EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 24.11.2021 COM(2021) 741 final POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU Poročilo o mehanizmu opozarjanja za leto 2022















































Pripravljeno v skladu s členoma 3 in 4 Uredbe (EU) št. 1176/2011 o preprečevanju in

odpravljanju makroekonomskih neravnotežij {SWD(2021) 361 final}



Kazalo Povzetek 1.Makroekonomsko okolje in razvoj neravnotežij v euroobmočju 2.Neravnotežja, tveganja in prilagajanje: najpomembnejša dogajanja po državah 2.1Pregled rezultatov preglednice 2.2Zunanji sektor in konkurenčnost 2.3Zasebni dolg in trgi stanovanjskih nepremičnin 2.4Sektor država 2.5Finančni sektor 3.Povzetek glavnih izzivov in posledice nadzora 4.Pripombe glede posameznih držav članic Priloga 1: Napovedi in kratkoročne napovedi glede glavnih kazalnikov iz preglednice Priloga 2: Preglednica v okviru postopka v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji S tem poročilom o mehanizmu opozarjanja se začenja enajsti letni krog postopka v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji. Namen postopka je odkrivanje, preprečevanje in odpravljanje neravnotežij, ki ovirajo uspešno delovanje gospodarstev držav članic, ekonomske in monetarne unije ali Unije kot celote, ter spodbujanje ustreznih odzivov politike. Izvajanje postopka v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji je vključeno v evropski semester za usklajevanje ekonomskih politik, da bi se zagotovila skladnost z analizami in priporočili, pripravljenimi v okviru drugih instrumentov za gospodarski nadzor (člena 1 in 2 Uredbe (EU) št. 1176/2011). Analiza iz poročila o mehanizmu opozarjanja temelji na ekonomski razlagi preglednice izbranih kazalnikov, dopolnjuje pa jo širši nabor pomožnih kazalnikov, analitičnih orodij in okvirov za ocenjevanje ter dodatnih relevantnih informacij, vključno z nedavno objavljenimi podatki in napovedmi. To poročilo o mehanizmu opozarjanja vključuje okrepljeno v prihodnost usmerjeno oceno tveganj za makroekonomsko stabilnost in razvoj makroekonomskih neravnotežij. Poročilo o mehanizmu opozarjanja vključuje tudi analizo posledic makroekonomskih neravnotežij držav članic za celotno euroobmočje. V poročilu o mehanizmu opozarjanja so obravnavane države članice, za katere bi bilo treba opraviti poglobljeni pregled, da se oceni, ali so jih prizadela neravnotežja, zaradi katerih je potrebno ukrepanje na ravni politik (člen 5 Uredbe (EU) št. 1176/2011). Ob upoštevanju razprav o poročilu o mehanizmu opozarjanja z Evropskim parlamentom ter v okviru Sveta in Euroskupine bo Komisija pripravila poglobljene preglede za zadevne države članice. Poglobljeni pregledi bodo objavljeni spomladi 2022 in bodo podlaga za oceno Komisije glede obstoja in resnosti makroekonomskih neravnotežij ter za določitev vrzeli v politikah. Povzetek To poročilo o mehanizmu opozarjanja je drugo, ki ga je zaznamovala pandemija COVID-19, nanaša pa se tudi na obdobje okrevanja gospodarstva po krizi, ki je nenadoma in nepričakovano izbruhnila leta 2020. Pandemija COVID-19 je povzročila gospodarsko krizo, ki po težavnosti nima primere. Po motnjah v prvi polovici leta 2020 je hitro prišlo do začetne faze gospodarskega okrevanja, ko so se po vsej Evropi omilili zajezitveni ukrepi. Razvoj cepiv je izboljšal gospodarske obete. Čeprav so razlike med državami članicami še vedno prisotne, prizadevanja za obravnavanje takojšnjih učinkov gospodarskega šoka prinašajo sadove. Uspešno zagotavljanje dostopnosti cepiv ter učinkovita in ciljno usmerjena strategija za zajezitev virusa sta od pomladi 2021 skupaj okrepila okrevanje gospodarske dejavnosti, usklajevanje gospodarskih politik pa se je preusmerilo v postavljanje temeljev za trdno in vključujoče okrevanje ter večjo odpornost. V skladu z gospodarsko napovedjo Komisije iz jeseni 2021 se pričakuje, da se bo večina držav članic do konca leta 2021 približala svojim ravnem proizvodnje pred krizo, le nekaj držav pa bo to storilo naslednje leto. Pandemija je izbruhnila v času procesa odpravljanja večine neravnotežij v ugodnem makroekonomskem okolju, pri čemer pa so se pojavljala nova tveganja, povezana z znaki pregrevanja. Daljše obdobje gospodarske rasti v večjem delu preteklega desetletja je omogočilo postopno odpravo neravnotežij. Ta so bila povezana z visokimi ravnmi deležev zasebnega in javnega dolga v BDP, ki so bile posledica svetovne finančne krize in obdobja njenega nastajanja pred tem. Odpravljeni so bili tudi veliki primanjkljaji na tekočem računu ali živahna rast posojil, zaradi česar se je postopno zmanjševal zunanji dolga in so se okrepili bančni sistemi. V zadnjih letih so se nakopičili izzivi in tveganja, povezani z znaki pregrevanja v nekaterih sektorjih v nekaterih državah po stalni gospodarski rasti, predvsem na ravni cen stanovanjskih nepremičnin in stroškovne konkurenčnosti, zlasti v državah, kjer je bila gospodarska rast bolj živahna. Pandemija je prekinila zmanjševanje deležev javnega dolga v BDP, medtem ko so cene stanovanjskih nepremičnin pospešeno rasle, kar kaže na splošno poslabšanje makroekonomskih tveganj. Neravnotežja, povezana z visokim javnim in zasebnim dolgom, so se poslabšala zaradi močnega upada BDP in fiskalnega učinka potrebnih ukrepov za reševanje krize zaradi COVID-19, zaščito proizvodnih zmogljivosti ter omejevanje učinka na zaposlovanje in socialnega učinka. Cene stanovanjskih nepremičnin, ki so že bile živahne, so rasle še hitreje in predstavljajo tveganje v več državah, zlasti kadar jih spremlja znatno povečanje hipotekarnega dolga. Banke so lahko zahvaljujoč trdnim količnikom kapitalske ustreznosti in visokim likvidnostnim rezervam še naprej zagotavljale posojila gospodarstvu. Vendar bi lahko v bančnem sektorju prišlo do sekundarnih učinkov, ko se bodo odpravili zaščitni ukrepi in bo dolgoročnejši učinek pandemije na solventnost podjetij začutilo celotno gospodarstvo. Zunanji računi so se poslabšali v državah, ki so odvisne od prihodkov čezmejnega turizma. Razširjena podpora politike je pomagala omejiti brezposelnost in je stabilizirala dohodke gospodinjstev. Z okrevanjem se v nekaterih državah pojavljajo pomanjkanje delovne sile in pritiski na stroške, v več državah pa je predvideno znatno povečanje plač.

