

· Russia Maritime Register of Shipping,

· Hellenic Register of Shipping,

· Registro Internacional Naval (RINAVE).

Priznanje RINAVE, ki ga je Komisija prvotno odobrila leta 2000 [3] v skladu s členom 4(3) [zdaj 4(2)], je bilo 18. aprila 2005 podaljšano za tri leta, učinki pa so omejeni na Portugalsko [4], saj se je Komisija prepričala, da organizacija še vedno izpolnjuje merila Direktive in da so zapisi o delovanju RINAVE zadovoljivi.

Priznanje Hellenic Register of Shipping, ki ga je Komisija prvotno odobrila leta 2001 [5] v skladu s členom 4(3) [zdaj 4(2)], je bilo 2. avgusta 2005 podaljšano za tri leta, učinki pa so omejeni na Grčijo in Ciper [6], saj a) se je Komisija prepričala, da organizacija še vedno izpolnjuje merila direktive in b) se je Hellenic Register of Shipping zavezal k cilju, da bo svoje zapise o izvajanju uskladil s povprečjem priznanih organizacij. Učinki tega priznanja so bili 22. maja 2006 naknadno razširjeni na Malto [7].

Poljske oblasti so marca 2004 vložile uradno zahtevo za omejeno priznanje Polish Register of Shipping v skladu s členom 4(2). Malta, Ciper, Litva, Češka in Slovaška so se kasneje pridružile zahtevi Poljske. Po skoraj dvoletnem intenzivnem korektivnem delu na osnovi ocene Komisije ta organizacija zdaj izpolnjuje vsa merila in zahteve direktive. V času izdelave tega poročila je v pripravi ustrezen osnutek odločbe, ki podeljuje omejeno priznanje Skupnosti „Polish Register of Shipping“.

3. Ocena Priznanih organizacij

3.1. Splošni pregled

V skladu s členom 4(5): „Organizacije, ki so 22. januarja 2002 že bile priznane na podlagi te direktive, ostanejo priznane še naprej. Vendar se od teh organizacij zahteva, da izpolnjujejo nove predpise iz te direktive, kar se oceni pri prvi oceni iz člena 11.“

V skladu s členom 11(3): „Komisija redno in vsaj vsaki dve leti oceni vse priznane organizacije, skupaj z državo članico, ki je vložila ustrezno zahtevo za priznanje, da preveri, ali izpolnjujejo merila iz Priloge“.

Od začetka veljavnosti spremenjene direktive [8] je Komisija ocenila vse priznane organizacije najmanj enkrat, cilj dvoletnih ocen pa je bil dosežen v letu 2005.

Prednostna naloga je preverjanje skladnosti s spremembo direktive. Komisija je izvedla obširno oceno, temelječo na analizi obeh sistemov in določenih primerov. Ocene so vključevale obisk glavne pisarne in enega ali več regionalnih uradov vsake ocenjene organizacije. V številnih primerih je ocena zajemala tudi obisk ladjedelnic in ladij v gradnji. V zvezi s tem je Komisija februarja 2005 opravila poseben krog ocen, ki se je posebej osredotočil na nove gradnje, da bi proučila odziv priznanih organizacij na izjemno obremenitev, kateri je to tržišče trenutno izpostavljeno.

Zadevne države članice so se redno udeleževale teh ocen, kar je znatno pripomoglo h koristnosti ocenjevanja. Večina ocen je bila skupno načrtovanih v okviru pripravljalnih sestankov s strokovnjaki, ki jih je imenovala sodelujoča država članica; med ocenjevanjem so države članice lahko zasledovale določena vprašanja o državi zastave in k ocenjevanju prispevale stališča države zastave; na koncu so se ocenjevalci o svojih ugotovitvah pogovorili s strokovnjakom iz sodelujoče države članice, preden so o njih obvestili Komisijo, ki je sodelujočo upravo stalno obveščala o svojih sklepih in nadaljnjih ukrepih.

Od februarja 2004 je Komisiji pri oceni priznanih organizacij pomagala Evropska agencija za pomorsko varnost (EMSA).

· Strokovno znanje, ki ga nudi Agencija, Komisiji omogoča pogostejše ocene in razširitev njihovega obsega, kar je ključnega pomena pri doseganju zgoraj navedenih ciljev.

· EMSA je oblikovala ekipo inšpektorjev z ustrezno kombinacijo usposobljenosti z različnih vidikov, ki jih pokriva Direktiva, in razvila določeno metodologijo terenskega dela. To je omogočilo bolj temeljito pripravo ocen, kar je znatno povečalo zmožnost Komisije, da odkrije pomanjkljiva področja v sistemih in postopkih priznanih organizacij, pri katerih je potrebno ukrepanje.

3.2. Glavne ugotovitve iz ocen

3.2.1. Na splošno

Do zdaj izvedena ocenjevanja kažejo visoko stopnjo skladnosti med priznanimi organizacijami, razen ugotovitev, ki so poudarjene v naslednjih pododdelkih. Kljub temu Komisija meni, da je prevladujoči trend upoštevanje uradne skladnosti z dobro razvitimi sistemi in postopki, vendar prepogosto v škodo proaktivnega nadzora in učinkovitega obvladovanja tveganja.

3.2.2. Spoštovanje klasifikacijskih pravil in normativnih zahtev

Komisija je proučila veliko število ladijskih dokumentov, bodisi z naključnim vzorčenjem bodisi z obiski ladjedelnic ali po nezgodah ter po zadržanjih, ki jih je izvedla pomorska inšpekcija.

Te preiskave so včasih podale precej negativno sliko s primeri, ko so inšpektorji storili bistvene napake oziroma so bili določeni inšpekcijski pregledi ali preizkusi enostavno izpuščeni, nadaljnje notranje kontrole pa so včasih spregledale očitne dogodke in niso zagotovile ustreznega nadaljnjega ukrepanja:

· Zdi se, da obstaja ponavljajoči se vzorec, pri čemer najbolj pomembni dogodki prizadenejo organizacije z najslabšim relativnim razmerjem razpoložljivih zmogljivosti [9].

· Tako je mogoče kršitev klasifikacijskih in normativnih zahtev neke organizacije ugotoviti na podlagi manevrskega prostora, ki ga inšpektorjem dopuščajo pravila in postopki organizacije [10] v smislu hude obremenitve njihovih zmogljivosti [11]. Nadaljnja preiskava, ki jo je izvedla organizacija na ukaz Komisije, je ugotovila več drugih primerov, pri katerih klasifikacijske in normativne zahteve niso bile pravilno upoštevane.

· V drugem primeru je bilo ob inšpekcijskem pregledu dokumentov ladje, ki je bila vpletena v nesrečo, ugotovljeno, da so resne napake, ki jih je inšpektor naredil pri uporabi pravil organizacije, čeprav so bile jasno razvidne iz navedenih dokumentov, ostale neodkrite tudi potem, ko je bilo njegovo delo naknadno pregledano pred predložitvijo glavni pisarni.

· Ta organizacija je pravilno spremljala svoje inšpektorje in je v primeru slabega izvajanja sprejela ustrezne ukrepe, med drugim tudi odvzem certifikata. Vendar pa ni nadaljevala s preiskavo ladij, ki so jih ti inšpektorji preiskovali, da bi tako ugotovila in odpravila morebitna tveganja. Na žalost je ladja, ki jo je preiskal eden od inšpektorjev, ki mu je bil certifikat odvzet, kmalu zatem utrpela veliko škodo, preiskava ladijskih dokumentov pa je vzbudila resne dvome glede ustreznosti inšpekcijskega dela na oškodovanih območjih.

· Ugotovljeno je bilo, da v nekaterih primerih posamezne priznane organizacije niso izvedle določenih inšpekcijskih pregledov, ki jih zahtevajo mednarodne konvencije (npr. preizkus krmilne naprave na ladji, ki je v celoti natovorjena).

3.2.3. „Klavzule prožnosti“

Zdi se, da ima ocenjevanje sistemov kakovosti ladjedelnic, ki ga opravijo priznane organizacije, vedno pomembnejšo vlogo v postopku certifikacije.

Komisija v celoti podpira takšno ocenjevanje kot temeljno orodje za ustrezno dopolnitev inšpekcijskega dela. Vendar tudi tu obstajajo pasti:

· Kot je navedeno zgoraj, je bilo ugotovljeno, da so pravila določene priznane organizacije dovoljevala inšpektorjem, da opustijo inšpekcijske preglede na podlagi njihove ocene sistema kakovosti ladjedelnice („klavzula prožnosti“) brez nadzora, ki bi ga opravilo vodstvo.

· Ne glede na potrebo po ustreznem nadzoru upravljanja je treba vse predpisane inšpekcijske preglede opraviti brez izjeme. V navedenem primeru postopki in kontrolni seznami organizacije niso jasno razlikovali med predpisanimi in klasifikacijskimi inšpekcijskimi pregledi, zaradi česar so bili oboji izpuščeni

· Celo pri klasifikacijskih inšpekcijskih pregledih se je treba resno vprašati o omejitvah klavzul prožnosti: pričakuje se, da priznane organizacije certificirajo ladje, ne ladjedelnic, in morajo za izvajanje tega vedno imeti zadostno neposredno znanje.

