ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
o baterijah in odpadnih baterijah, razveljavitvi Direktive 2006/66/ES in spremembi Uredbe (EU) 2019/1020

·Možnost 2 s srednjo ravnjo ambicioznosti, postopno krepi zahteve in povečuje raven ambicioznosti v zvezi s fazo proizvodnje in fazo ob koncu življenjske dobe baterij, večinoma v obliki zahtev za predložitev informacij.

Najprimernejša možnost je kombinacija možnosti 2 in 3. Vključuje niz ukrepov vzdolž vrednostne verige, kot je omogočanje drugotne uporabe industrijskih baterij, povečanje cilja stopnje zbiranja odpadnih prenosnih baterij s 65 %, povečanje snovne predelave, določitev novih zahtev v zvezi z učinkovitostmi recikliranja za svinčeve in litij-ionske baterije, izboljšanje delovanja in trajnosti, določitev zahtev glede intenzivnosti ogljika, obravnavanje šibkega toka informacij in vzpostavitev potrebne skrbnosti za poreklo surovin.

S prehodom z direktive na uredbo bodo s pravnega vidika opredeljene neposredne zahteve za vse gospodarske subjekte ter številne nacionalne in druge organe. S tem se bodo zagotovile boljša harmonizacija, potrebna pravna varnost ter zmožnost vzpostaviti v celoti integriran trg po vsej EU v celotnem življenjskem ciklu baterije.

Nekateri ukrepi bodo ustvarili finančne stroške, vendar se večji vplivi na podjetja ali potrošnike ne pričakujejo. Poleg tega se bo malce povečalo upravno breme, zlasti v zvezi z zahtevami za ogljični odtis in reciklirano vsebino.

Vendar so koristi precej večje od stroškov. Predlagana uredba bo obravnavala probleme sedanjega stanja. Izboljšala bo delovanje notranjega trga, zmanjšala okoljske vplive, kot so emisije toplogrednih plinov, ter zmanjšala okoljska in socialna tveganja. Poleg tega bo ustvarila pomembne posredne koristi v smislu novih delovnih mest v sektorju proizvodnje in recikliranja litijevih baterij.
Finančni sektor se močno zanaša na informacijske in komunikacijske tehnologije (IKT). Trenutna pandemija COVID-19 bo to verjetno še stopnjevala glede na prednosti zagotavljanja stalnega oddaljenega dostopa do finančnih storitev. Vendar zanašanje na digitalne tehnologije prinaša tudi skrbi; podjetja morajo biti sposobna prenesti morebitne motnje na področju IKT, da se lahko obravnavajo digitalni incidenti in grožnje ter ohranjajo storitve. Čeprav ranljivosti, ki izhajajo iz odvisnosti od IKT, veljajo za vse gospodarske sektorje, so v medsebojno močno povezanem finančnem sektorju, ki uporablja čezmejne ključne storitve, od katerih je odvisno realno gospodarstvo, še posebno izrazite zaradi (1) globoke in široke uporabe IKT ter (2) možnosti, da se učinki operativnega incidenta v enem finančnem podjetju ali finančnem podsektorju hitro razširijo na druga podjetja ali dele finančnega sektorja in nazadnje na preostalo gospodarstvo.

Čeprav je finančni sektor zelo napredoval pri tržnem in regulativnem povezovanju in uspešno deluje na podlagi harmoniziranih pravil – enotna pravila EU –, je bil odziv EU na povečane potrebe po operativni odpornosti na horizontalni in sektorski ravni bodisi:

-odziv na podlagi minimalne uskladitve, ki dopušča nacionalno razlago in razdrobljenost na enotnem trgu, bodisi

-preveč splošen in omejen odziv, ki v različni meri obravnava splošno operativno tveganje, pri čemer delno ureja nekatere komponente digitalne operativne odpornosti (npr. upravljanje tveganj na področju IKT, poročanje o incidentih in tveganja tretjih oseb na področju IKT), medtem ko drugih ne vključuje (testiranje).