Hiter in usklajen odziv politike na pandemijo je ublažil njen gospodarski učinek, mehanizem za okrevanje in odpornost pa je edinstvena priložnost, da iz krize izidemo močnejši. Splošna odstopna klavzula Pakta za stabilnost in rast je bila aktivirana takoj po izbruhu pandemije in je podprla nacionalne fiskalne ukrepe. Dogovor o začasnem okviru za državno pomoč je državam članicam omogočil, da izkoristijo vso fleksibilnost, predvideno v okviru pravil o državni pomoči. Evropski instrument za začasno podporo za ublažitev tveganj za brezposelnost v izrednih razmerah (SURE) je pomagal zaščititi delovna mesta. Vlade so zagotovile doslej največjo fiskalno podporo in podporo politike, Evropska centralna banka (ECB) pa je izvedla vrsto ukrepov za ohranitev finančne stabilnosti in zagotovitev nemotenega delovanja finančnih trgov. Z okrevanjem bo učinkovito izvajanje reform in naložb v načrte za okrevanje in odpornost pripomoglo k spodbujanju trajnega okrevanja, krepitvi odpornosti ter pospeševanju zelenega in digitalnega prehoda EU. Izvajanje načrtov za okrevanje in odpornost lahko pripomore k zmanjšanju neravnotežij in ublaži makroekonomska tveganja. Načrti zagotavljajo edinstveno priložnost, da se države članice, ki jih je kriza zaradi COVID-19 najbolj prizadela, usmerijo na trajnostno pot višje rasti, ki bo spodbujala ustvarjanje delovnih mest, izboljšala vzdržnost dolga in pripomogla k ponovnemu uravnoteženju evropskega gospodarstva kot celote. Horizontalno analizo, predstavljeno v poročilu o mehanizmu opozarjanja, je mogoče povzeti, kot sledi: ·Kriza zaradi COVID-19 je začasno prizadela zunanje položaje, vendar se vzorci tekočega računa niso bistveno spremenili. Države z večjimi čezmejnimi turističnimi sektorji so na splošno zabeležile izrazito povečanje primanjkljajev na tekočem računu ali zmanjšanje svojih skromnih presežkov. Pričakuje se, da se bo to postopno popravilo s povečevanjem potovanj. Nekateri veliki presežki na tekočem računu so se leta 2020 rahlo zmanjšali, zaradi česar se je tekoči račun euroobmočja kot celote uskladil s temelji. Vendar podatki za prvo polovico leta 2021 kažejo izrazito povečanje presežka na tekočem računu euroobmočja, predvsem zaradi višje storitvene bilance. Tekoči račun euroobmočja se bo po sedanjih napovedih v letu 2021 vrnil na raven iz leta 2019, kar odraža nadaljnje umirjeno domače povpraševanje. Na splošno so bile največje spremembe tekočih računov strukturne: v vseh državah članicah je zasebni sektor povečal stanje neto prihrankov, medtem ko se je neto stanje posojil javnega sektorja izrazito zmanjšalo zaradi učinka pandemije COVID-19 in ukrepov, sprejetih za njeno ublažitev. Več držav članic z velikim negativnim neto stanjem mednarodnih naložb je v letu 2020 zabeležilo poslabšanje tekočih računov, vendar naj bi se učinek na njihove deleže neto stanja mednarodnih naložb v BDP postopoma obrnil. ·Motnje v gospodarski dejavnosti v letu 2020 so povzročile veliko povečanje stroškov dela na enoto, ki naj bi se z okrevanjem deloma obrnilo, vendar se v številnih primerih pojavljajo pomanjkanje delovne sile in pritiski na stroške. Stroški dela na enoto so se povečali po vsej EU, saj je kljub močnemu upadanju proizvodnje število zaposlenih ostalo stabilno, kar so omogočile različne javne pobude za ohranjanje delovnih mest, zlasti sheme skrajšanega delovnega časa, ki so bile bolj naklonjene zmanjšanju števila opravljenih ur kot stopenj zaposlenosti. Ti učinki se odražajo v začasnem zmanjšanju nominalne produktivnosti dela v letu 2020. Z okrevanjem se povečuje produktivnost in zmanjšuje del izgub pri stroških dela na enoto. Vendar se v nekaterih državah rast plač povečuje, s čimer se včasih nadaljujejo trendi iz obdobja pred pandemijo. Vendar se razmere na trgu dela med sektorji in državami razlikujejo, pri čemer se je v nekaterih primerih zaposlenost na splošno vrnila na ravni pred krizo, v drugih pa še vedno ostajajo precejšnje vrzeli. V nekaterih primerih se lahko večja prerazporeditev med delovnimi mesti, podjetji in sektorji nadaljuje v obdobju okrevanja in lahko privede do nekaterih trajnih sprememb proizvodne zmogljivosti držav. V nekaterih drugih primerih prihaja do pomanjkanja delovne sile, zlasti v državah, ki jih je kriza manj prizadela, in zaradi večjega povpraševanja. V kombinaciji z drugimi dejavniki, kot so hitro rastoče cene energije, lahko pritiski na stroške postanejo znatni in v prihodnosti postanejo tveganje. ·Z vrsto ukrepov politike so se med krizo ohranila delovna mesta in proizvodne zmogljivosti, in sicer s podpiranjem likvidnosti in solventnosti zasebnega sektorja. Podporni ukrepi, kot so moratoriji na odplačevanje dolga in državna poroštva za posojila, so pomagali preprečiti, da bi se pomanjkanje likvidnosti v zasebnem sektorju na začetku krize zaradi COVID-19 spremenilo v težave s solventnostjo. Moratoriji so omogočili odlog odplačevanja dolga, s čimer sta se povečala nominalna višina dolga in s tem povezani stroški obresti. S postopno ukinitvijo teh ukrepov se lahko pojavijo morebitne težave pri odplačevanju, zlasti v sektorjih, ki jih je kriza bolj prizadela, in med podjetji, ki so bila ranljiva že prej. V številnih državah je povečanje zadolževanja podjetij in gospodinjstev spremljalo povečanje neto prihrankov. ·Zadolženost podjetij se je leta 2020 v večini držav EU povečala, včasih močno. Novo zadolževanje za kritje nenadnih izgub prihodkov in pomanjkanja likvidnosti, ki so posledica pandemije, je poleg učinka hude recesije prispevalo k povečanju deleža dolga podjetij v BDP. Neto kreditni tokovi so bili sicer do začetka leta 2021 znatno večji, njihovo nedavno umirjanje pa bi lahko bilo znak manjšega povpraševanja, ki bi bilo lahko povezano s podjetji, ki uporabljajo akumulirano likvidnost, ali manjše ponudbe posojil. ·S krepitvijo okrevanja se je povečalo zadolževanje gospodinjstev. Leta 2020 so bili večji deleži dolga gospodinjstev v BDP predvsem posledica velikega padca BDP. Na vrhuncu pandemije so bili kreditni tokovi umirjeni, predvsem zaradi močnega upada potrošniških posojil. Hkrati so se v številnih državah zaradi velike aktivnosti na nepremičninskem trgu in hitro naraščajočih cen stanovanjskih nepremičnin povečala hipotekarna posojila. Od začetka leta 2021 so se neto kreditni tokovi zaradi okrevanja v več državah povečali.