· Poleg tega je Komisija pazljiva glede možnosti, ki se pojavlja v tisku, da priznane organizacije morebiti „pomagajo“ ladjedelnicam pri vzpostavljanju svojih sistemov kakovosti – bodisi neposredno bodisi preko podružnic in skupnih vlaganj. To lahko vodi do navzkrižja interesov v povezavi s klavzulami prožnosti ali drugače.

Poleg ukrepov, ki so bili sprejeti v posameznih primerih, namerava Komisija opraviti poglobljeno oceno celotnega stanja in ustrezno ukrepati.

3.2.4. Zmogljivosti

V številnih primerih je Komisija ugotovila pomanjkanje zadostnih zmogljivosti za pokritje dejanske delovne obremenitve organizacije, zlasti ob upoštevanju trenutnega silovitega razmaha novih gradenj.

· Komisija za merjenje splošne ustreznosti zmogljivosti v glavnem uporablja dva kazalnika, in sicer: razmerje ladij na inšpektorja [12], ki zagotavlja splošno merjenje zmogljivosti organizacije; in razmerje novih gradenj na inšpektorja [13], s katerim se meri dodatna obremenitev zmogljivosti organizacije zaradi zahtevnejših inšpekcijskih in certifikacijskih aktivnosti v povezavi z gradnjo ladij. Ta razmerja so zelo pomenljivi kazalniki, ki pa jih je kljub temu treba obravnavati v luči drugih dejavnikov, kot sta sestava in starost ladjevja. Komisija je prav tako proučila, ali zmogljivosti zadostujejo na določenih delovnih mestih. Pridobljeni rezultati so bili nato uporabljeni kot orodje za merjenje materialnih ugotovitev iz ocen.

· Pri oceni dela, ki ga je določena priznana organizacija opravljala v večji ladjedelnici, je Komisija lahko neposredno ugotovila jasno, stalno neravnovesje med razpoložljivo delovno silo (en poklicni inšpektor, kateremu občasno pomaga drugi inšpektor) in številom novih gradenj, ki jih je treba nadzorovati (vedno štiri v obdobju več mesecev). To je povzročilo več kršitev klasifikacijskih in normativnih zahtev.

· V drugem primeru je Komisija ugotovila neprimerno zatekanje k zunanjemu osebju za pomoč inšpektorjem priznane organizacije na krajih obsežnejših novih gradenj. Ugotovljeno je bilo, da je to zunanje osebje izvajalo inšpekcijske preglede, ki jih je mogoče šteti za ključno dejavnost med novogradnjo in jih morajo običajno izvajati poklicni inšpektorji organizacije.

· Kot je navedeno v oddelku 3.2.2, naj bi obstajala korelacija med najpomembnejšimi materialnimi ugotovitvami in najvišjimi meritvami zgoraj navedenih kazalnikov.

Vzroki te težave niso povsem jasni, čeprav bi lahko izvirali bodisi iz čiste konkurence, pomanjkanja usposobljenega osebja in/ali šibkosti priznanih organizacij v odnosu do ladjedelnic – ob upoštevanju ozadja ogromnega povpraševanja in posledičnih napetih proizvodnih pogojev. V vsakem primeru je Komisija zaskrbljena predvsem zaradi morebitnega vpliva te težave na srednjeročno in dolgoročno varnost ladij ter je sprejela ustrezne ukrepe ob dejavnem sodelovanju zadevnih organizacij.

3.2.5. Politika in sistem kakovosti

Priznane organizacije so v splošnem vzpostavile dokaj visoko razvite sisteme kakovosti s podrobnimi in izčrpno dokumentiranimi postopki. Vendar ocene Komisije kažejo na skoraj sistematično nezmožnost določitve bistvenih kazalnikov uspešnosti ali, bolj splošno, njihovega vključevanja v pomenljiv sistem, ki bi vodstvu pomagal oceniti uspešnost organizacije in zavzeti proaktivno naravnanost, usmerjeno v preprečevanje.

· Splošen vtis Komisije je, da je to zadeva, ki bo od priznanih organizacij nujno zahtevala določen čas za razmislek ter uporabo metode poskusov in napak, vendar pa jo je treba v srednjeročnem obdobju s strani vseh ustrezno obravnavati.

3.2.6. Neodvisnost

To merilo je nedvomno najtežje oceniti, predvsem zaradi zelo različnega statusa priznanih organizacij: nekatere od njih so ustanove ali podobni subjekti, ena od njih je v celoti v lasti ustanove, medtem ko so druge neprofitna združenja ali podobni subjekti, preostale pa delniške družbe.

Komisija je poskušala opredeliti organe in osebje, ki dejansko nadzorujejo delovanje in poslovanje organizacije, ter doseči jasen položaj, tako da kategorije interesov, navedene v Prilogi („omejene kategorije“) [14], nanje ne bi mogle odločilno vplivati. Pri delniških družbah je bilo enakovredno upoštevano lastništvo delnic ne glede na strukturo družbe.

· Analiza je tako včasih zahtevala preiskavo organov, ki so vplivali na odločitve, čeprav niso bili v upravi podjetja, in sicer v zvezi s pravili, odobritvijo/začasnim odvzemom/ukinitvijo klasifikacijskih in izročitvijo predpisanih certifikatov – na primer odbori za klasifikacijo in tehnični odbori.

· V splošnem so se priznane organizacije zelo trudile, da bi delovale v skladu z zahtevami Direktive.

· Vendar pa je morala v enem primeru priznana organizacija spremeniti sestavo svojega upravnega odbora, da bi zagotovila popolno skladnost z zahtevami Direktive.

V zvezi z neodvisnostjo inšpektorjev je položaj v splošnem zadovoljiv in vse ocenjene organizacije so vstavile ustrezne varovalne klavzule v svoj etični kodeks, zaposlitvene pogoje itd.

· Kljub temu je bilo treba večino teh klavzul prilagoditi, da bi lahko natančno odražale pogoje Direktive, ki so pomembni pri določitvi omejenih kategorij v zvezi z osebnimi, poslovnimi ali družinskimi povezavami.

· V splošnem je Komisija priznanim organizacijam svetovala, naj uvedejo sistem, ki bi omogočil, da se položaj njihovih inšpektorjev preveri pred dodeljevanjem nalog.

3.2.7. Druge zahteve Direktive

(1) V splošnem so nepoklicni inšpektorji ustrezno izključeni iz predpisanih dejavnosti razen v nekaterih osamljenih primerih. Nekatere priznane organizacije so prenehale zaposlovati nepoklicne inšpektorje, druge jih spet ohranjajo v precej velikem številu. Komisija posveča posebno pozornost preverjanju, ali so nepoklicni inšpektorji deležni ustreznega usposabljanja in nadzora, vendar se je kljub temu treba vprašati, ali se to nenavadno stanje, kjer je inšpektorjem, izključenim iz predpisanih nalog, dovoljeno opravljati klasifikacijske inšpekcijske preglede, lahko nadaljuje.

(2) Prevladuje trend prehajanja priznanih organizacij k bolj decentralizirani strukturi. Vendar določene pomanjkljivosti kažejo, da morajo priznane organizacije, ki uporabljajo ta pristop, uvesti dodatna preverjanja in ravnovesja za obvladovanje novih tveganj, ki nastanejo zaradi decentralizacije (zlasti večja izpostavljenost pritiskom zaradi operativnih potreb in zahtev strank).

(3) Tako je v najbolj značilnem primeru decentralizacija organizacije povzročila, da so območni vodje zahtevali dejanski obsežen nadzor dodeljevanja nalog, usposabljanja in spremljanja inšpektorjev. To je bilo podprto z obširno bazo podatkov, ki je območnim vodjem nudila vse potrebne informacije v zvezi s statusom inšpektorja, usposobljenostjo itd., medtem ko je glavna pisarna izvajala preglede predvsem na podlagi revizij, izvedenih vsake dve leti. Kljub temu so sledili številni primeri, ko so bile naloge dodeljene inšpektorjem brez potrebnega statusa ali usposobljenosti. Ta primer je trenutno v obravnavi.

(4) V splošnem se zdi, da se z usposobljenostjo in usposabljanjem trenutno ukvarjajo vse priznane organizacije. Kljub temu pa je Komisija še naprej pozorna na še vedno precej pogost pojav zapoznelih izobraževanj za osvežitev znanja.

3.3. Uspešnost priznanih organizacij

Merjeno v letnem odstotku zadržanj na podlagi klasifikacije Pariškega memoranduma o soglasju (MoU), Tokijskega memoranduma o soglasju (MoU) in ameriške obalne straže, se je uspešnost dvanajstih organizacij, ki jih je priznala Skupnost, v zadnjih letih izredno povečala – kakor je razvidno iz preglednic v nadaljevanju:

(...PICT...)

(...PICT...)

(...PICT...)

(...PICT...)

(...PICT...)

(...PICT...)

Komisija toplo pozdravlja to izboljšanje, ki v veliki meri blaži nekako zmeden občutek na podlagi do zdaj izvedenih ocen.