EU pri svojem posredovanju doslej ni obravnavala operativnega tveganja na način, ki ustreza potrebam finančnih podjetij, da se odzovejo na ranljivosti na področju IKT in okrevajo po njih, niti finančnim nadzornikom ne zagotavlja orodij za izpolnjevanje njihovih nalog za zajezitev finančne nestabilnosti, ki izhaja iz teh ranljivosti na področju IKT.

Trenutne vrzeli in nedoslednosti so privedle do vse večjega števila neusklajenih nacionalnih pobud (npr. v zvezi s testiranjem) in nadzornih pristopov (npr. v zvezi z odvisnostmi od tretjih oseb na področju IKT), ki vodijo do prekrivanj, podvajanj zahtev ter visokih upravnih stroškov in stroškov izpolnjevanja obveznosti za čezmejna finančna podjetja ali do neodkrivanja in neobravnavanja tveganj na področju IKT. Stabilnost in celovitost finančnega sektorja nista zagotovljeni, enotni trg finančnih storitev pa ostaja razdrobljen, zaradi česar so potrošniki in vlagatelji slabše zaščiteni.
Pralni stroji so veliki porabniki električne energije v gospodinjstvih, zanje pa veljajo minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti in označevanja z energijskimi nalepkami. Za pralno-sušilne stroje je označevanje z energijskimi nalepkami obvezno. Zaradi navedenih zahtev in tehnološkega napredka je večina pralnih strojev, ki so trenutno na trgu, uvrščena v najvišje tri kategorije označevanja z energijskimi nalepkami, večina pralno-sušilnih strojev pa v najvišji dve (A+ ali višje). Čeprav je ta razvoj pozitiven, pa tudi pomeni, da potrošniki ne morejo dovolj dobro razlikovati med učinkovitostjo aparatov na trgu. Zato bi lahko kupili pralni ali pralno-sušilni stroj razreda A+, ne da bi se zavedali, da še zdaleč niso kupili najučinkovitejšega pralnega stroja, saj so trenutno to dejansko najmanj učinkoviti aparati na trgu.

Poleg tega pri programih, ki se uporabljajo za preizkušanje postopka pranja, niso upoštevane razmere v resničnem življenju, potrošniki pa jih pogosto ne uporabljajo, ker so dolgotrajni. Zato potrošnikom morda ne bo uspelo doseči stopnje porabe energije, ki je navedena na nalepki. Posodobitev okoljsko primerne zasnove in zahtev za označevanje z energijskimi nalepkami bo omogočila boljši zajem stroškovno učinkovitih prihrankov energije.

Trenutni predpisi o okoljsko primerni zasnovi in označevanju z energijskimi nalepkami ne vsebujejo zahtev, ki bi prispevale k ciljem krožnega gospodarstva, kot so trajnost, popravljivost in možnost recikliranja, ker so osredotočeni na energijsko učinkovitost. Pralne in pralno-sušilne stroje pa je mogoče tako kot številne druge izdelke precej izboljšati z vidika krožnega gospodarstva, na primer razpoložljivost in ceno rezervnih delov ter njihovo dobavo, dostop do informacij o popravilih in vzdrževanju ter popolnejše informacije o koncu življenjske dobe aparatov: take ukrepe bi lahko postopoma dosegli z ukrepi v zvezi z okoljsko primerno zasnovo. Zato bo uvedba zahtev glede popravljivosti in možnosti recikliranja pomagala preobrniti krajšanje povprečne življenjske dobe pralnih strojev in bo pripomogla k doseganju ciljev krožnega gospodarstva.
Predhodno posvetovanje z deležniki in predhodni posvetovalni ukrepi so pokazali široko podporo za regulativne prilagoditve za olajšanje boljšega dostopa do javnih kapitalskih trgov za MSP. Deležniki so zlasti poudarili, da enotni pristop za vse udeležence iz direktive o zlorabi trga manjšim izdajateljem nalaga nesorazmerno veliko breme. Izdajatelji, borze in posredniki so se na splošno zavzeli za ciljno usmerjena zmanjšanja zahtev za znižanje upravnih stroškov, zlasti v zvezi s posli vodilnih delavcev, seznami oseb z dostopom do notranjih informacij in razkritjem notranjih informacij. Takšno ukrepanje so podprle tudi države članice, vendar so opozorile, da morebitne prilagoditve ne bi smele negativno vplivati na celovitost trga. Deležniki so podobno podprli tudi izvajanje poenostavljenega „prospekta za prenos“.