·Kriza zaradi COVID-19 in ukrepi, ki so jih vlade sprejele za njeno ublažitev, so močno vplivali na javni dolg. Bistvena obsežna podpora, ki so jo zagotovile vlade, je prispevala k temu, da del negativnih gospodarskih posledic pandemije ni dosegel gospodinjstev in podjetij, ter zaščitila delovna mesta in potencial rasti. Delež javnega dolga v BDP se je bolj povečal v državah, ki jih je recesija nesorazmerno prizadela, predvsem zaradi njihovih turističnih sektorjev. Z okrevanjem se pričakuje, da se bodo deleži javnega dolga v BDP stabilizirali, pri čemer so nekateri že začeli upadati, vendar pa vlade iz te krize na splošno prihajajo z očitno višjo zadolženostjo. Spodbujevalna fiskalna naravnanost in ukrepi denarne politike se vzajemno krepijo pri ohranjanju zaupanja in stabilnosti. Pogoji izposojanja so za vlade kljub povečanim potrebam po financiranju še naprej ugodni, in sicer zaradi ukrepov denarne politike in dolgoročnih dejavnikov, kot je presežek prihrankov nad naložbami v euroobmočju. Glede na gibanja inflacije so se stroški izposojanja nekoliko zaostrili, vendar ostajajo na splošno nizki. Stroški izposojanja so se nekoliko bolj povečali za nekatere države članice zunaj euroobmočja s spremenljivimi deviznimi tečaji. Nekatere imajo nezanemarljive deleže dolga, denominiranega v tuji valuti, ali razmeroma kratke zapadlosti dolga. ·Pandemijo spremlja nadaljnja hitra rast cen stanovanjskih nepremičnin. Cene stanovanjskih nepremičnin so začele po letih zviševanja v letu 2020 in v prvi polovici leta 2021 rasti še hitreje in dosegle najhitrejše stopnje rasti po svetovni finančni krizi. V več državah EU se kažejo tveganja precenitve. To vzbuja zaskrbljenost, zlasti kadar je zadolženost gospodinjstev visoka ali hitro narašča. Rast cen stanovanjskih nepremičnin je posledica različnih dejavnikov, ki spodbujajo povpraševanje in omejujejo dobavo. Omejitve dobave so bile prisotne že pred pandemijo, zapore pa so te omejitve začasno še zaostrile. Pandemija je morda povzročila nekatere strukturne spremembe v povpraševanju po stanovanjskih nepremičninah, saj lahko prehod na več dela na daljavo spremeni geografske preference. Finančni pogoji so spodbujevalni in bodo na splošno verjetno še naprej podpirali povečano povpraševanje po stanovanjskih nepremičninah, medtem ko bodo dohodki gospodinjstev, ki bodo z okrevanjem rasli, verjetno ohranjali nadaljnjo rast cen stanovanjskih nepremičnin. ·Bančni sektor je ohranil trdne količnike kapitalske ustreznosti, vendar se je dobičkonosnost leta 2020 zmanjšala, celoten vpliv krize na bilance stanja bank pa bo viden šele pozneje. Razmere v bančnem sektorju so se od svetovne finančne krize znatno izboljšale, saj so bile v obdobju pred pandemijo ustvarjene kapitalske rezerve, poleg tega pa so se količniki kapitalske ustreznosti v letu 2020 še povečali, med drugim zaradi začasnih regulativnih omejitev za izplačila dividend. Vpliv krize zaradi COVID-19 na bančni sektor je bil omejen zahvaljujoč okrepitvi sektorja po finančni krizi in obsežnim začasnim ukrepom politike, kot so kreditna jamstva, moratoriji na odplačevanje dolga ali začasno rahljanje predpisov. Obseg nedonosnih posojil se je v letu 2020 še naprej zmanjševal, zlasti v državah, v katerih so bila znatna in v katerih so banke očistile slabe naložbe iz preteklosti. Vendar je dolgoletno vprašanje nizke dobičkonosnosti še vedno aktualno. Poleg tega se lahko popolni učinek krize na kakovost sredstev, dobičkonosnost in kapitalske rezerve še vedno pokaže, ko bodo ukrepi politike umaknjeni. Treba bi bilo pozorno spremljati morebitne povratne učinke med bankami, državami in podjetniškim sektorjem. Čeprav so posledice pandemije ublažili odločni ukrepi politike, je ta še povečala razlike med državami euroobmočja. Države članice z večjimi čezmejnimi turističnimi sektorji so bile najbolj izpostavljene gospodarskemu učinku pandemije COVID-19, kar je povzročilo različne učinke na zaposlovanje in rast. Ker je za te države značilen tudi razmeroma velik javni, zasebni ali zunanji dolg, je to privedlo do večje razpršenosti zadolženosti v euroobmočju. Nekateri od teh vzorcev so povezani z začasnimi dejavniki, kot je učinek omejitev potovanj, vendar lahko kljub uspešnosti odločnih ukrepov politike pri blaženju vse večjih gospodarskih in socialnih razlik kriza pusti posledice in utrdi razlike med državami. V euroobmočju kot celoti še vedno obstaja velik presežek na tekočem računu, kar kaže, da je še na voljo manevrski prostor za ohranjanje okrevanja na skupni ravni euroobmočja. To bi prispevalo tudi k hitrejšemu zmanjšanju neravnotežij. Tekoči račun za celotno območje se je začasno zmanjšal na raven blizu njegovih temeljev, vendar naj bi se vrnil na ravni pred krizo nad temelji. Rezultati na ravni držav članic se zelo razlikujejo. Zunanje ponovno uravnoteženje v euroobmočju je toliko bolj pomembno zaradi omejenega manevrskega prostora za dodatno denarno podporo za ohranjanje povpraševanja.