Trenutno je v pripravi bolj zahteven sistem za merjenje učinkovitosti priznanih organizacij. Novi sistem bo zajemal letne in večletne stopnje zadržanja (merjeno v smislu statistične relevantnosti) ter upošteval tudi druge dejavnike, npr. nezgode in kompozicijo zastave zadevnega ladjevja.

3.4. Ukrepi, ki jih je sprejela Komisija

Pri obravnavi ugotovljenih pomanjkljivosti je Komisija dala absolutno prednost določitvi in odstranitvi morebitnih tveganj za varnost.

V splošnem so bile priznane organizacije pripravljene sodelovati in so sprejele ukrepe za spremembo svojih pravil in postopkov ter sistemov kakovosti, če je bilo ugotovljeno, da le-ti niso skladni z zahtevami direktive in/ali niso bili pravilno uporabljeni.

Kljub temu je Komisija v številnih težjih primerih zahtevala, da gredo zadevne organizacije korak naprej in zagotovijo, da:

(1) so morebitne posledice kakršnih koli pomanjkljivosti čim natančneje poznane:

· Potrebne so bile obsežne ocene tveganja v povezavi z odkritimi sistemskimi napakami. V enem primeru je ocena tveganja vključevala celotno organizacijo in do 1 500 ladij, katerih gradnja je bila nadzorovana v zadnjih letih.

(2) se ladje, za katere je bilo ugotovljeno, da predstavljajo morebitno tveganje, ustrezno obravnavajo:

· Zato so bili za več ladij zahtevani načrti za ponovne inšpekcijske preglede, da bi se preverilo, ali so pomanjkljivosti iz ocene povzročile dejanske napake pri pregledih. V času pisanja tega poročila je bilo sedem ladij ponovno pregledanih, dve drugi ladji pa sta predvideni za takojšnji ponovni inšpekcijski pregled, več pa bo jasno na podlagi rezultatov ocen tveganja, ki so v teku.

(3) se pravila in normativne zahteve, bodisi obstoječe bodisi na novo sprejete, v prihodnje pravilno uporabljajo:

· Zahtevani so bili obsežni izobraževalni načrti, nekateri so vključevali celotno organizacijo.

(4) ima organizacija na razpolago zadostne zmogljivosti za izvajanje svojih nalog:

· Zahtevani so bili enkratni in večletni načrti zaposlovanja. V enem primeru to predstavlja več kot 10 % povečanje delovne sile inšpektorjev v organizaciji.

(5) Je neodvisnost organizacije v celoti zagotovljena:

· Kot je navedeno zgoraj, je morala ena organizacija spremeniti sestavo svojega upravnega odbora, da bi bila tako dosežena varna večina neomejenih kategorij.

Nekateri od teh ukrepov so še vedno v teku, vendar je Komisija prepričana, da so omogočili povsem nov, proaktiven način obravnavanja pomanjkljivosti priznanih organizacij. Nekateri ukrepi predstavljajo zelo velik strošek za zadevne organizacije, kar dokazuje tako njihovo zavzemanje za varnost, kot tudi za dodano vrednost ukrepov Skupnosti na tem področju, in katerega koristni učinki segajo tudi izven obsega evropskega ladjevja.

3.5. Sklepna ugotovitev

Evropska komisija meni, da je prednostna naloga priznanih organizacij Skupnosti, da vedno zagotavljajo najvišjo kakovost svojega dela. Vedno je treba imeti v mislih, da vsaka napaka šteje in ima lahko katastrofalne posledice.

Iz tega vidika ugotovitve Komisije kažejo, da je treba še veliko storiti, da bi dosegli sprejemljivo stopnjo tveganja. Komisija meni, da težava ni niti v samih sistemih niti v veljavnih strokovnih standardih priznanih organizacij: glavno izboljšavo je treba izvesti v okolju nadzora teh organizacij kot celote, ki še ne ustreza dejanskim tveganjem pri njihovih dejavnostih.

V zadnjih letih so doslej največje stopnje novih gradenj zelo obremenile industrijo, ki že dosega meje svoje zmogljivosti. Treba je zagotoviti, da priznane organizacije lahko ustrezno reagirajo, in varnost ne bo dolgoročno zapostavljena.

Komisija bo po potrebi takoj ukinila priznanje ene ali več priznanih organizacij, vendar bo prej z vsemi svojimi sredstvi poskušala zagotoviti, da so certificirane ladje varne in da bodo varne tudi v prihodnosti. To je Komisija tudi počela, in sicer s spodbudnimi rezultati, tudi zaradi pripravljenosti držav članic in zadevnih organizacij za sodelovanje. Komisija bo še naprej delovala v tej strogi in proaktivni smeri ob nadaljnji tehnični pomoči EMSA v prepričanju, da bodo sprejeti ukrepi učinkovito prispevali k večji varnosti naših morij.

Zgornje ugotovitve so bile v celoti upoštevane v predlogu Komisije za preoblikovanje Direktive 94/57/ES v okviru 3. paketa „Pomorske varnosti“.

Torej:

· Okrepljen, bolj pregleden in neodvisen sistem kakovosti sistema certificiranja je bistvenega pomena za preventivno politiko, ki daje večji poudarek ustreznemu obvladovanju tveganja priznanih organizacij.

· Uvedba denarnih kazni za neupoštevanje meril Direktive (vključno s pavšalnimi kaznimi in občasnimi kazenskimi plačili) ne prispeva le k sorazmernosti sistema, temveč bo tudi znatno povečala učinkovitost ukrepov Skupnosti na tem področju in prispevala k cilju odprave pomanjkljivosti pri izvoru.

· Lekcije, ki smo se jih naučili iz doslej opravljenih ocen, so Komisiji omogočile, da predlaga vrsto prilagoditev meril Direktive za izboljšanje njihove učinkovitosti in berljivosti, npr. glede zagotavljanja zadostnih zmogljivosti.

4. Civilna odgovornost

Komisija je ob pomoči EMSA proučila gospodarski vpliv izvajanja ureditve civilne odgovornosti, ki ga vsebuje člen 6.2(b) Direktive. Rezultati zadevne študije so povzeti v Prilogi.

Pri proučevanju te teme je treba upoštevati, da Direktiva ureja samo nadomestilo škode, ki ga uprava določene države članice lahko zahteva od priznane organizacije, če je prva odgovorna za napako druge, pravno ali v arbitraži.

4.1. Izvajanje držav članic

Zgoraj omenjena študija je pokazala, da:

(1) je sprejet primer neomejene odgovornosti za hudo malomarnost, kakor jo ureja člen 6.2(b)(i), in ni sporen.

(2) so v zvezi s primeri malomarnosti iz člena 6.2(b)(ii) in (iii) sprva predvidene najnižje ravni odgovornosti (spodnje meje) na splošno postale najvišje ravni odgovornosti (zgornje meje), saj je večina držav članic določila meje pri zneskih iz člena 6.2(b)(ii) in (iii) ali nekoliko višjih zneskih. Pri tem pa obstaja pomembna izjema, saj je pet držav članic izkoristilo možnost pogajanja o neomejeni odgovornosti tudi za te primere.

(3) Noben poznan primer doslej ni sprožil uporabe mehanizma iz člena 6.2(b), zato ne obstaja sodna praksa, ki bi nas pri tem lahko usmerjala.

4.2. Priznane organizacije

Ni dokazov, da bi uvedba člena 6.2(b) vplivala na finančno stabilnost priznanih organizacij.

Pri posvetovanju z njimi so priznane organizacije na splošno:

(1) vztrajale pri nezmožnosti „zavarovanja neomejene odgovornosti“. To je očitno, saj ima zavarovalniško kritje vedno omejitev, vendar se pričakuje, da je to kritje sorazmerno z dejansko nastalimi tveganji. Treba je omeniti, da je študija pokazala, da priznane organizacije niso povečale svojega zavarovalnega kritja zaradi začetka veljavnosti sedanje ureditve civilnopravne odgovornosti v skladu z Direktivo, čeprav se šteje, da to zavarovanje v glavnem zadostuje za prage Direktive. V sporazumih z državami članicami, ki izdajajo pooblastila, so nekatere priznane organizacije sprejele neomejeno odgovornost tudi v primeru malomarnosti. Ugovori so bili, da bo to delovalo kot ovira na tržišču, saj tiste organizacije, ki ne morejo sprejeti takih pogojev, ne bi mogle delovati na tržišču držav članic, ki to zahtevajo. Vendar:

– se vsaka pogajalska stran lahko odloči, da sprejme pogoje tega sporazuma, pod katerimi je pripravljena delati, vključno z neomejeno odgovornostjo. Prav tako se šteje, da je vsaka stran v takih pogajanjih enako močna.

– raziskava ne potrjuje trditev, da bi se to lahko uporabilo v diskriminacijske namene, saj imajo vse države članice sporazume z več priznanimi organizacijami glede na velikost in vrsto njihovega ladjevja zastave.