Glede prilagoditve opredelitve pojmov so deležniki izrazili široko podporo spremembi opredelitve MSP, ki so izdajatelji dolžniških instrumentov. Odgovori so bili manj jasni, kar zadeva splošno opredelitev zagonskih trgov MSP. Mnogi deležniki so sicer podprli zvišanje praga tržne kapitalizacije, vendar so drugi opozorili, da je za takšen ukrep še prezgodaj. Na podlagi teh povratnih informacij in nadaljnje analize je prednostna možnost ohranitev sedanjega stanja, kar zadeva opredelitev zagonskih trgov MSP (razen opredelitve MSP, ki so izdajatelji dolžniških instrumentov).

Kar zadeva ukrepe za povečanje likvidnosti, so udeleženci na trgu na splošno potrdili koristnost pogodb o zagotavljanju likvidnosti. Med deležniki, ki so izrazili mnenje, so se mnogi strinjali, da bi bilo smiselno vzpostaviti okvir EU, čeprav so številni vztrajali, da je treba ohraniti prožnost, ki bi omogočala prilagoditev takšnih pogodb lokalnim razmeram. Nekaj pristojnih nacionalnih organov je izrazilo bojazen, da bi takšne prakse lahko povzročile manipulativno oblikovanje cen. Vendar pa drugi pristojni nacionalni organi niso videli razloga za skrb, če bi bil okvir nastavljen tako, da bi preprečeval manipulativno vedenje, kot je to urejeno v obstoječih sprejetih tržnih praksah. Kar zadeva minimalne zahteve glede prostega obtoka, so bili sodelujoči enakovredno razdeljeni med tiste, ki tak ukrep podpirajo, in tiste, ki mu nasprotujejo.
Upoštevale so se tri možnosti, od rešitev mehkega prava in nezavezujočih rešitev do zakonodajnih ukrepov. Možnost, katere cilj je čim manj spremeniti obstoječe instrumente (možnost politike 1), vključuje zlasti razvoj sklopa smernic (mehkega prava) za nosilce projektov omrežja TEN-T in boljšo usmeritev obstoječih instrumentov, zlasti z vidika tehnične pomoči. Možnost, katere cilj je omejeno zavezujoče ukrepanje na nacionalni ravni (možnost politike 2), vključuje pravno zahtevo za države članice, da morajo za projekte jedrnega omrežja TEN-T uvesti točko „vse na enem mestu“ in jim zagotoviti najhitrejšo obravnavo, ki je pravno mogoča. Možnost, pri kateri bi se opredelil okvir EU za odobritev projektov jedrnega omrežja TEN-T (možnost politike 3), se je upoštevala v dveh različicah – uporaba pravil EU na nacionalni ravni (možnost politike 3a) in izdajanje dovoljenj na ravni EU (možnost politike 3b).