Glede na medsebojne povezave med gospodarstvi euroobmočja je potrebna ustrezna kombinacija makroekonomskih politik med državami članicami, da se ohrani okrevanje, hkrati pa se odpravijo neravnotežja in obravnavajo nastajajoča tveganja. Gospodarska rast v neto upnicah euroobmočja, tudi na podlagi ugodnih pogojev povpraševanja, ne bi bila koristna le za te države, temveč tudi za neto dolžnice, saj višja rast v euroobmočju podpira rast in razdolževanje ter izboljšanje zunanjih položajev v zadnji skupini držav. V zvezi s tem bi bil koristen umik izredne podpore politike, ki je bila uvedena v času krize in je časovno vezana na potrebe po prilagoditvi. Izrazito in trajno izboljšanje produktivnosti in konkurenčnosti v neto dolžnicah bi prav tako prispevalo k zunanjemu ponovnemu uravnoteženju in pomagalo zmanjšati stroške servisiranja dolga. Učinkovita uporaba instrumentov, vzpostavljenih na ravni euroobmočja in EU, bi z učinkovitim izvajanjem potrebnih reform in naložb pripomogla k spodbujanju trajnega okrevanja in krepitvi odpornosti, vključno z obravnavanjem neravnotežij in nastajajočih tveganj. Pri tem je ključnega pomena, da se financiranje preko instrumenta NextGenerationEU in večletnega finančnega okvira v celoti porabi in usmeri v najbolj produktivne namene. To bi čim bolj povečalo gospodarski učinek sredstev in prispevalo k uravnoteženi rasti. Celoten vpliv pandemije na neravnotežja se bo jasno pokazal šele z zamikom, saj bi se lahko pojavili sekundarni učinki. Na strani podjetij ostajajo žepi osnovnih finančnih ranljivosti zaradi izčrpavanja lastniškega kapitala po dolgotrajnih izgubah in visokih dolgovih. Na nekatera podjetja bi lahko vplivale strukturne spremembe, ki zahtevajo prilagoditve njihovih poslovnih modelov. Prenehanje veljavnosti podpornih ukrepov lahko povzroči povečanje obsega nedonosnih posojil in stečajev vsaj v sektorjih, ki jih je kriza zaradi COVID-19 najbolj prizadela, in med podjetji, ki so bila ranljiva pred krizo. Za uresničitev tega bo morda potrebno nekaj časa, odvisno od vrste restrukturiranja, ki se lahko ponudi sicer insolventnim posojilojemalcem. Zmožnost postopkov v primeru insolventnosti, da odpravijo obstoječe oslabitve, je pomembna za zagotovitev toka novih posojil v gospodarstvo. Zagotavljanje državnih poroštev za posojila podjetjem prispeva k ohranitvi gospodarskih subjektov, ki so sposobni preživeti, vendar bi lahko, če bi bilo precejšnje, privedlo tudi do povratnih učinkov med podjetniškim in državnim sektorjem, kar bi vplivalo tudi na banke. Slabosti v bilanci stanja podjetij lahko vplivajo na trg dela in s tem tudi zmožnost nekaterih gospodinjstev, da odplačajo svoja posojila. Močna povečanja obsega hipotekarnih posojil so dodaten dejavnik tveganja, zlasti v primeru popravka na trgih stanovanjskih nepremičnin. Podobno bi lahko dodatno poslabšanje cen poslovnih nepremičnin oslabilo tudi finančni sektor. Pogoji financiranja bodo vplivali na razvoj neravnotežij. Okolje z nizkimi obrestnimi merami je omogočilo vladam, podjetjem in gospodinjstvom, da prevzamejo večji dolg in ublažijo posledice pandemije ter zaščitijo delovna mesta in proizvodne zmogljivosti. Povečanje obrestnih mer bi povečalo stroške financiranja dolga v javnem in zasebnem sektorju ter povečalo tveganja tam, kjer so potrebe po financiranju velike. Inflacija se je od začetka leta 2021 izrazito povečala v euroobmočju in številnih drugih razvitih gospodarstvih. Čeprav se dejavniki za to povečanje inflacije, vključno s porastom cen energije, zdijo večinoma prehodni, obstaja tveganje, da to obdobje povečanja morda ne bo tako kratkotrajno. Dokler se pogoji financiranja ne zaostrijo, lahko višja inflacija zmanjša stroške servisiranja dolga. Vendar bi dolgotrajno naraščanje inflacije lahko zaostrilo pogoje financiranja in višje stroške izposojanja. Gibanja na trgih stanovanjskih nepremičnin je treba pozorno spremljati. Visoke cene stanovanjskih nepremičnin predstavljajo tveganje, zlasti v povezavi z visoko zadolženostjo gospodinjstev in negotovimi prilagoditvami trga dela. To pomeni tveganje, da gospodinjstva ne bodo mogla izpolniti svojih hipotekarnih obveznosti. Višje obrestne mere bi lahko pomenile dodaten pritisk na sposobnost odplačevanja hipotekarnih kreditov, kar bi posredno vplivalo na bančni sektor. Nadaljnja rast cen v obdobju okrevanja bi lahko povzročila pritiske na plače in spodbudila večje hipotekarno zadolževanje. Cenovna dostopnost stanovanjskih nepremičnin se je v zadnjih letih poslabšala, kar ima lahko negativne makroekonomske posledice, povezane z manjšo zasebno potrošnjo in mobilnostjo delovne sile ter preusmerjanjem posojil v naložbe, ki ne povečujejo produktivnost. Za zmanjšanje visoke ravni javnega in zasebnega dolga je bistveno, ali se bo okrevanje razvilo v trajno rast, za katero so potrebne produktivne naložbe. Trajno okrevanje je odvisno od podporne naravnanosti politike in pravočasnega umika izredne podpore politike, sprejete v obdobju krize. Trajna gospodarska rast je odvisna od krepitve gospodarske in socialne odpornosti, kar zahteva izvajanje ustreznih reform in naložb. Naložbe, ki povečujejo produktivnost, so potrebne za srednjeročno spodbujanje rasti in podporo strukturnim spremembam, ki so potrebne za uresničitev zelenega in digitalnega prehoda v času demografskih sprememb. To je še toliko bolj pomembno, ker številne države zaznamujeta visok javni in zasebni dolg ter razmeroma nizka potencialna rast, zaradi česar je težje znižati visoke ravni dolga. V razmerah visokega javnega dolga je treba izboljšati sestavo odhodkov in prihodkov, da se ustvari prostor, ki omogoča izvajanje javnih naložb, pri čemer pa je potrebno tudi razdolževanje na podlagi verodostojne strategije za fiskalno prilagoditev, da se zagotovi prostor za reševanje morebitnih prihodnjih kriz. Hkrati lahko potrebe podjetij po razdolževanju ovirajo zasebne naložbe. Učinkovito izvajanje načrtov za okrevanje in odpornost ima pomembno vlogo pri podpiranju javnih in zasebnih naložb, s čimer pomaga pri premagovanju dolgoročnih posledic pandemije in odpiranju poti do močnejše rasti in odpornosti. Novi mehanizem za okrevanje in odpornost bo skupaj z evropskimi strukturnimi in investicijskimi skladi spodbudil okrevanje, ki bo bogato z naložbami, njihovo učinkovito izvajanje pa bo pomenilo bolj trajnostno, vključujoče in odporno gospodarstvo EU ter gospodarstvo EU, ki bo bolje pripravljeno na zeleni in digitalni prehod, kar je v skladu s cilji Unije na tem področju. Pandemija je poudarila pozitivno vlogo proticiklične diskrecijske fiskalne politike, podpornih denarnih politik in evropskega usklajevanja pri odzivanju na gospodarsko krizo. Kriza zaradi COVID-19 je pokazala, da so lahko obsežni diskrecijski fiskalni odzivi učinkoviti pri blaženju neposrednega učinka velikega šoka in uspešni pri utiranju poti hitremu okrevanju. Takojšnji nacionalni fiskalni napor je bil podprt z uporabo fleksibilnosti, ki obstaja v regulativnih okvirih EU. Skupni odziv je spodbudil zaupanje. Ukrepi denarne politike so prispevali k ohranjanju ugodnih pogojev financiranja za vse gospodarske sektorje med pandemijo, podpiranju gospodarske aktivnosti in zaščiti srednjeročne stabilnosti cen. Učinki fiskalne in denarne politike, ki so se vzajemno krepili, so bili ključni za ublažitev posledic krize in podporo okrevanju. Medtem ko se pričakuje, da bo denarna politika v prihodnjih letih ostala spodbujevalna, okolje z nizkimi obrestnimi merami in nedavno naraščanje inflacije omejujeta možnost nadaljnjega rahljanja denarne politike. Fiskalna politika bo zato morda morala ohraniti stabilizacijsko vlogo, če se pojavijo negativna tveganja, preudarna proračunska politika v običajnih časih pa ustvarja zaupanje v učinkovitost takšne politike v času krize. Preprečevanje in odpravljanje makroekonomskih neravnotežij ostaja bistvenega pomena. Prvič, šibko okrevanje gospodarstva bi lahko povzročilo porast stečajev podjetij, kar bi povzročilo izgubo delovnih mest, pa tudi večje povpraševanje po jamstvih, povezanih s krizo, za posojila podjetjem in omejevanje naložb. Drugič, neugodna gospodarska gibanja bi lahko okrepila povratne učinke med državami in bankami. Tretjič, rastoče cene premoženja in stanovanjskih nepremičnin bi lahko povečale ranljivost gospodinjstev zaradi nevzdržnega porasta cen premoženja. Ta tveganja lahko negativno vplivajo na vzdržnost javnega dolga in omejijo možnosti fiskalne politike za odzivanje na prihodnje izzive. Odpravljanje nakopičenih ranljivosti bo prispevalo tudi h konsolidaciji okrevanja in krepitvi dolgoročne rasti. Bolj podobne gospodarske strukture in bolj usklajeni poslovni cikli bodo prispevali k večji učinkovitosti skupne denarne politike. S spodbujanjem okrevanja, ki je bogato z naložbami, bo mehanizem za okrevanje in odpornost prispeval k makroekonomski stabilnosti. Z učinkovitim izvajanjem načrtov za okrevanje in odpornost bo gospodarstvo EU postalo bolj trajnostno, vključujoče in odporno ter bo bolje pripravljeno na zeleni in digitalni prehod. To bo tudi pomagalo ublažiti tveganje povečevanja razlik znotraj EU, saj so nepovratna sredstva iz mehanizma za okrevanje in odpornost namenjena državam članicam z nižjim BDP na prebivalca, večjo brezposelnostjo ter tistim, ki jih je kriza zaradi COVID-19 najbolj prizadela. Poleg tega bodo v nasprotju z leti po svetovni finančni krizi okrevanje po pandemiji podpirale večje javne naložbe. Z nepovratnimi sredstvi iz mehanizma za okrevanje in odpornost se bodo financirali visokokakovostni naložbeni projekti in omogočile reforme za povečanje produktivnosti, ne da bi se pri tem povečali nacionalni primanjkljaji in stopnje zadolženosti. Ocenjuje se, da bodo ta nepovratna sredstva in drugi viri financiranja EU v letih 2021 in 2022 spodbudili javne naložbe v državah članicah v višini v povprečju približno 0,5 % BDP na leto.