(2) izrazile bojazen, da bi Direktiva lahko ustvarila nove pravice glede povračila. Bojijo se, da bi besedilo člena 6, zlasti naslednje besede: „…če sodišče dokončno naloži upravi odgovornost, ki izhaja iz katerega koli dogodka…je od priznane organizacije upravičena zahtevati denarno odškodnino…“ vzbudile pričakovanje, da imajo tretje stranke zdaj novo zakonsko pravico do finančnega nadomestila v primeru finančne izgube s strani zadevne nacionalne pomorske uprave in neposredno tudi s strani zadevne priznane organizacije na podlagi določb o nadomestilu škode iz člena 6.2(b).

– Seveda to ne drži: Direktiva nikakor ne spreminja ureditve odgovornosti nacionalnih uprav.

– Priznane organizacije so kljub temu poročale o znatnem povišanju stroškov zavarovanja in sodnih postopkov po uvedbi teh določb. Zdi se, da to nima večjega vpliva na zaračunane pristojbine.

– Za razjasnitev položaja priznane organizacije predlagajo, da se za ublažitev povečevanja pravdnih postopkov vstavi določba, ki v smislu člena 6.2(b) ne ustvarja novih pravic do povračil. Zdi se, da so nekatere države članice v svojih sporazumih s priznanimi organizacijami sprejele take klavzule (npr. Danska, Latvija, Nizozemska). Te klavzule bodo preverjene z namenom zagotovitve, da nimajo nasprotnega učinka, tj. preprečevanje zmožnosti uprav, da v skladu z Direktivo prejmejo nadomestilo škode.

(3) predlagale, da je treba omejitve iz člena 6.2(b)(ii) in (iii) spremeniti tako, da postanejo najvišje omejitve odgovornosti. V skladu s tem scenarijem so priznane organizacije naznanile, da bi bile pripravljene sprejeti višje omejitve odgovornosti.

4.3. Sklepna ugotovitev

Čeprav so vse države članice sporočile ustrezne izvedbene ukrepe, Komisija ugotavlja, da raziskava, ki so jo izvedli na Univerzi v Southamptonu [15], kaže, da nekateri elementi Direktive niso bili pravilno preneseni v vse nacionalne pravne sisteme. Nujna preverjanja bodo potekala kot del programa Komisije za oceno skladnosti na tem področju [16].

Komisija ne vidi razloga, da bi spremenila trenutno stanje brez dokazov o oviranju ali vplivu na finančno stabilnost (ravnovesje) priznanih organizacij. Komisija zlasti meni, da v Direktivo ni treba vstaviti nove določbe, po kateri člen 6.2(b) ne ustvarja novih pravic do povračila, kot to zahtevajo priznane organizacije [17].

Poleg tega se veljavne določbe o odgovornosti uporabljajo šele od 22. julija 2003, zato je morda prezgodaj sklepati o nujnosti njihove revizije, zlasti brez ustreznih sodnih odločb. Komisija bo še naprej spremljala izvajanje člena 6.2(b) in po potrebi poročala zakonodajalcu.

PRILOGA: PRIPRAVLJALNA ŠTUDIJA GLEDE UREDITVE ODGOVORNOSTI IZ ČLENA 6.2(b) DIREKTIVE 94/57/ES, KAKOR JE BILA SPREMENJENA

1. Ozadje

Direktiva 94/57/ES, kakor je bila spremenjena, v členu 6.5 navaja naslednje: „Komisija predloži Evropskemu parlamentu in Svetu poročilo, v katerem oceni gospodarski vpliv režima odgovornosti, predvidenega v tem členu [člen 6.2(b)], na zadevne stranke, in zlasti njegove posledice za finančno ravnovesje priznanih organizacij, najpozneje do 22. julija 2006.

To poročilo izdela v sodelovanju s pristojnimi organi držav članic in zadevnimi strankami, zlasti s priznanimi organizacijami/klasifikacijskimi zavodi. Komisija predloži, če je zaradi te ocene potrebno, predlog o spremembi te direktive, predvsem v zvezi z bolj natančnimi določili glede načela odgovornosti in omejitev odgovornosti.“

Komisija je septembra 2005 od EMSA zahtevala, da v zvezi s tem izvede pripravljalno študijo, ki bi služila kot prispevek k poročilu Komisije. V skladu z razpisnim postopkom je EMSA Inštitutu pomorskega prava Univerze v Southamptonu dodelila pogodbo za izvedbo raziskave. Na podlagi tega je nastalo poročilo, ki ga je sestavila neodvisna skupina raziskovalcev z Inštituta pomorskega prava Univerze v Southampton, in sicer „Študija o oceni gospodarskega vpliva ureditve odgovornosti na zadevne stranke in posledice za finančno ravnovesje priznanih organizacij – člen 6.5 Direktive 94/57“ z dne 15. februarja 2006.

Končni cilj študije je, da ponazori učinke izvajanja določb o odgovornosti, ki jih vsebuje člen 6(2)(b) Direktive 94/57/ES (kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/105/ES).

Raziskava se posebej osredotoča na priznane organizacije, ki so bile pooblaščene v 25 državah članicah Evropske unije, na Norveškem in Islandiji, vendar je bila za zagotovitev ozadja, na podlagi katerega bi lahko ocenili tržne prednosti in slabosti izvajanja Direktive, potrebna tudi delna proučitev drugih neevropskih pomorskih držav.

Študija ponuja pregled monetarnih omejitev odgovornosti, ki so bile dogovorjene med 25 državami članicami EU, Norveško in Islandijo na eni strani, ter priznanimi organizacijami na drugi strani, v skladu s členom 6(2)(b)(i), (ii) in (iii). Če nacionalna zakonodaja določene države omogoča neomejeno odgovornost, je bila raziskana možnost, kako bi nacionalna zakonodaja zadevne države lahko ponudila druge oblike zaščite.

Raziskava in podatki iz southamptonske študije so bili uporabljeni kot ozadje in prispevek k temu poročilu.

2. Ozadje določb o odgovornosti iz člena 6.2(b)

Predlog za spremembe Direktive 94/57/ES, ki je vodil k spremembam te direktive v Direktivi 2001/105/ES [18], v kateri eden od osrednjih predlogov izhaja iz nezgode ERIKA decembra 1999 in je tvoril del tako imenovanega paketa ERIKA I.

Ena od osrednjih točk za razpravo v predlogu Komisije je bila uvedba določb o odgovornosti v členu 6. Predlogi Komisije so temeljili na delu tako imenovane Gothenburške skupine, ki jo je sestavljalo nekaj uprav zastave EU in nekatere mednarodno priznane organizacije, ki so razpravljale o standardnih klavzulah v zvezi z odgovornostjo in jih osnovale ter poskušale doseči dogovor o omejitvi odgovornosti za primere malomarnosti.

Predlog Komisije (COM2000)142 konč.) je vseboval besedilo, ki je vključevalo neomejeno odgovornost za hudo malomarnost ali namerna dejanja ter omejitve odgovornosti za malomarna ali nepremišljena dejanja. Predlagane omejitve so bile 5 milijonov EUR za telesno poškodbo ali smrt ter 2,5 milijona EUR za materialno izgubo ali škodo.

V postopku soodločanja, ki je vodil k sporazumu med Svetom in Evropskim parlamentom, je bil predlog spremenjen, najvišje omejitve (ali zgornje meje) pa so bile usklajene z najnižjimi (ali spodnjimi mejami). Zneski so bili spremenjeni na 4 oziroma 2 milijona EUR.

Člen 6.2(b) Direktive 94/57/ES zahteva vključitev naslednjih določb v instrument, ki ureja delovno razmerje med nacionalnimi upravami in priznanimi organizacijami.

– Če sodišče dokončno naloži upravi odgovornost, ki izhaja iz katerega koli dogodka, skupaj z zahtevo, da oškodovancem poravna odškodnino za izgubljeni dobiček ali navadno škodo ali telesno poškodbo ali smrt, za katero je to sodišče dokazalo, da je nastala zaradi namernega dejanja ali opustitve dejanja ali velike malomarnosti priznane organizacije, njenih organov, zaposlenih, predstavnikov ali drugih, ki delujejo v imenu priznane organizacije, ali če ji je taka odgovornost naložena v okviru rešitve spora v arbitražnih postopkih, je uprava od priznane organizacije upravičena zahtevati denarno odškodnino v obsegu, v katerem je po ugotovitvi sodišča priznana organizacija povzročila navedeni izgubljeni dobiček, navadno škodo, poškodbo ali smrt;

– Če sodišče dokončno naloži upravi odgovornost, ki izhaja iz katerega koli dogodka, skupaj z zahtevo, da oškodovancem poravna odškodnino za telesno poškodbo ali smrt, za katero je to sodišče dokazalo, da je nastala iz malomarnosti ali nepremišljenega dejanja ali opustitve dejanja priznane organizacije, njenih zaposlenih, predstavnikov ali drugih, ki delujejo v imenu priznane organizacije, ali če ji je taka odgovornost naložena v okviru rešitve spora v arbitražnih postopkih, je od priznane organizacije upravičena zahtevati denarno odškodnino v obsegu, v katerem je po ugotovitvi sodišča priznana organizacija povzročila navedeno telesno poškodbo ali smrt; države članice lahko omejijo najvišji znesek, ki ga plača priznana organizacija, pri čemer mora ta znašati vsaj 4 milijone EUR;

– Če sodišče dokončno naloži upravi odgovornost, ki izhaja iz katerega koli dogodka, skupaj z zahtevo, da oškodovancem poravna odškodnino za izgubljeni dobiček ali navadno škodo, za katero je sodišče dokazalo, da je nastala iz malomarnosti ali nepremišljenega dejanja ali opustitve dejanja priznane organizacije, njenih zaposlenih, predstavnikov ali drugih, ki delujejo v imenu priznane organizacije, ali če ji je taka odgovornost naložena v okviru rešitve spora v arbitražnih postopkih, je od priznane organizacije upravičena zahtevati denarno odškodnino v obsegu, v katerem po ugotovitvi sodišča priznana organizacija povzroči navedeni izgubljeni dobiček ali navadno škodo; države članice lahko omejijo najvišji znesek, ki ga plača priznana organizacija, pri čemer mora ta znašati najmanj 2 milijona EUR.