Možnost politike 2 je bila izbrana kot najustreznejša zaradi svojega pozitivnega delovanja z vidika učinkovitosti in uspešnosti v primerjavi z možnostjo politike 1 ter z vidika prožnosti v primerjavi z možnostjo politike 3. Poleg tega možnost politike 2 nima pomanjkljivosti možnosti politike 3 v smislu družbenih učinkov in učinkov na pravno varnost. Možnost politike 2 je uravnotežena in učinkovita rešitev za spodbujanje izvajanja projektov TEN-T ter hkrati za vzpostavitev jasnejših in bolj vključujočih postopkov, da bi se povečala podpora javnosti infrastrukturnim projektom.
Organi javnega sektorja razpolagajo z ogromnimi količinami podatkov, t. i. podatkov javnega sektorja, npr. pravnih, prometnih, meteoroloških, gospodarskih in finančnih podatkov. Če bi dovolili ponovno uporabo teh podatkov za druge, tudi komercialne namene (npr. za storitve satelitske navigacije, vremenske aplikacije itd.), bi to lahko pospešilo gospodarsko rast, spodbudilo inovacije in pripomoglo k reševanju različnih družbenih problemov, npr. v zdravstvu ali javnem prevozu. Z Direktivo 2003/98/ES o ponovni uporabi informacij javnega sektorja je bil ustvarjen osnovni pravni okvir za ponovno uporabo informacij javnega sektorja na enotnem trgu, saj so bile organom javnega sektorja naložene nekatere obveznosti. Ta ocena učinka v skladu s členom 13 (klavzula o pregledu) Direktive in v okviru izpolnitve zaveze iz vmesnega pregleda strategije za enotni digitalni trg vključuje oceno izvajanja sedanje različice Direktive in predstavlja možnosti politike, potrebne za reševanje problemov na štirih področjih: 1.dinamični podatki: dostop do podatkov, s katerimi razpolagajo organi javnega sektorja, zlasti dinamičnih podatkov, se le redko zagotavlja v realnem času z uporabo ustreznih tehničnih sredstev (vmesniki za aplikacijsko programiranje / API). To pomeni, da dinamičnih podatkov pogosto ni mogoče ponovno uporabiti za razvoj novih izdelkov in storitev, kot so potovalne aplikacije, ki delujejo v realnem času; 2.zaračunavanje: precej organov javnega sektorja še naprej zaračunava prekomerna nadomestila za ponovno uporabo podatkov javnega sektorja – precej več od tistega, kar bi bilo potrebno za kritje stroškov razmnoževanja in razširjanja. Taki stroški imajo z makroekonomskega vidika nasproten učinek od zaželenega, saj pomenijo tržno prepreko za mala in srednja podjetja (MSP). Zato stroški krepijo velike večnacionalne platforme na škodo MSP, ki nimajo dovolj sredstev, da bi kupila podatke javnega sektorja. Opaziti je, da takrat, ko takih stroškov ni več, povpraševanje po podatkih javnega sektorja navadno naraste, kar prinese več inovacij in rasti podjetij ter v končni fazi več proračunskih prihodkov (preko davkov) za javni sektor. 3.področje uporabe direktive o ponovni uporabi informacij javnega sektorja: podatki, ki jih ustvarita sektor gospodarskih javnih služb in prometni sektor, so dragoceni in imajo zelo velike možnosti za ponovno uporabo. Toda subjektov, ki so dejavni v teh dveh sektorjih, direktiva o ponovni uporabi informacij javnega sektorja ne zajema. Enako velja za podatke iz raziskav, financiranih z javnimi sredstvi, ki so prav tako dragocen vir podatkov. 4.vezanost na ponudnika pri podatkih javnega sektorja: subjekti, ki razpolagajo s podatki javnega sektorja, včasih sklenejo sporazume z zasebnim sektorjem, da bi s svojimi podatki ustvarili dodatno vrednost. Tako nastane nevarnost, da bi prvi udeleženec na trgu dobil pretirano veliko prednost, ki bi koristila velikim podjetjem in tako omejila število možnih ponovnih uporabnikov zadevnih podatkov.
Težave s čezmejnim dostopom do elektronskih dokazov trenutno ovirajo učinkovito preiskovanje in pregon kaznivih dejanj v EU. Pravosodno sodelovanje med javnimi organi, neposredno sodelovanje med javnimi organi in ponudniki storitev ter neposreden dostop javnih organov do elektronskih dokazov niso dovolj učinkoviti. Zaradi tega se preiskave ustavijo, kazniva dejanja ostanejo nekaznovana, žrtve so slabše zaščitene in državljani EU se počutijo manj varne.