Preprečevanje in odpravljanje makroekonomskih neravnotežij krepi sposobnost držav članic, da se odzovejo na šoke, in podpira ekonomsko konvergenco. Odpravljanje ali preprečevanje nakopičenih neravnotežij bo prispevalo h konsolidaciji okrevanja in krepitvi dolgoročne rasti. Države z obstoječimi neravnotežji morajo začeti ponovno izpolnjevati usmeritev popravkov iz obdobja pred pandemijo, in sicer ob podpori politik za spodbujanje potencialne rasti. Zmanjšanje neravnotežij lahko prinese tudi pozitivne učinke prelivanja med državami. Tesnejše gospodarsko in finančno povezovanje ter bolj usklajeni poslovni cikli bodo prispevali k večji učinkovitosti skupne denarne politike, zlasti v primeru članic euroobmočja, kar bo omogočalo boljše odzivanje na prihodnje izzive. To poročilo o mehanizmu opozarjanja ugotavlja, da so poglobljeni pregledi potrebni za 12 držav članic: Ciper, Francijo, Grčijo, Hrvaško, Irsko, Italijo, Nemčijo, Nizozemsko, Portugalsko, Romunijo, Španijo in Švedsko. Za te države članice je bil v prejšnjem letnem ciklu nadzora v okviru postopka v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji opravljen poglobljeni pregled in zanje se je štelo, da pri njih obstajajo neravnotežja (Francija, Hrvaška, Irska, Nemčija, Nizozemska, Portugalska, Romunija, Španija in Švedska) ali čezmerna neravnotežja (Ciper, Grčija in Italija). Z novimi poglobljenimi pregledi se bo ocenilo, kako so se ta neravnotežja razvijala, pri čemer se bo analizirala njihova resnost, razvoj in odziv politike držav članic, da bi se posodobile obstoječe ocene in ocenile morebitne preostale potrebe politike. V oddelku 3 je naveden povzetek razvoja teh neravnotežij, v oddelku 4 pa podrobne informacije za posamezne države. Poleg tega se pri številnih državah članicah, ki v prejšnjem krogu niso bile predmet poglobljenega pregleda, kažejo gibanja, ki si zaslužijo posebno pozornost. Na Slovaškem prihaja do močne rasti cen stanovanjskih nepremičnin skupaj s trajno, čeprav upočasnjeno rastjo zadolževanja gospodinjstev. Izvoz je izrazito skoncentriran v nekaj posameznih sektorjih, prišlo pa je tudi do izgub stroškovne konkurenčnosti, vendar deleži na izvoznih trgih doslej niso bili prizadeti. V primeru Madžarske si pozornost zasluži medsebojno učinkovanje izposojanja države in zunanjega financiranja v kontekstu znatne dolžniške izpostavljenosti v tuji valuti. Rast cen stanovanjskih nepremičnin je močna. Pritiski na stroškovno konkurenčnost se povečujejo, vendar deleži na izvoznih trgih doslej niso bili prizadeti. Spremljati je treba tudi razvoj tveganj v drugih državah članicah, ki so pogosto povezana s trgi stanovanjskih nepremičnin. V primeru Danske in Luksemburga razvoj na trgu stanovanjskih nepremičnin kaže na kopičenje tveganj. Čeprav lahko spremenjene preference, spodbudni finančni pogoji in omejitve dobave ohranjajo rast cen stanovanjskih nepremičnin, pa tveganja popravka navzdol, ki bi lahko vplival na širše gospodarstvo, ni mogoče zanemariti. Na Češkem prihaja do močne rasti cen stanovanjskih nepremičnin in stalnih izgub stroškovne konkurenčnosti, ki so že nekaj let precejšnje. Na Malti vse večji zasebni dolg skupaj s slabostmi insolvenčnega okvira povzroča posebne ranljivosti. V teh šestih državah članicah bi bilo treba pozorno spremljati in nadzorovati razvoj dogodkov in ugotoviti, ali je v skladu z makroekonomsko stabilnostjo in ali prispeva k njej. Stanje glede na ravnotežje tveganj trenutno ne kaže na potrebo po poglobljenem pregledu. Oddelek 4 vsebuje več informacij o gibanjih v posameznih državah. 1. Makroekonomsko okolje in razvoj neravnotežij v euroobmočju Gospodarske razmere To poročilo o mehanizmu opozarjanja je pripravljeno ob upoštevanju gospodarskih razmer zaradi pandemije COVID-19. Prvotni učinek pandemije je bila huda recesija, saj so omejevalni ukrepi za zajezitev širjenja virusa v letu 2020 močno vplivali na gospodarsko dejavnost. Rezultat je bil 5,9-odstotni upad BDP v EU in 6,4-odstotni upad v euroobmočju v letu 2020, pri čemer so bile razlike med državami velike. Nekatere države so zabeležile padce okrog ali nad dvomestno številko, v drugih pa je prišlo do blagih recesij. Izboljšanje zdravstvenih razmer je omogočilo rahljanje zajezitvenih ukrepov od drugega četrtletja leta 2020, s čimer se je začelo okrevanje. Glede na različne valove pandemije so do začetka leta 2021 nastajala tudi neenakomerna obdobja okrevanja. Cepljenje, skupaj z učinkovito in ciljno usmerjeno strategijo za zajezitev virusa, ter obsežni ukrepi javne podpore so od pomladi 2021 omogočili večjo mobilnost in oživitev gospodarske aktivnosti, ki je bila večja od pričakovane. Na splošno Komisija v gospodarski napovedi iz jeseni 2021 pričakuje, da se bo BDP v letu 2021 v EU in euroobmočju povečal za 5 %, v letu 2022 pa za 4,3 %. Na podlagi napovedi naj bi se večina držav članic do konca leta 2021 približala svojim ravnem proizvodnje pred krizo, le nekaj držav pa bo to storilo naslednje leto (graf 1.1 a)( ). Čeprav so posledice pandemije ublažili odločni ukrepi politike, je ta še povečala razlike med državami euroobmočja. To odraža neenakomerno škodo, nastalo zaradi pandemije, in razlike v gospodarskih strukturah. Storitve, ki zahtevajo veliko stikov, so omejitve bolj prizadele kot proizvodnjo. To je povzročilo velike razlike v gospodarski uspešnosti tako znotraj držav kot med njimi. V državah z večjimi čezmejnimi turističnimi sektorji, ki so jih omejitve gibanja še posebej prizadele, se je BDP skrčil bolj od povprečja, poleg tega pa so se precej poslabšali zunanji računi. To velja za Grčijo, Portugalsko in Španijo. Recesija je močno prizadela tudi države z visokim domačim dolgom, kot sta Francija in Italija (glej graf 1.1 b). To so tudi države z enimi od najvišjih zasebnih, javnih ali zunanjih dolgov v EU. V nekaterih od teh držav naj bi bilo okrevanje počasnejše. Izjemen odziv politike je bil ključen za ublažitev posledic krize zaradi COVID-19 in podporo okrevanju, hkrati pa je pozitivno vplival na makroekonomsko stabilnost. Vlade so zagotovile doslej največjo fiskalno podporo, da bi zaščitile delovna mesta in dohodke ter podprle podjetja, s čimer so zmanjšale tveganje stečajev podjetij. Za plačila davkov in odplačila dolgov s strani gospodinjstev in podjetij so bili zagotovljeni moratoriji, za bančna posojila pa so bila zagotovljena državna poroštva. Zato je bil bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev leta 2020 kljub izraziti recesiji v EU kot celoti pretežno stabilen. Stopnja brezposelnosti v EU se je povečala le za 0,4 odstotne točke, stečajev podjetij je bilo zelo malo, saj so velik del tega učinka absorbirale vlade. Na ravni EU je potekalo doslej največje usklajevanje odzivov politike. Splošna odstopna klavzula Pakta za stabilnost in rast je bila aktivirana takoj po izbruhu pandemije in je podprla fiskalne ukrepe. Dogovor o začasnem okviru za državno pomoč je državam članicam omogočil, da izkoristijo vso fleksibilnost, predvideno v okviru pravil o državni pomoči. Evropski instrument za začasno podporo za ublažitev tveganj za brezposelnost v izrednih razmerah (SURE) je zaščitil trge dela. Naložbeni pobudi v odziv na koronavirus (CRII in CRII plus) ter pobuda REACT-EU so mobilizirale in dopolnile sredstva kohezijske politike za podporo javnemu zdravstvenemu sektorju, podjetjem in najranljivejšemu prebivalstvu. Evropski mehanizem za stabilnost in Evropska investicijska banka sta dala na voljo finančne instrumente. Učinkovito izvajanje reform in naložb mehanizma za okrevanje in odpornost bo pripomoglo k temu, da bo gospodarstvo EU postalo bolj trajnostno, vključujoče in odporno ter bo bolje pripravljeno