Treba je razlikovati naslednje:

(1) Priznane organizacije opravljajo predpisano dejavnost (preglede) na ladjevju zastave, da bi določile usklajenost registriranih plovil z veljavnimi zahtevami mednarodnih konvencij (IMO), kodeksov, direktiv EU in nacionalne zakonodaje. Položaj med upravo zastave in priznano organizacijo mora biti opredeljen v sporazumu med obema strankama.

(2) Države zastave nič ne zavezuje, da katero koli priznano organizacijo pooblasti za opravljanje predpisane dejavnosti. Povsem zakonito je, da to delo izvajajo same, kakor tudi,, da za opravljanje predpisane dejavnosti pooblastijo določeno priznano organizacijo. V praksi se večina držav članic nagiba k temu, da za izvajanje predpisane dejavnosti v manjšem ali večjem obsegu pooblasti priznane organizacije.

(3) Stanje, ki ga urejajo določbe o odgovornosti, je stanje med upravo zastave in priznano organizacijo, pri čemer je uprava zastave pooblastila priznano organizacijo, da v njenem imenu opravlja predpisano dejavnost. Če v tem stanju sodišče dokončno naloži upravi odgovornost, ki izhaja iz katerega koli dogodka, lahko dobi ta uprava od priznane organizacije, ki opravlja delo v njenem imenu, povrnjeno denarno kazen, ki ji je bila naložena.

(4) V primeru hude malomarnosti (člen 6.2(b)(i)) se tako uporablja neomejena odgovornost, npr. če sodišče odloči, da mora uprava plačati določeno vsoto, je le-ta upravičena, da to vsoto dobi v celoti povrnjeno od priznane organizacije.

(5) V primerih malomarnosti (člen 6.2(b) (ii)(iii) lahko dobi uprava povrnjen najvišji znesek, dogovorjen med upravo zastave in priznano organizacijo, ki pa ne sme biti manjši od 4 oziroma 2 milijonov EUR. Zato mora v primeru, kadar je med strankama dogovorjena omejitev teh zneskov, sodišče pa bi dodelilo višji znesek, zadevna uprava zastave sama kriti vsoto, ki presega 2 ali 4 milijone EUR (oziroma v obliki zavarovanja, odvisno od primera).

(6) Vendar Direktiva prepušča obema strankama, torej upravi zastave in priznani organizaciji, ki jo želi uprava pooblastiti za opravljanje predpisane dejavnosti v njenem imenu, da se pogodita in sporazumeta o zneskih, ki presegajo 2 ali 4 milijone, vključno z neomejeno odgovornostjo. Direktiva pa ne nalaga neomejene odgovornosti za primere malomarnosti (člen 6.2(b)(ii)(iii).

(7) Če se stranki ne moreta sporazumeti, uprava ne more uporabiti ali prenesti predpisanih dejavnosti na priznano organizacijo, temveč mora opravljati navedene naloge kot država zastave, do česar ima polno pravico.

Določbe o odgovornosti iz člena 6.2(b) so začele veljati 22. julija 2003, cilj poročila v skladu s členom 6.5 pa je ocena učinka izvajanja določb o odgovornosti. Zanimivo je ocenjevati stopnjo odgovornosti, o kateri so se države članice dogovorile s priznanimi organizacijami, zlasti v primerih, kadar so se države članice pogodile in sporazumele o neomejeni odgovornosti tudi za primere malomarnosti. V teh primerih je bilo raziskano vprašanje, ali obstaja še kakršna koli druga zaščita za zadevne priznane organizacije.

3. STOPNJE ODGOVORNOSTI – POVZETEK PREGLEDA

3.1. Stanje veljavnih stopenj odgovornosti držav zastave EU/EGP

Direktiva določa, da je treba za primere hude malomarnosti (člen 6.2(b)(i)) uporabljati neomejeno odgovornost, kar je neizpodbitno, in zdi se, da je tako pri vseh državah članicah EU, ki izvajajo to Direktivo.

Sprejete omejitve odgovornosti v državah EU/EGP se razlikujejo glede na primere malomarnosti (člen 6.2(b)(ii) /(iii)).

· Osem držav članic (Ciper, Madžarska, Latvija, Litva, Poljska, Slovenija, Švedska, Združeno kraljestvo) ima omejitve odgovornosti v višini 4 oziroma 2 milijona EUR za člen 6.2(b)(ii)/(iii);

· Pet držav članic in Norveška imajo omejitve, ki so nekoliko višje, kot jih predpisuje Direktiva, in sicer 5 oziroma 2,5 milijona EUR (Belgija, Danska, Grčija, Malta, Portugalska, Norveška), in se uporabljajo za primere, določene v členu 6.2(b)(ii)/(iii);

· Tri države članice (Finska, Irska in Nizozemska) imajo omejitve odgovornosti v višini 5 oziroma 2,5 milijona ameriških dolarjev [19].

· Pet držav EU, in sicer Francija, Nemčija, Italija, Luksemburg in Španija, je sprejelo neomejeno odgovornost v skladu s členom 6.2(b)(ii) in (iii). (Obstaja verjetnost, da bo neomejeno odgovornost uvedel tudi model sporazuma na Poljskem).

· Za preostale štiri države članice [20] podatki niso bili na voljo oziroma jih je bilo malo.

17 držav članic in Norveška so uvedle omejeno odgovornost za primere malomarnosti. Zneski so v glavnem usklajeni z zneski iz Direktive, pri čemer je „najnižja meja“ postala „najvišja meja“. Pet držav članic je izkoristilo možnost, ki jo omogoča člen 6, in se s priznanimi organizacijami, ki jih je pooblastilo, dogovorilo o neomejeni odgovornosti tudi za primere malomarnosti. Pri treh državah članicah in Islandiji je stanje zaradi pomanjkanja informacij nejasno.

Preglednica 1 kaže povzetek pregleda stanja iz februarja 2006 na podlagi analize vsake posamezne države, ki jo je izvedla Univerza v Southamptonu z uporabo odgovorov iz vprašalnikov [21].

Preglednica 1 Stanje izvajanja člena 6(2)(b)

Država članica EU | Izvedbena metoda | Novi sporazumi | Izvedbene težave | (i) Odgovornost za hudo malomarnost | (ii) MalomarnostNepremišljenostIzguba življenja, telesna poškodba(milijonov EUR) | (iii) MalomarnostNepremišljenostMaterialna škoda(milijonov EUR) | Denarna enota | Priznane organizacije, ki jih je država članica pooblastila, ne glede na stopnjo pooblastila |

Avstrija | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano |

Belgija | LI + sporazum | Pogajanja potekajo | Ne | Neomejeno | 5 | 2,5 | Euro | ABS, BV, GL, LR, NKK, DNV |

Ciper | LI + sporazum | Da | Številčenje | Neomejeno | 4 | 2 | Euro | ABS, BV, DNV, HRS, GL, KR, LR, NKK, RINA, RS |

Češka | Neznano | Ne | Ni izvajanja | STC | STC | STC | Neznano | |

Danska | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | 5 | 2,5 | Euro | ABS, BV, DNV, GL, LR, NKK, RINA |

Estonija | LI + sporazum | Neznano | Ni izvajanja | Standardni pogoji | Standardni pogoji | Standardni pogoji | | |

Finska | LI + sporazum | Pogajanja potekajo | Ne | Neomejeno | 5 | 2,5 | USD | ABS, BV, GL, LR, RINA, DNV, RS |

Francija | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | | ABS, BV, GL |

Nemčija | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | | ABS, BV, Gl, LR, DNV |

Grčija | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | 5 | 2,5 | Euro | ABS, BV, DNV, GL, KR, LR, NKk, RINA, RS |

Madžarska | LI + sporazum | Neznano | Besedilo | Neomejeno | 4 | 2 | Euro | RINA |

Irska | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | 5 | 2,5 | USD | BV, GL, LR, DNV |

Italija | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | | RINA, ABS, BV, GL |

Latvija | LI + sporazum | Da | Besedilo | Neomejeno | 4 | 2 | Euro | ABS, BV, GL, LR, DNV, RS |

Litva | LI + sporazum | Pogajanja potekajo | Ne | Neomejeno | 4 | 2 | Euro | BV, LR, DNV, RS |