V oceni učinka so opredeljene tri težave:

1.Pri obstoječih postopkih pravosodnega sodelovanja traja predolgo, da se pridobi dostop do čezmejnih e-dokazov, zaradi česar so preiskave in pregon manj učinkoviti.

2.Neučinkovitosti pri javno-zasebnem sodelovanju med ponudniki storitev in javnimi organi ovirajo učinkovito preiskovanje in pregon.

3.Pomanjkljivosti pri opredelitvi pristojnosti lahko ovirajo učinkovito čezmejno preiskovanje in pregon.
Ko je bil leta 1967 vzpostavljen skupni sistem DDV, je bila sprejeta zaveza, da se dokončni sistem DDV oblikuje na podlagi načela obdavčitve v državi članici porekla. Vzpostavitev enotnega trga leta 1993 namena, da se uvede sistem DDV, ki temelji na načelu kraja porekla, ni spremenila, poleg tega pa je začela veljati prehodna ureditev DDV, skupaj s sedanjimi pravili o stopnjah DDV. Predlog o dokončnem sistemu ta cilj opušča in določa izvajanje dokončnega sistema DDV, ki temelji na obdavčitvi v namembni državi članici. Vendar so sedanja pravila o stopnjah DDV še vedno skladna s sistemom, ki temelji na načelu kraja porekla, in so pretirano omejevalna za sistem DDV, ki temelji na načelu namembnega kraja. Poleg tega bodo posebne določbe, ki nekaterim državam članicam omogočajo, da odstopajo od omejitev, prenehale veljati z začetkom veljavnosti dokončnega sistema DDV.
Sporočilo Komisije Trgovina za vse določa nov pristop k trgovinski politiki EU. Cilj je, da bi trgovinska politika EU postala učinkovitejša pri doseganju gospodarskih rezultatov, preglednejša in da ne bi temeljila le na gospodarskih interesih, temveč tudi na vrednotah. Ti splošni cilji zajemajo trgovino in trajnostni razvoj, olajševanje trgovine in naložb za mala in srednja podjetja ter sodobne določbe o zaščiti naložb v dvostranskih sporazumih. V trgovinskem delu obstoječega sporazuma o pridružitvi med EU in Čilom (v nadaljnjem besedilu: sporazum o prosti trgovini med EU in Čilom) teh elementov ni, kar je spodbudilo pobudo za posodobitev sporazuma o prosti trgovini med EU in Čilom, ki je bila vključena med pobude, ki jih je Komisija predstavila v svojem sporočilu Trgovina za vse.

Poleg tega se družbe iz EU pri poslovanju v Čilu soočajo z nekaterimi posebnimi težavami. Sporazum o prosti trgovini med EU in Čilom 14 let po začetku veljave ne obravnava ustrezno nekaterih pomembnih vprašanj s področja trgovine in naložb. Dvostranska trgovina in naložbe ne morejo doseči svojega polnega potenciala, saj ni izpolnjen dostop na kmetijski trg, trg storitev in javnih naročil, določbe o pravilih pa so zastarele (npr. zastarela pravila o poreklu blaga, netarifne ovire niso obravnavane v celoti, določbe v zvezi s pravicami intelektualne lastnine pa so omejene). Poleg tega se dvostranska trgovina in naložbe med EU in Čilom soočajo z vse večjo konkurenco iz tretjih držav (zlasti Kitajske), saj je Čile v zadnjih letih sklenil številne sporazume o prosti trgovini z drugimi trgovskimi partnerji.
Katere zakonodajne in nezakonodajne možnosti politike so se upoštevale? Ali ima katera od njih prednost? Zakaj?

·izmenjava informacij o registraciji za DDV in carinskih informacij v zvezi s carinskima postopkoma št. 42 in 63 med carinskimi in davčnimi organi.