na zeleni in digitalni prehod, kar je v skladu s cilji Unije na tem področju. Usklajen odziv svetovne denarne politike je privedel do spodbujevalnih finančnih pogojev. Evropska centralna banka (ECB) je izvedla vrsto ukrepov za ohranitev finančne stabilnosti in zagotovitev nemotenega delovanja finančnih trgov. Bankam je zagotovila dodatno likvidnost, omilila zahteve glede zavarovanja in izvedla znatne dodatne nakupe sredstev javnega in zasebnega sektorja. Spodbujevalno naravnana denarna politika je podprla ugodno razpoloženje na finančnih trgih in pomagala preprečiti kreditni krč, vrednotenja na številnih trgih obveznic in delniških trgih pa so presegla ravni pred pandemijo. Skupaj z dolgoročnejšimi dejavniki, vključno s presežkom prihrankov nad naložbami v euroobmočju, je visoka likvidnost trga zagotovila nizke stroške državnega najemanja posojil, ki so bili v nekaterih primerih še nižji kot pred nastopom krize, razmiki v euroobmočju pa so se zmanjšali. Pričakovanja o močnem okrevanju so še okrepila pozitivno razpoloženje na trgih, k čemur je prispeval tudi preboj na področju razvoja cepiv jeseni 2020. Finančni pogoji ostajajo na zgodovinsko nizki ravni, vendar je treba spremljati znake zaostrovanja. Čeprav so se donosi državnih obveznic v letu 2021 rahlo povečali, običajno ostajajo precej pod preteklimi povprečji. Države z najboljšimi bonitetnimi ocenami imajo negativne ali skoraj ničelne obrestne mere za svoje dolgove, medtem ko so se v več državah članicah, zlasti zunaj euroobmočja, obrestne mere nekoliko povečale. Ugodni pogoji financiranja, čeprav so se nekoliko zaostrili, so bili očitni na trgih podjetniških obveznic, bančne posojilne obrestne mere pa so bile v EU na rekordno nizkih ravneh ali blizu teh ravni. Vrednost eura se je v drugi polovici leta 2020 povečala, nato pa se je nekoliko zmanjšala, kar se je odražalo v valutah nekaterih držav, ki niso članice euroobmočja. Inflacija se je v letu 2021 povečala, vendar se pričakuje, da bo to povečanje večinoma prehodno. Skupna inflacija v euroobmočju se je v zadnjih mesecih po inflaciji, ki je bila skoraj desetletje pod ciljno vrednostjo, dvignila na najvišjo raven v zadnjem desetletju. Inflacija je bila v številnih državah članicah zunaj euroobmočja nad ciljnimi vrednostmi. K povečanju so največ prispevala povečanja cen energije, manj pa osnovna inflacija. Pričakuje se, da bo dvig inflacije večinoma prehoden, čeprav ne nujno kratkotrajen. Za razrešitev nekaterih trenj, povezanih s prehodom s fosilnih goriv, bo morda potreben čas. S ponovnim odpiranjem gospodarstva se je močno povečalo povpraševanje, vendar je aktivnost omejena zaradi ozkih grl v dobavi. Verjetno je, da bo prišlo do določenega prenosa naraščajočih stroškov na nekatere cene življenjskih potrebščin, čeprav je negotovo v kakšnem obsegu, obenem pa lahko manjše profitne marže absorbirajo del povečanja. Tveganja trajne dinamike inflacije se trenutno zdijo omejena, saj imajo inflacijska pričakovanja v euroobmočju trdne temelje in na splošno odražajo vrnitev k trendom pred pandemijo. Vendar lahko strukturne prilagoditve, vključno z odzivom vzorcev porabe na s pandemijo povezana pomanjkanja strokovno usposobljene delovne sile ter pomanjkanja strokovno usposobljene delovne sile v posameznih panogah, vplivajo na relativne cene in plače, kar lahko poveča nestanovitnost inflacije. Dolgotrajno naraščanje inflacije bi lahko povzročilo spremembe v časovnem okviru normalizacije denarne politike ter zaostrene finančne pogoje in višje stroške izposojanja. Gospodarstvo EU okreva hitreje, kot je bilo pričakovano, vendar gospodarski obeti ostajajo negotovi. Po vsej EU so uspešne kampanje cepljenja zmanjšale potrebo po strogih zajezitvenih ukrepih za omejitev prihodnjih valov okužb. Na svetovni ravni so tveganja, povezana s pandemijo, še vedno velika zaradi manjšega obsega cepljenja. Trgovina še vedno okreva po omejitvah, sprejetih zaradi pandemije, zavirajo pa jo tudi ozka grla na strani dobave, ki vplivajo na aktivnosti, ki so močno vključene v globalne vrednostne verige. Trajne preusmeritve vrednostnih verig ustvarjajo stroške in lahko prinesejo tveganja in priložnosti za države EU. Zmanjševanje dobičkonosnosti podjetij in povečevanje finančnega vzvoda sta zmanjšala zasebne naložbe. To lahko upočasni okrevanje in ovira razdolževanje podjetij. Umik podpore politike lahko sproži spremembo ocen tveganja. Negotovost bi lahko povečala nestanovitnost na finančnih trgih s škodljivimi učinki na cene finančnega premoženja in nepremičnin zaradi splošne ločitve cen vrednostnih papirjev od gospodarskih temeljev( ) ( ) ( ). Po drugi strani bi lahko hitrejši napredek pri obvladovanju pandemije po svetu ter izvajanju ambicioznih in usklajenih reform in naložb v EU omogočil trajno okrevanje. Močno okrevanje podpira makroekonomsko stabilnost, vendar lahko sekundarni učinki recesije pridejo z zamikom in še vedno pomenijo tveganja. Ob močni rasti BDP sta se visoka deleža javnega dolga in dolga zasebnega sektorja po lanskoletnem izrazitem povečanju v večini držav EU stabilizirala ali se rahlo zmanjšujeta. Odprava podpore politike bo neizogibno razkrila morebitne osnovne ranljivosti v industrijskih panogah in na področjih, ki jih je COVID-19 najbolj prizadel. Odprava moratorijev na odplačevanje dolga bi lahko podjetjem in gospodinjstvom povzročila težave pri servisiranju dolga ter vodila do insolventnosti podjetij in brezposelnosti. Medsebojne povezave med državnimi in zasebnimi dolgovi ter finančnim sektorjem so mehanizem za prenos tveganj. Poslabšanje kakovosti javnih in zasebnih sredstev lahko vpliva na bilance stanja finančnih institucij, katerih nizka dobičkonosnost se je med pandemijo še dodatno poslabšala. Težave pri servisiranju dolga lahko zmanjšajo naložbe, dohodke gospodinjstev in potrošnjo, upočasnijo gospodarsko rast in ogrozijo razdolževanje. Pandemija je povzročila poslabšanje stroškovne konkurenčnosti v številnih državah z močnim povečanjem stroškov dela že pred krizo, kar naj bi se po napovedih v nekaterih primerih še nadaljevalo. Cene stanovanjskih nepremičnin rastejo najhitreje v zadnjih več kot desetih letih, pri čemer se njihova rast ni ustavila niti med pandemijo oziroma se je celo okrepila. Za razliko od povečanja zadolženosti gospodarsko okrevanje verjetno ne bo vodilo do popravka cen stanovanjskih nepremičnin, čeprav se lahko nekatere kratkoročne težave z dobavo ublažijo. Hitra rast cen stanovanjskih nepremičnin vzbuja zaskrbljenost za makroekonomsko stabilnost, zlasti če jo spremljata visoka zadolženost gospodinjstev in močna rast posojil. Vse manjša cenovna dostopnost stanovanjskih nepremičnin lahko povzroči gospodarske stroške z zmanjšanjem potrošnje in ogrožanjem mobilnosti delovne sile. Hkrati bi lahko popravki cen nepremičnin in drugih sredstev povzročili poslabšanje bilanc stanja finančnih institucij. Graf 1.1:BDP glede na ravni pred pandemijo ter ravni dolga pred krizo in recesijo zaradi COVID-19 Vir: AMECO, Eurostat in gospodarske napovedi Evropske komisije iz jeseni 2021. Učinki prelivanja in težave euroobmočja s prilagajanjem( ) Kriza zaradi COVID-19 je povečala neravnotežja znotraj euroobmočja. Večina držav, ki jih je kriza zaradi COVID-19 najbolj prizadela, so bile tiste, ki so vstopile v pandemijo z višjim javnim, zasebnim ali zunanjim dolgom, v nekaterih primerih v kombinaciji z nizko potencialno rastjo BDP. Kriza zaradi COVID-19 je izrazito vplivala na zunanje položaje neto dolžnic z velikimi turističnimi sektorji, medem ko so bili učinki na zunanje račune drugih držav bolj omejeni. Nekatere države, ki jih je recesija najbolj prizadela, hitro okrevajo, v drugih pa okrevanje napreduje počasneje. To kaže, da lahko gospodarska rast vsaj v bližnji prihodnosti manj prispeva k odpravljanju neravnotežij, povezanih s stanji, ter poudarja pomen učinkovitih reform in naložb za odpravo strukturnih pomanjkljivosti in povečanje potencialnega BDP v prihodnosti( ). Trgovinska bilanca euroobmočja se je v letu 2020 rahlo povečala, saj se je proizvodnja zmanjšala vzporedno z upadajočim povpraševanjem. Izvoz in uvoz blaga in storitev sta se leta 2020 zmanjšala. Presežek blagovne menjave se je okrepil, k čemur so v veliki meri prispevale nižje cene energije, medtem ko se je presežek storitev zmanjšal, predvsem zaradi upada mednarodnih potovanj. Na splošno je to ustavilo zmanjševanje trgovinskega presežka euroobmočja, ki se je začelo leta 2017. Trgovinska bilanca naj bi se v letu 2021 rahlo povečala in v letu 2022 ostala na splošno nespremenjena (graf 1.2). Kljub še vedno veliki proizvodni vrzeli naj bi se osnovna inflacija v euroobmočju (skupna inflacija razen energije in nepredelanih živil) v letu 2021 povečala, hkrati pa ostala pod ciljno skupno inflacijo.