Luksemburg | LI | Da | Ne | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | | ABS, BV, DNV, GL, LR, NKK, RINA |

Malta | LI + sporazum | Pogajanja potekajo | Številčenje | Neomejeno | 5 | 2,5 | Euro/lokalna valuta | ABS, BV, DNV, GL, RINA in RS |

Nizozemska | LI + sporazum | Pogajanja potekajo | Ne | Neomejeno | 5 | 2,5 | USD | ABS, BV, DNV, GL, LR, NKK, RINA |

Poljska | LI + sporazum | Pogajanja potekajo | Besedilo | Neomejeno | 4 | 2 | Euro | Ni podatkov |

Portugalska | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | 5 | 2,5 | Euro | LR, BV, DNV, RINA, ABS, GL, RINAVE, NKK |

Slovaška | LI + sporazum | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano | | ABS, GL?? |

Slovenija | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | 4 | 2 | Euro | BV, GL, RINA |

Španija | LI | Da | Ne | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | | BV, GL, RINA |

Švedska | Sporazum | Da | Ne | Neomejeno | 4 | 2 | Euro | ABS,BV, GL, LR, DNV |

Združeno kraljestvo | LI + sporazum | Da | Ne | Neomejeno | 4 | 2 | Euro | ABS, BV, DNV, GL, LR, RINA, NKK |

DRŽAVE EGP | | | | | | | | |

Islandija | LI + sporazum | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano | Neznano | STC/SDR 200,000 | Ni podatkov |

Norveška | Sporazum | Da | Ne | Neomejeno | 5 | 2,5 | Euro | DNV, LR, BV, GL, ABS |

3.2. Primer neomejene odgovornosti za malomarnost

Direktiva 94/57/ES evropskim državam in priznanim organizacijam dovoljuje, da se dogovorijo o višjih omejitvah odgovornosti za malomarnost brez uvedbe zgornje meje za ta višji znesek. Rezultat te možnosti je dvojen: po eni strani so nekatere države izbrale pogajanja o višjih najvišjih zneskih (večinoma 2,5 oziroma 5 milijonov EUR), po drugi strani pa so nekatere druge države vztrajale na o neomejeni pravici do vložitve pravnega sredstva proti priznanim organizacijam, ki so pristojne na njihovem ozemlju in se pogodile o njem. Te države so Francija, Nemčija, Italija, Luksemburg in Španija. Kakor je razvidno iz Preglednice 2, so te države članice podpisale sporazume s priznanimi organizacijami EU.

Preglednica 2

Država članica EU | Člen 6.2(b)(i) | Člen 6.2(b)(ii) | Člen 6.2(b)(iii) | Priznana organizacija |

Francija | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | ABS, BV, GL |

Nemčija | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | ABS, BV, GL, LR, DNV |

Italija | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | ABS, BV, GL, RINA |

Luksemburg | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | ABS, BV, GL, DNV, LR, NKK, RINA |

Španija | Neomejeno | Neomejeno | Neomejeno | BV, GL, RINA |

Izvajalec je stopil v stik z neodvisnimi pravnimi strokovnjaki v teh državah in raziskal vprašanje neomejene odgovornosti in morebitne obrambe proti njej. Končne rezultate teh raziskav je mogoče povzeti na naslednji način:

Splošno načelo večine pravnih sistemov je, da mora suverena država izvajati svojo zakonsko dolžnost s potrebno skrbnostjo, ki jo zahteva zadevna naloga, in je v primeru malomarnosti z njene strani lahko spoznana kot odgovorna za povračilo škode vsem oškodovancem. Pravni sistemi Francije, Nemčije, Italije, Luksemburga in Španije močno vplivajo drug na drugega in v splošnem ne ščitijo uprave pred tožbami svojih državljanov. V nasprotju s tem pa ustavne določbe državljanom omogočajo možnost poštene sodne obravnave za povračilo takšne škode [22]. V nekaterih državah obstaja posebno sodišče, ki je posebej ustanovljeno za obravnavo tovrstnih zahtevkov [23], medtem ko je v drugih državah sodna pristojnost prepuščena civilnemu sodišču. [24]

Ob tem stališču se pojavi vprašanje, ali kakršne koli zakonske omejite ali zahteve preprečujejo upravi, da v celoti pridobi odškodnino od priznane organizacije, ki nosi krivdo, če je uprava [25] pristojna za izdajanje predpisanih certifikatov in se uprava ne more odreči tej odgovornosti na podlagi enostavnega prenosa pooblastil [26].

Na osnovi pridobljenih informacij se zdi, da je odgovor na to vprašanje negativen [27]. Edina evropska država, za katero dokončna analiza ni mogoča, je Nemčija, ki je trdila, da bi ustavna določba, ki omogoča, da uprava uporabi pravno sredstvo proti svojim zaposlenim izključno v primeru hude malomarnosti, preprečila povračilo v vseh primerih navadne malomarnosti. Vendar pa je bila nemška uprava previdna in priznanih organizacij ni uvrstila med javne uslužbence, saj bi bil s tem argument lahko v celoti ovržen.

Študija ni ugotovila obstoja kakršne koli ustrezne nacionalne zakonodaje, ki bi priznanim organizacijam, pooblaščenim v državah, kjer se zahteva neomejena odgovornost za malomarnost, omogočila, da se izognejo tej neomejeni izpostavljenosti ali jo omejijo. Edina država, v kateri je to mogoče, je Nemčija, vendar se zdi, da za to zadevo še ni bilo odločenega sodnega primera.

Dejstvo, da nekatere države zastave EU zahtevajo neomejeno odgovornost tudi za primere malomarnosti, je morda povzročilo, da več priznanih organizacij ni zaprosilo za pooblastilo od navedenih držav (glej spodaj v nadaljevanju poglavje 3.3). To lahko sproži vprašanje, ali bi možnost pogajanja o neomejeni odgovornosti tudi v primerih malomarnosti lahko delovala kot sredstvo zmanjševanja dostopa do navedenega tržišča.

3.3. Direktiva 94/57/ES in konkurenčnost

Nekatere priznane organizacije so izrazile mnenje, da so zahteva po neomejeni odgovornosti v primerih malomarnosti nekaterih držav članic EU in s tem povezana nezavarovana tveganja delovala kot zaščitni ukrep za izkrivljanje trga in preprečevanje njihovega delovanja v teh državah. Po njihovem mnenju je bil dejanski rezultat omejitev izbire razpoložljivih izvajalcev na tiste, ki so pripravljeni tvegati neomejeno odgovornost za običajno malomarnost. Nekatere priznane organizacije menijo, da končno besedilo Direktive podpira posredno nadaljevanje protekcionizma nacionalnih organov.

Vendar se zdi, da to mnenje ne upošteva v celoti dejstva, da so nekatere priznane organizacije, kakor je razvidno iz Preglednice 2, podpisale sporazume za neomejeno odgovornost tudi v primerih malomarnosti. Domneve, da lahko država članica to izkoristi v smislu „zaščite“ „lastne“ priznane organizacije, raziskava ne potrjuje, saj imajo vse države članice sklenjene sporazume z več priznanimi organizacijami (odvisno od velikosti, povpraševanja lastnikov ladij in vrste njihovega ladjevja zastave).

Direktiva ponuja možnost pogajanja o tej neomejeni odgovornosti, vendar ob upoštevanju pogajanj in sporazuma obeh strank, tako države članice EU kot tudi priznane organizacije. Direktiva tega ne nalaga, prav tako pa to ni v pristojnosti samo ene stranke.

Kot je bilo omenjeno prej, je treba opozoriti na dejstvo, da mora država članica sama izvajati predpisano dejavnost na svojem ladjevju zastave, če ta država članica EU zahteva neomejeno odgovornost za vse primere malomarnosti, vendar nobena priznana organizacija ni pripravljena podpisati sporazuma pod temi pogoji.

3.4. Stopnje odgovornosti za nekatere države zastave (izven EU)

Izven EU se omejitve odgovornosti zelo razlikujejo, vendar v obsegu, ki ga trenutno lahko zasledimo v EU. Raziskava je proučila nekatere največje države zastave na svetu, Bahamsko otočje, Panamo, Kanado, Japonsko, Novo Zelandijo in ZDA, da bi zagotovila ozadje, na podlagi katerega bi bilo mogoče oceniti tržne prednosti ali slabosti izvajanja Direktive.

Obstajajo tudi države, v katerih veljavne omejitve odgovornosti temeljijo na standardnih rokih in pogojih vsake posamezne priznane organizacije. Druge države delujejo v skladu z vzorčnim sporazumom IMO, kar pomeni, da imajo neomejeno odgovornost za hudo malomarnost in omejitev odgovornosti za ravnanje, opisano v členu 6.2(b)(ii) in členu 6.2(b)(iii). Zdi se, da v ZDA odgovornost priznanih organizacij pogodbeno sploh ni omejena.

Vendar v ZDA (in Nemčiji) pravna pomoč, ki je na voljo priznanim organizacijam, kaže, da so zahtevki proti ustrezni pomorski upravi, ki temeljijo na malomarnosti, omejeni. Neomejena odgovornost med pomorsko upravo in priznano organizacijo se torej v praksi ne izvaja.