·razvoj izmenjave informacij in obveščevalnih podatkov med davčnimi upravami držav članic v Eurofiscu in organi kazenskega pregona na ravni EU,
Ocena učinka predloga direktive Sveta o spremembi Direktive 2006/112/ES glede harmonizacije in poenostavitve nekaterih pravil v okviru sistema davka na dodano vrednost ter uvedbe dokončnega sistema za obdavčevanje trgovine med državami članicami

Prehodna ureditev iz direktive o DDV v zvezi s transakcijami blaga med podjetji znotraj EU prinaša (i) izgube prihodkov za države članice v višini približno 50 milijard EUR zaradi goljufij znotraj Skupnosti z neplačujočim gospodarskim subjektom, ki izhaja iz osnovne pomanjkljivosti takega sistema, ki omogoča čezmejno kupovanje blaga brez plačila DDV; (ii) zapletenost, ki za podjetja, ki trgujejo čezmejno, zaradi dodatnih obveznosti za čezmejne trgovce in razhajajoče uporabe pravil o DDV s strani držav članic povzroča višje stroške v primerjavi s podjetji, ki trgujejo zgolj na domačem trgu (in sicer za 11 %). Brez ukrepanja na ravni EU bi še naprej prihajalo do razdrobljenih rešitev z omejenimi koristmi.
Nova trgovinska politika EU, opisana v sporočilu Komisije z naslovom „Trgovina za vse“ določa, da bo pristop EU k trgovinski politiki učinkovitejši pri doseganju rezultatov na gospodarskem področju in preglednejši, poleg tega pa ne bo samo projiciral interesov ampak tudi vrednote. Ti splošni cilji vključujejo trgovino in trajnostni razvoj ter spodbujanje vrednot in standardov EU (kot so človekove pravice, pravice delavcev ter varstvo okolja, varovanje zdravje in varstvo potrošnikov) ter olajševanje trgovine in naložb za mala in srednja podjetja. Za uresničitev polnega potenciala trgovine je potreben ambiciozen program večstranskih in dvostranskih pogajanj . Nanj se opira pobuda, katere cilj je začetek pogajanj o prostotrgovinskih sporazumih z Avstralijo in Novo Zelandijo in ki spada med konkretne pobude iz sporočila „Trgovina za vse“.

Podjetja EU se soočajo z relativno manj ugodnimi pogoji za dostop do trgov Avstralije in Nove Zelandije v primerjavi s podjetji držav nečlanic EU, ki so sklenile prostotrgovinske sporazume z Avstralijo in Novo Zelandijo. Čeprav imata Avstralija in Nova Zelandija nizko stopnjo uporabljenih uvoznih dajatev, obe državi za nekatere izdelke obračunavata relativno visoke tarife v kombinaciji z necarinskimi ovirami, ki vključujejo različna pravila.

Omejeno področje uporabe obstoječih sektorskih sporazumov tako v primeru Avstralije kot tudi Nove Zelandije poleg tega pomeni, da splošni cilji EU s področja trgovine v razmerju z Avstralijo in Novo Zelandijo ne morejo biti uresničeni, ker obstaja le malo relevantnih dvostranskih pravil materialnega prava, ki so izvršljiva, v dvostranskih okvirih za trgovino in naložbe pa ni splošnih orodij za izvrševanje.
Letne proračunske posledice večstranskega sodišča za naložbe, vključno s prednostnimi značilnostmi, so ocenjene na približno 5,4 milijona EUR za EU in države članice. Ta ocena zajema plačilo 14 stalnih razsodnikov (devet v okviru prvostopenjskega sodišča in pet v okviru pritožbenega sodišča) in 42 članov osebja (trije člani osebja na razsodnika), kar se zdi razumno izhodiščno število. Te predpostavke temeljijo na drugih mednarodnih sodiščih in ključu za razdelitev skupnih stroškov med 45 pogodbenic (vključno z EU, njenimi 28 državami članicami in 16 tretjimi državami), ob upoštevanju njihove stopnje razvoja (na podlagi sistema kvot Mednarodnega denarnega sklada). Dejanski stroški bodo (med drugim) odvisni od števila razsodnikov, velikosti sekretariata in števila pogodbenic, ki jih na tej stopnji še ni mogoče natančno določiti. Poleg tega se bodo ti parametri skozi čas verjetno razvijali, kar bo privedlo do razlik v stroških.