Graf 1.2:Proizvodnja, domače povpraševanje, trgovinska bilanca in osnovna inflacija v euroobmočju Vir: AMECO in gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021. Presežek na tekočem računu euroobmočja se je v letu 2020 še naprej postopno zmanjševal in dosegel raven, ki je skladna s tisto, ki jo kažejo temelji euroobmočja, vendar se v letu 2021 spet povečuje. V letu 2020 je bil na tekočem računu euroobmočja zabeležen presežek v višini 2 % BDP (graf 1.3 a)( ). Kljub rahlemu povečanju trgovinske bilance je zaradi nekoliko nižjih saldov dohodkov tekoči račun nekoliko upadel. Nominalni in ciklično prilagojeni tekoči računi, ki so znašali 1,6 % BDP, so se približali standardni ravni tekočega računa, ki odraža gospodarske temelje euroobmočja, ocenjene na 1,7 % BDP( ). To je odražalo domače povpraševanje, ki je bilo bolj odporno kot v večini trgovinskih partneric. Vendar podatki za prvo polovico leta 2021 kažejo povečanje presežka na tekočem računu euroobmočja, predvsem zaradi višje storitvene bilance. Na splošno naj bi se tekoči račun euroobmočja po sedanjih napovedih v letu 2021 vrnil na raven iz leta 2019. To odraža vrnitev razlike med BDP in agregatnim povpraševanjem na raven pred pandemijo in s tem nadaljnji obstoj umirjenega domačega povpraševanja (graf 1.2). Graf 1.3:Tekoči račun euroobmočja po državah ter neto posojanje in izposojanje po sektorjih Vir: Podatki Eurostata o plačilni bilanci, AMECO, in gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021. Graf 1.4:Geografska porazdelitev neto izposojanja sektorja država v euroobmočju Vir: Podatki Eurostata o plačilni bilanci in AMECO. Leta 2020 so bile glavne spremembe zunanjih saldov sektorske in ne geografske. Presežki na tekočem računu držav, ki največ prispevata k presežku euroobmočja, tj. Nemčija in Nizozemska (graf 1.3 a), so se leta 2020 še zmanjšali. Pozitivni prispevek Italije in negativni prispevek Francije sta se nekoliko povečala. Povečanje presežka euroobmočja v prvi polovici leta 2021 je bilo predvsem posledica porasta tekočega računa Irske. Tudi prispevka Nemčije in Nizozemske k presežku euroobmočja sta se povečala in vrnila na ravni iz leta 2019. Delež italijanskega presežka se je še povečal in je dosegel nizozemskega. Kar zadeva geografsko sestavo presežka euroobmočja, se trenutno napoveduje, da naj bi v prihodnje ostala na splošno stabilna. Nasprotno pa so se sektorski prispevki k zunanjemu saldu leta 2020 bistveno spremenili (graf 1.3 b). Večje prihranke gospodinjstev in v manjši meri podjetij so izravnale odločne ekspanzivne fiskalne politike. Neto posojanje zasebnega sektorja naj bi se v letu 2021 še povečalo, predvsem zaradi podjetniškega sektorja in kljub zmanjšanju previdnostnih prihrankov in povečanju potrošnje gospodinjstev. Neto izposojanje sektorja država naj bi ostalo skoraj nespremenjeno, pri čemer bo veliko povečanje nemškega primanjkljaja močno prispevalo k velikemu neto izposojanju sektorja država v euroobmočju (graf 1.4). Pričakuje se, da se bodo javnofinančna stanja v letu 2022 bistveno poslabšala (glej tudi oddelek 2.4 o sektorju država). Ker se napoveduje podoben upad za neto posojanje zasebnega sektorja, naj bi zunanji položaj ostal stabilen. Odziv politike Pandemija je poudarila pozitivno vlogo proticiklične diskrecijske fiskalne politike, podpornih denarnih politik in evropskega usklajevanja pri odzivanju na gospodarsko krizo. Kriza zaradi COVID-19 je pokazala, da so lahko obsežni diskrecijski fiskalni odzivi učinkoviti pri blaženju neposrednega učinka velikega šoka in uspešni pri utiranju poti hitremu okrevanju. Takojšnji nacionalni fiskalni napor je bil podprt z rahljanjem regulativnih okvirov EU. Skupni odziv je spodbudil splošno zaupanje v gospodarstvo. Ukrepi denarne politike so prispevali k ohranjanju ugodnih pogojev financiranja za vse gospodarske sektorje med pandemijo, podpiranju gospodarske aktivnosti in zaščiti srednjeročne stabilnosti cen. Učinki fiskalne in denarne politike, ki so se vzajemno krepili, so bili ključni za ublažitev posledic krize in podporo okrevanju. Medtem ko naj bi bili pogoji financiranja še naprej spodbujevalni, okolje z nizkimi obrestnimi merami in nedavno naraščanje inflacije omejujeta možnost nadaljnjega rahljanja denarne politike. Fiskalna politika bo zato morda morala ohraniti stabilizacijsko vlogo, če se pojavijo negativna tveganja, preudarna proračunska politika v običajnih časih pa ustvarja zaupanje v učinkovitost takšne politike v času krize. Preprečevanje in odpravljanje makroekonomskih neravnotežij ostaja bistvenega pomena. Prvič, šibko okrevanje gospodarstva bi lahko povzročilo porast stečajev podjetij, kar bi povzročilo izgubo delovnih mest, pa tudi večje povpraševanje po jamstvih, povezanih s krizo, za posojila podjetjem in omejevanje naložb. Drugič, neugodna gospodarska gibanja bi lahko okrepila povratne učinke med državami in bankami. Tretjič, rastoče cene premoženja in stanovanjskih nepremičnin bi lahko povečale ranljivost gospodinjstev zaradi nevzdržnega porasta cen premoženja( ). Ta tveganja lahko negativno vplivajo na vzdržnost javnega dolga in omejijo možnosti fiskalne politike za odzivanje na prihodnje izzive. Odpravljanje nakopičenih ranljivosti bo prispevalo tudi h konsolidaciji okrevanja in krepitvi dolgoročne rasti. Bolj podobne gospodarske strukture in bolj usklajeni poslovni cikli bodo prispevali k večji učinkovitosti skupne denarne politike. Za zmanjšanje visoke ravni javnega in zasebnega dolga je bistveno, ali se bo okrevanje razvilo v trajno rast, za katero so potrebne produktivne naložbe. Slednje je odvisno od podporne naravnanosti politike med okrevanjem in pravočasnega umika izredne podpore politike, sprejete v obdobju krize. Moč rasti je odvisna od krepitve gospodarskih temeljev, kar zahteva izvajanje ustreznih reform in naložb. To je še toliko bolj pomembno, ker številne države zaznamujeta visok javni in zasebni dolg ter razmeroma nizka potencialna rast BDP. To otežuje zmanjševanje stroškov servisiranja njihovega dolga in zahteva verodostojno vrnitev na preudarne srednjeročne položaje, kadar gospodarske razmere to dopuščajo. Glede na medsebojne povezave med gospodarstvi euroobmočja je potrebna ustrezna kombinacija makroekonomskih politik med državami članicami, da se ohrani okrevanje, hkrati pa se odpravijo neravnotežja in obravnavajo nastajajoča tveganja. Gospodarska rast v neto upnicah euroobmočja, tudi na podlagi ugodnih pogojev povpraševanja, ne bi bila koristna le za te države, temveč tudi za neto dolžnice, saj višja rast v euroobmočju podpira rast in razdolževanje ter izboljšanje zunanjih položajev v zadnji skupini držav. V zvezi s tem bi bil koristen umik izredne podpore politike, ki je bila uvedena v času krize in je časovno vezana na potrebe po prilagoditvi. Izrazito in trajno izboljšanje produktivnosti in konkurenčnosti v neto dolžnicah bi prav tako prispevalo k zunanjemu ponovnemu uravnoteženju in pomagalo zmanjšati stroške servisiranja dolga. Učinkovita uporaba instrumentov, vzpostavljenih na ravni euroobmočja in EU, bi z učinkovitim izvajanjem potrebnih reform in naložb pripomogla k spodbujanju trajnega okrevanja in krepitvi odpornosti, vključno z obravnavanjem neravnotežij in nastajajočih tveganj. Pri tem bo ključnega pomena, da se financiranje preko instrumenta NextGenerationEU v celoti porabi in usmeri v najbolj produktivne namene. To bi okrepilo gospodarski učinek teh sredstev in preprečilo tveganje prekomerne rasti nemenjalnih dejavnosti in zunanjih neravnotežij v državah, v katerih prilivi sredstev EU predstavljajo velik delež BDP. Učinkovito izvajanje reform in naložb v okviru mehanizma za okrevanje in odpornost bo s spodbujanjem okrevanja, ki je bogato z naložbami, in krepitvijo odpornosti prispevalo k makroekonomski stabilnosti. Z učinkovitim izvajanjem načrtov za okrevanje in odpornost bo gospodarstvo EU postalo bolj trajnostno, vključujoče in odporno ter bo bolje pripravljeno na dvojni prehod. To bo tudi pomagalo ublažiti tveganje povečevanja razlik znotraj EU, saj so nepovratna sredstva iz mehanizma za okrevanje in odpornost namenjena državam članicam z nižjim BDP na prebivalca in tistim, ki jih je kriza zaradi COVID-19 najbolj prizadela. Ker bo izvajanje načrtov za okrevanje in odpornost podprlo potencialno rast, bi lahko to izboljšalo vzdržnost dolga, zlasti v državah članicah, ki se soočajo z največjimi fiskalnimi tveganji in previsokim zasebnim dolgom. Poleg tega bodo v nasprotju z leti po svetovni finančni krizi okrevanje po pandemiji podpirale večje javne naložbe. Z nepovratnimi sredstvi iz mehanizma za okrevanje in odpornost se bodo financirali visokokakovostni naložbeni projekti in omogočile reforme za povečanje produktivnosti, ne da bi se pri tem povečali