Na podlagi southamptonske študije ni dokazov, da bi določbe o odgovornosti iz Direktive vplivale na države zastave, ki niso članice EU, da bi uvedle neomejene odgovornosti za primere malomarnosti.

3.5. Ustrezni sodni primeri

Raziskava, ki je bila izvedena v Southamptonu, je odkrila, da do zdaj [28] ni bilo primera, ki bi bil dokončno odločen ali v postopku, in je država članica izvedla ali bi lahko izvedla vračilo priznanim organizacijam v skladu s členom 6.2(b).

3.6. Posledice zavarovanja

Priznane organizacije imajo poklicno odškodninsko jamstvo, ki znaša med 10 in 100 milijoni dolarjev za predpisane in splošne storitve. Vendar priznane organizacije trdijo, da so zavarovalni dogovori sklenjeni na združeni podlagi omejitve skupne odgovornosti, ne pa omejitve „na dogodek“.

Na podlagi informacij, ki so jih predložile priznane informacije, je posledice zavarovanja v zvezi z izvajanjem Direktive 94/57/ES mogoče povzeti na naslednji način:

· Izvajanje člena 6.2(b) ni spodbudilo priznanih organizacij, da bi poskrbele za povečano ali dodatno zavarovalno kritje;

· Vendar so se zavarovalne premije povišale do trikrat, ko so zavarovatelji in pozavarovatelji ponovno ocenili vključena tveganja;

· Neomejene odgovornosti ni mogoče zavarovati. Zato priznane organizacije, ki delujejo v državah, kjer obstaja neomejena odgovornost, tvegajo, da ne bodo mogle izpolniti zadevnih obveznosti v primeru hudih nezgod, ne glede na obseg zavarovalnega kritja, ki so ga kupile;

· Pozavarovatelji so izrazili zaskrbljenost glede možnosti neomejene odgovornosti v skladu z Direktivo;

· V zavarovalne pogodbe so bili vključeni neugodni pogodbeni pogoji;

· V nasprotju s tem se zdi, da se pristojbine za nadzor niso bistveno povečale.

Izvajanje člena 6.2(b) torej ni spodbudilo priznanih organizacij, da bi poskrbele za povečano ali dodatno zavarovalno kritje, ne glede na povišanje zavarovalnih premij. Prav tako ni bistvene razlike med pristojbinami, ki jih zaračunajo priznane organizacije, ki delujejo v obeh sistemih, v zvezi z neomejeno in omejeno odgovornostjo za malomarna dejanja ali opustitev dejanja.

3.7. Finančna stabilnost (ravnovesje) priznanih organizacij

Na podlagi razpoložljivih [29] informacij se zdi, da ni trdnih dokazov o tem, da uvedba člena 6.2(b) že vpliva na finančno stabilnost priznanih organizacij.

Poraja se vprašanje, ali EU/EGP omogočata konkurenčno delovno okolje v primerjavi z drugimi večjimi svetovnimi pomorskimi državami.

Na podlagi izvedene raziskave se zdi, da največja razlika ne obstaja med državami EU in državami, ki niso vključene v EU, temveč med državami z omejeno in neomejeno odgovornostjo v zvezi z zahtevki za nepremišljena ali malomarna dejanja.

Omejitev odgovornosti zagotavlja varnejše in stabilnejše finančno okolje za delovanje priznanih organizacij. Priznane organizacije sprejemajo neomejeno odgovornost v zvezi s hudo malomarnostjo kot običajno in do določene mere kot razumen kompromis. Vendar pa se sprejemanje neomejene odgovornosti za navadno malomarnost v splošnem razume kot tveganje za tržni in finančni samomor, zato nekatere priznane organizacije niso pripravljene nuditi svojih storitev pod takimi pogoji.

Raziskava je torej pokazala, da v zvezi s tržnimi prednostmi/slabostmi neomejene odgovornosti ni trdnega dokaza, da je izvajanje Direktive povzročilo bistveno tržno spremembo. Glede na odzive priznanih organizacij so se pristojbine za raziskave stalno višale v skladu z zadevnimi lokalnimi tržišči, niso pa na njih vplivale spremembe izpostavljenosti tveganju.

4. Posvetovanja

Raziskava Univerze v Southamptonu je bila izvedena z uporabo vprašalnikov, ki so vključevali navedena vprašanja. Glede na to, da zahtevani podatki izhajajo iz različnih virov z različnimi interesi in ozadji, je bilo uporabljenih pet različnih vprašalnikov, ki so bili naslovljeni na vlade držav članic Evropske unije, vlade držav, ki niso članice, na priznane organizacije, pravne strokovnjake iz Evropske unije in pravne strokovnjake izven Evropske unije. V skoraj vseh primerih so vprašalnikom sledili telefonski pogovori.

Razen nekaj pomembnih izjem so bili odgovori vlad kratki in jedrnati ter so zahtevali spremljanje v obliki nadaljnje preiskave. Veliko več podrobnosti je bilo pridobljenih z naknadnimi klici, čeprav so bile pogosto izražene izrecne zahteve po zaupnosti. Odgovori pravnih strokovnjakov so bili zelo dragoceni, tudi če niso bili obsežni. Kar zadeva priznane organizacije, je bila prošnja za sodelovanje v študiji poslana vsem članom Mednarodnega združenja priznanih organizacij (IACS), odzvalo pa se jih je sedem. Stiki so bili vzpostavljeni tudi z dvema drugima priznanima organizacijama z omejenim priznanjem EU (Hellenic Register of Shipping in RINAVE).

Pristop Univerze v Southamptonu je bil podprt s pismom EMSA, v katerem je bilo pojasnjeno, da je izvedeno delo naročila EMSA.

Člen 6.5 določa, da se „To poročilo izdela v sodelovanju s pristojnimi organi držav članic in zadevnimi strankami, zlasti s priznanimi organizacijami/klasifikacijskimi zavodi“. Uporabljeni pristop večinoma ustreza tej zahtevi.

Večina članov IACS je dala dragocen prispevek izvajalcem, njihova mnenja pa so bila vključena v poročilo (glej spodaj, poglavje 4.1). Na študijo pa se niso dejavno odzvale vse države članice.

4.1. Položaj priznanih organizacij

Položaj skupine priznanih organizacij v zvezi z Direktivo je izražen prek dejavnosti Mednarodnega združenja priznanih organizacij (IACS) [30]. IACS je v dokumentu Prihodnji pomorski politiki Unije naproti: Evropska vizija za oceane in morja, prispevek Mednarodnega združenja klasifikacijskih zavodov (IACS) [31], izrazil podporo pobudam EU v zvezi s pomorsko varnostjo. Vendar je IACS v zvezi z vprašanjem odgovornosti priznanih organizacij sprožil številna vprašanja, ki po njegovem mnenju predstavljajo slabosti in pomanjkljivosti sistema, ki ga je uvedla Direktiva 94/57/ES. Njegovo stališče je mogoče povzeti na naslednji način:

„... Klasifikacija in s tem povezane predpisane storitve, ki jih opravljajo člani IACS v svoji pristojnosti kot klasifikacijski zavod ali priznane organizacije, so pomemben sestavni del splošne pomorske varnosti in programov za preprečevanje onesnaževanja. Te storitve znatno prispevajo k varnosti živih bitij in lastnine ter zaščiti morskega okolja.

Stalno zagotavljanje teh bistvenih storitev ogroža obstoječa izpostavljenost klasifikacijskih zavodov morebitni neomejeni odgovornosti za napake ali opustitve dejanj z njihove strani, ki ne pomenijo hude malomarnosti.

Člani IACS s spoštovanjem naprošajo Delovno skupino za pomorsko politiko, da razmisli o razširitvi ustrezne pravne zaščite na klasifikacijske zavode, ki delujejo v državah članicah EU in so priznani v skladu z Direktivo Sveta 94/57/ES, kakor je bila spremenjena, o skupnih predpisih in standardih za organizacije, pooblaščene za inšpekcijski pregled in nadzor ladij, ter za ustrezne ukrepe pomorskih uprav. Ta zaščita se ne razširi na primere hude malomarnosti. Taka zaščita bi priznala bistven prispevek, ki ga imajo klasifikacijski zavodi pri splošni gospodarski rasti, lokalnih možnostih zaposlovanja, pomorski varnosti in zaščiti okolja. Navedena zaščita mora biti objektivna, pregledna in mora vključevati pravico do pritožbe.

[…]

Pomorski klasifikacijski zavodi kot mednarodne organizacije, ki nagovarjajo najbolj mednarodne vrste industrije, temeljijo na načelih proste konkurence in trgovanja za učinkovito nudenje storitev za pomorske in priobalne vrste industrije. Takšna načela temeljijo na konceptu vzajemnosti med suverenimi narodi. IACS s spoštovanjem naproša Delovno skupino za pomorsko politiko, da ta načela in koncepte vključi v pomorsko politiko EU in tako spodbudi konkurenčnost na prostem in pravičnem trgu“ [32].