Ker pobuda za večstransko sodišče obravnava zgolj postopkovna pravila (tj. reševanje sporov) in ne pravil materialnega prava (ki so vključena v osnovne sporazume o naložbah) in ker ne bodo dovoljeni dodatni razlogi za predložitev zadev, se finančne posledice v zvezi s plačilom odškodnine štejejo za nepomembne.
Glavne težave: 1)težave v zvezi z medsebojnim priznavanjem usposabljanja; 2)vsebina usposabljanja ne ustreza povsem potrebam voznikov; 3)težave in pravna negotovost pri razlagi izjem; 4)neusklajene zahteve glede najnižje starosti med direktivo o temeljnih kvalifikacijah in rednem usposabljanju voznikov (Direktiva) in direktivo o vozniških dovoljenjih.
Sedanji pravni red EU na področju načrtovanja, poročanja in spremljanja ni najbolj primeren za podporo izvajanju energetske unije. Sedanje obveznosti na področju energetike so pogosto neurejene, med področjema energetike in podnebja pa nedosledne, kar povzroča nepotrebno upravno breme ter neučinkovito ureditev in načrtovanje. Poleg tega trenutni proces politike med državami članicami in Komisijo ni primeren za uresničitev ciljev energetske unije, predvsem ciljev do leta 2030, vključno s tistimi, ki se nanašajo na energijo iz obnovljivih virov in energijsko učinkovitost, in za doseganje usklajenosti s Pariškim sporazumom o podnebnih spremembah. To vpliva na države članice, njihove državljane in vlagatelje. V okviru programa ustreznosti in uspešnosti predpisov (REFIT) je bilo izvedeno preverjanje primernosti obstoječih obveznosti v energetskem pravnem redu kot tudi njihove medsebojne povezave s podnebnim pravnim redom.
Komisija je preučila nezakonodajne možnosti, kot je oblikovanje najboljših praks za premostitev praktičnih ovir, ki so bile opredeljene med trenutnim pregledom stanja, in priporočila državam članicam (na podlagi načela „upoštevaj ali pojasni“). Vendar bi takšne možnosti morale dopolniti – ne pa nadomestiti – zakonodajne ukrepe. Preučil se je širok nabor zakonodajnih možnosti za obravnavo opredeljenih težav. Najprimernejše možnosti na zadevnih področjih se izberejo glede na ravnovesje med doseganjem ciljev in možnimi negativnimi učinki za udeležence na trgu, zlasti stroški usklajevanja. Te možnosti vključujejo: (i) seznam predpisanih okrepljenih ukrepov skrbnega preverjanja strank, ki jih morajo sprejeti pooblaščeni subjekti, skupaj s ponazoritvenim seznamom protiukrepov; (ii) uvrstitev platform za izmenjavo virtualnih valut in ponudnikov skrbniških denarnic v področje uporabe Direktive, skupaj z vzpostavitvijo sistema prostovoljne samoidentifikacije uporabnikov virtualnih valut; (iii) preprečevanje anonimnosti pri spletni uporabi predplačniških kartic za ponovno polnjenje in kartic brez ponovnega polnjenja ter znižanje obstoječega praga za anonimne predplačniške kartice, kadar se uporabljajo osebno (z 250 EUR na 150 EUR); (iv) pojasnitev pravnih obveznosti FIU v zvezi z dostopom do podatkov , ki jih hranijo pooblaščeni subjekti, in njihovo izmenjavo; (v) samodejni osrednji mehanizem na nacionalni ravni, ki omogoča identifikacijo bančnih in plačilnih računov, ter (vi) ukrepe za izboljšanje preglednosti in dostopa do podatkov o dejanskem lastništvu ter korporacijskih in pravnih ureditvah.