Iz zgornjega stališča izhajajo naslednje točke:

· IACS ne zahteva spremembe člena 6.2(b)(i), ki se uporablja za primere hude malomarnosti.

· Člani IACS so zaskrbljeni, da bi zagotavljanje njihovih storitev ogrožala možnost, ki jo državam članicam dovoljuje Direktiva 94/57/ES, da uvedejo neomejeno odgovornost za škodo, povzročeno v primerih malomarnosti.

· Zahtevajo zaščito s spremembo določb o odgovornosti, ki jih vsebuje člen 6.2(b)(ii) in 6.2(b)(iii) Direktive. Te priznane organizacije predlagajo, da se za zmanjšanje vedno večjega števila sodnih postopkov omejitve člena 6.2(b)(ii) in (iii) spremenijo tako, da postanejo najvišje omejitve odgovornosti, ter da se vstavi določba, v smislu, da člen 6.2(b) ne ustvarja novih pravic do povračila. V skladu z zgornjim scenarijem so priznane organizacije navedle, da bi bile pripravljene sprejeti višje omejitve odgovornosti pod pogojem, da so te omejene.

Zaskrbljene so tudi [33] zaradi učinka, ki bi ga imela povečana grožnja kazenske odgovornosti za njihovo osebje in mornarje na zaposlovanje ustreznih inšpektorjev.

Prejeti odgovori kažejo, da je izvajanje člena 6.2(b) Direktive 94/57/ES vplivalo na vprašanje odgovornosti, zlasti:

(1) se zdi, da je vplivalo na pogajalski postopek z različnimi državami in

(2) strankam priznanih organizacij dalo spodbudo za dogovarjanje o višjih zneskih za odgovornost.

Priznane organizacije pričakujejo pomembne spremembe v sodnih postopkih kot posledico izvajanja določb o odgovornosti iz člena 6(2) Direktive 94/57/ES. Zlasti:

· Besedilo člena 6: „…če sodišče dokončno naloži upravi odgovornost … je uprava od priznane organizacije upravičena zahtevati denarno odškodnino…“ lahko vzbudi pričakovanje, da imajo tretje stranke zdaj zakonsko pravico do povračila finančnega nadomestila za finančne izgube s strani zadevne nacionalne pomorske uprave in neposredno od ustrezne priznane organizacije na podlagi določb o nadomestilu škode iz člena 6.2(b)(i), (ii) in (iii).

· Priznane organizacije predvidevajo obstoj možnosti, da bi vlagatelji zahtevka v sodnih postopkih proti priznani organizaciji zdaj lahko vložili zahtevke proti nacionalni upravi v upanju, da bo ta uprava sprožila zahtevke proti priznanim organizacijam in s tem podprla njihove zasebne interese.

· Priznane organizacije so poročale o povečanem številu finančnih zahtevkov v zvezi z njihovimi nadzori. Poleg tega so poročale o znatnem povišanju zahtevanih zneskov. [34] To pripisujejo spodbudi, ki so jo vlagatelji zahtevkov dobili z besedilom člena 6(2)(b).

· Priznane organizacije se bojijo, da bi bilo v primeru znatne izgube življenj ali škode, nastale zaradi ladijske nesreče, razlikovanje med malomarnostjo in hudo malomarnostjo nejasno, tako da bi, „huda“ škoda in javno mnenje lahko privedla do tega, da bi bilo hudo malomarnost lahko dokazati.

· Nekatere priznane organizacije so poročale o tem, da bo povečanje števila sodnih postopkov verjetno vplivalo na način izvajanja dolžnosti pomorskih inšpektorjev zaradi učinka, ki bi ga možnost odmevnega sodnega postopka lahko imela na moralo in odnos inšpektorjev priznanih organizacij in državnih uslužbencev zadevnih nacionalnih uprav. Obstajajo tudi domneve, da bi lahko na delovno učinkovitost vplivala grožnja po zahtevkih lastnikov ladij, katerih plovila so bila ali bodo zadržana po opravljenem nadzoru. Navedeno je bilo povečano število takih groženj in zahtevkov prav v zadnjih letih.

Poleg tega so priznane organizacije navedle, da je zaradi morebitnega povečanja števila sodnih postopkov vedno težje pridobiti ustrezno kritje na zavarovalniškem trgu oziroma je to kritje, kadar je na voljo, povezano z višjimi premijskimi stopnjami in višjimi odbitnimi davki.

[1] COM(2000) 142 končna.

[2] UL L 319, 12.12.1994, str. 20. Direktiva, kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 2002/84/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 324, 29/11/2002 str. 53).

[3] Odločba Komisije 2000/481/ES, UL L 193, 29.7.2000, str. 91.

[4] Odločba Komisije 2005/311/ES, UL L 99, 19.4.2005, str. 15.

[5] Odločba Komisije 2001/890/ES, UL L 329, 14.12.2001, str. 72.

[6] Odločba Komisije 2005/623/ES, UL L 219, 24.8.2005, str. 43.

[7] Odločba Komisije 2006/382/ES, UL L 151, 6.6.2006, str. 31.

[8] 22. januar 2002.

[9] Primerjaj Poglavje 3.2.4.

[10] Primerjaj Poglavje 3.2.3.

[11] Primerjaj Poglavje 3.2.4.

[12] Število ladij, ki so podvržene Direktivi in jih je kategorizirala priznana organizacija, deljeno s številom poklicnih inšpektorjev.

[13] Število ladij, ki so podvržene Direktivi in so v gradnji v skladu s klasifikacijo priznane organizacije, deljeno s številom poklicnih inšpektorjev.

[14] Lastniki ali graditelji ladij ali drugi, ki so tržno vključeni v gradnjo, opremljanje, popravilo ali obratovanje ladij.

[15] Primerjaj Preglednico 1 iz Priloge.

[16] V času pisanja tega poročila je v teku postopek za ugotavljanje kršitev proti Slovaški, čeprav ne v zvezi z določbami odgovornosti iz Direktive (kršitev obveznosti v skladu s členom 3).

[17] Komisija kljub temu v svoji oceni posamezne priznane organizacije preveri, ali njeno zavarovalno kritje zadostuje.

[18] UL L 324, 29.11.2002, str. 53.

[19] Ob upoštevanju menjalnega razmerja v februarju ti zneski znašajo 4,2/2,1 milijona EUR.

[20] Avstrija, Češka , Estonija in Slovenija.

[21] Kljub velikim prizadevanjem, da se zberejo vsi razpoložljivi podatki iz vladnih in drugih uradnih virov, ni mogoče zagotoviti točnosti in popolnosti pridobljenih informacij.

[22] Na primer v Nemčiji člen 34 GG, v Italiji člen 28 Cost.

[23] Na primer francoski Tribunal Administratif.

[24] Kakor to velja za Italijo.

[25] Obveznost izdajanja predpisanih certifikatov državam zastave v glavnem nalagajo mednarodne konvencije. To velja celo v primeru evropske zakonodaje, vsaj na podlagi dveh uvodnih izjav Direktive, ki navajata tako sklicevanje na odgovornost držav članic za izdajo mednarodnih certifikatov o varnosti in onesnaževanju, kot tudi potrebo po večjem vključevanju nacionalnih uprav pri izdaji navedenih certifikatov.

[26] Bodisi zaradi pravne določbe v tem smislu ali zato, ker so priznane organizacije pooblaščene kot zastopniki same uprave.

[27] V Španiji Odredba 90/2003 jasno nalaga to odgovornost in ne vsebuje nobenih izključitev, izjem ali omejitev.

[28] Februar 2006.

[29] Priznane organizacije, ki so odgovorile na vprašalnik, niso sprožile nobenih postopkov odgovornosti v odnosu do nacionalnih uprav kot posledico predpisane pomorske dejavnosti, ki jo izvajajo za navedeno nacionalno upravo.

[30] American Bureau of Shipping, Bureau Veritas, China Classification Society, Det Norske Veritas, Germanischer Lloyd, Korean Register of Shipping, Lloyd's Register, Nippon Kaiji Kyokai, Registro Italiano Navale, Russian Maritime Register of Shipping, Indian Register of Shipping (združen).

[31] IACS, Prihodnji pomorski politiki Unije naproti: Evropska vizija za oceane in morja, prispevek Mednarodnega združenja klasifikacijskih zavodov (IACS), 13. oktober 2005.

[32] Glej Ibidem, odstavki 6.1–6.7.

[33] „…IACS naproša Delovno skupino za pomorsko politiko, da pretehta zelo negativen vpliv na pridobivanje in ohranjanje ustrezno usposobljenega klasifikacijskega osebja, ki bi ga imelo nadaljnje širjenje tistih zakonov, ki ukrepe, ki prispevajo k naključnemu onesnaževanju, obravnavajo kot kazniva dejanja, vendar le-ti ne pomenijo hude malomarnosti ali zanemarjanja dolžnosti določenega posameznika“. Ta točka ni neposredno pomembna za uvedbo in omejevanje civilnopravne odgovornosti, vendar je povezana s pričakovanjem civilne odškodnine v ustreznih primerih, ko je bila ugotovljena kazenska odgovornost.

[34] Ni bilo predložene statistike ali podrobnosti.

--------------------------------------------------