nacionalni primanjkljaji in stopnje zadolženosti. Ocenjuje se, da bodo ta nepovratna sredstva in drugi viri financiranja EU v letih 2021 in 2022 spodbudili javne naložbe v državah članicah v višini v povprečju približno 0,5 % BDP na leto. 2. Neravnotežja, tveganja in prilagajanje: najpomembnejša dogajanja po državah 2.1 Pregled rezultatov preglednice Poročilo o mehanizmu opozarjanja temelji na ekonomski razlagi preglednice postopka v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji, ki je pripomoček za odkrivanje dokazov prima facie o možnih tveganjih in ranljivostih. Preglednica vsebuje 14 kazalnikov z okvirnimi pragovi na naslednjih področjih: zunanji položaji, konkurenčnost, zasebni in javni dolg, trg stanovanjskih nepremičnin, bančni sektor in zaposlovanje. Temelji na podatkih dobre statistične kakovosti, da se zagotovita stabilnost in doslednost podatkov med državami. V skladu z uredbo o postopku v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji (Uredba (EU) št. 1176/2011) je vloga Komisije podati ekonomsko razlago vrednosti iz preglednice, ki omogoča globlje razumevanje splošnega gospodarskega ozadja in upoštevanje posebnosti posameznih držav; kazalniki iz preglednice se ne tolmačijo mehanično( ). Razlago preglednice dopolnjuje niz 28 pomožnih kazalnikov. Poleg tega to poročilo uporablja napovedi, kratkoročne napovedi in visokofrekvenčne podatke za boljše merjenje možnega razvoja tveganj za makroekonomsko stabilnost. Uradna preglednica iz poročila o mehanizmu opozarjanja vsebuje podatke do leta 2020. Glede na precejšnjo negotovost glede celotnega učinka krize zaradi COVID-19 to poročilo vključuje v prihodnost usmerjeno oceno morebitnih posledic krize za makroekonomsko stabilnost in razvoj obstoječih makroekonomskih neravnotežij. To je v skladu s pristopom iz poročila o mehanizmu opozarjanja, objavljenega novembra 2020. Vrednosti spremenljivk iz preglednice za leto 2021 in naslednja leta so bile ocenjene ob upoštevanju podatkov iz napovedi Komisije, kratkoročne napovedi pa temeljijo na medletnih podatkih (za podrobnosti glej Prilogo 1). Te napovedi temeljijo na precej negotovi podlagi, zato je treba to upoštevati, da se ohranita načeli preglednosti v zvezi z analizo in uporabljenimi podatki ter previdnosti pri zaključkih. Poleg tega se tako kot v prejšnjih letih pri oceni iz poročila o mehanizmu opozarjanja upoštevajo tudi spoznanja iz okvirov ocenjevanja ter ugotovitve iz obstoječih poglobljenih pregledov in ustreznih analiz. Podatki iz preglednice kažejo, da je bilo nedavno odpravljanje neravnotežij na strani stanj prekinjeno zaradi krize zaradi COVID-19, medtem ko so tveganja pregrevanja, povezana predvsem s trgi stanovanjskih nepremičnin, morda postala bolj razširjena. Štetje primerov vrednosti, ki se skozi leta pojavljajo zunaj pragov iz preglednice iz poročila o mehanizmu opozarjanja, razkriva naslednje (graf 2.1.1): ·Gospodarska rast med letoma 2013 in 2019 je pripomogla k zmanjšanju deležev zasebnega in javnega dolga v BDP, kar se je odražalo v upadanju števila držav članic z deleži dolga nad pragovi do leta 2019. Kriza zaradi COVID-19 je to zmanjševanje prekinila in več držav je zabeležilo ali se zanje pričakuje, da bodo zabeležile, podatke o zasebnem in javnem dolgu nad pragovi. ·Zaradi višjih cen stanovanjskih nepremičnin podatki za vse večje število držav kažejo, da v zadnjih letih presegajo ustrezne pragove. Ta vzorec je leta 2020 postal veliko bolj prepoznaven, saj je več držav preseglo prag. ·Rast stroškov dela na enoto (na podlagi kumulativnih sprememb v treh letih) je bila v številnih primerih pred krizo zaradi COVID-19 nad pragovi, stroški dela na enoto pa so se v letu 2020 še dodatno močno povečali. Razlog za to je bil predvsem avtomatičen učinek veliko nižje produktivnosti zaradi zmanjšane aktivnosti v razmerah precejšnjega kopičenja delovne sile. Pričakuje se, da se bo rast stroškov dela na enoto upočasnila, saj bi moralo okrevanje omogočiti oživitev nominalne produktivnosti. Podatki, ki presegajo realni efektivni devizni tečaj in pragove deležev na izvoznih trgih, so v letu 2020 postali številčnejši, vendar se pričakuje, da se bo njihovo število razmeroma hitro zmanjšalo.

·Za precejšnje število držav članic je mogoče odčitati podatke za tekoče račune (na podlagi triletnih povprečij), ki še naprej presegajo bodisi zgornji bodisi spodnji prag. V zadnjih letih je bilo več držav s presežki na tekočem računu, ki so presegale zgornji prag, kot pa držav s primanjkljaji nad spodnjim pragom. Kriza zaradi COVID-19 ni bistveno spremenila vzorcev tekočega računa, čeprav je še nekaj držav malenkostno preseglo pragove( ). Pričakuje se, da bo okrevanje pripomoglo k zmanjšanju števila primerov zelo negativnega neto stanja mednarodnih naložb v smislu BDP, kar bi pomenilo obnovitev trenda izboljšanja zunanjih položajev iz obdobja pred pandemijo. ·Kaže se vpliv krize na trg dela. Čeprav so stopnje brezposelnosti ostale na splošno omejene, so se stopnje aktivnosti znižale in presegle ustrezni prag v nekaj državah članicah, pri čemer je več ljudi zapustilo trge dela, kar je tudi razlog za bolj umirjeno rast nominalnih stopenj brezposelnosti. Dolgotrajna brezposelnost in zlasti brezposelnost mladih kažeta svojo običajno visoko občutljivost na spremembe razmer na trgu dela. V preostalem delu poročila o mehanizmu opozarjanja so podrobno obravnavana ta in druga sorodna vprašanja. Graf 2.1.1:Število držav članic, pri katerih spremenljivke preglednice presegajo prag Vir: Eurostat in izračuni služb Komisije (glej Prilogo 1). 2.2 Zunanji sektor in konkurenčnost 2.2.1Zunanji sektor Kriza zaradi COVID-19 je negativno vplivala na tekoče račune več držav članic, v katerih so obstajale velike zunanje obveznosti, medtem ko so presežki na tekočih računih več držav ostali veliki. Po vsej EU so se saldi tekočega računa v letu 2020 gibali v različne smeri, pri čemer so se v državah, ki so močno odvisne od izvoza potovalnih storitev, stanja na tekočih računih močno poslabšala. Med temi so bile Hrvaška, Ciper, Grčija in Malta ter v manjši meri Portugalska in Španija (graf 2.2.1). Vse razen Malte so imele pred krizo zaradi COVID-19 velike zunanje obveznosti. Nasprotno pa so se stanja na tekočih računih precej izboljšala na Češkem, v Latviji, Litvi in na Poljskem, predvsem zaradi višjih trgovinskih bilanc, pa tudi zaradi naraščajočih saldov prihodkov od naložb v razmerah zmanjšanja dohodkov tujih vlagateljev v času krize. Veliki presežki na tekočih računih so se med pandemijo zmanjšali v Nemčiji, na Danskem in zlasti na Nizozemskem, vendar so še vedno precejšnji. V Sloveniji se je presežek na tekočem računu še povečal. Zaradi nižjih cen energije v letu 2020 so se povečali tekoči računi skoraj vseh držav članic. Čeprav so spremembe zunanjih saldov ostale večinoma omejene in začasne glede na razsežnost gospodarskega šoka, je prišlo do velikega premika v sektorskih prispevkih k zunanjim tokovom držav EU. Gospodinjstva so povečala svoje prihranke iz previdnostnih razlogov in zaradi omejenih možnosti potrošnje, medtem ko so podjetja zaradi negotovosti svoje naložbe običajno zmanjšala, kar je povzročilo povečanja neto položajev posojanja/izposojanja v zasebnih sektorjih (graf 2.2.3 a, b in c). Nasprotno so vlade posredovale v podporo gospodarstva v krizi, hkrati pa so imele nižje prihodke, kar je povzročilo veliko neto izposojanje sektorja država v vseh državah EU. Velika nihanja v posameznih sektorjih se na splošno izravnajo in zato v večini držav članic niso povzročila bistvenih sprememb v skupnih neto položajih posojanja/izposojanja. Graf 2.2.1:Saldi tekočega računa in referenčna merila v letih 2019 in 2020 Vir: Eurostat in izračuni služb Komisije. Tekoči računi treh držav članic so bili leta 2020 pod nižjim pragom iz preglednice v okviru postopka v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji, ki odraža triletno povprečje. Velik primanjkljaj na tekočem računu Cipra se je v letu 2020 še naprej povečeval in dosegel –10,1 % BDP, predvsem zaradi manj mednarodnega turizma, pa tudi zaradi poglabljanja primanjkljaja iz naslova salda primarnih dohodkov. Njegovo triletno povprečje se je spustilo še nižje pod prag v okviru postopka v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji. Tekoči račun je pod svojo standardno ravnjo in pod ravnjo, ki je potrebna, da se neto stanje mednarodnih naložb v naslednjih 10 letih zviša na raven previdnostnega merila( ) ( ). Trend stalnega upadanja tekočega računa Romunije se je nadaljeval, saj se je rahlo znižal na –5 % BDP, kar je nekoliko povečalo vrzel do ustrezne standardne ravni. Medtem ko je tekoči račun Irske leta 2020 znašal –2,7 % BDP, se je triletno povprečje približalo –6 %, k čemur je prispeval izjemno velik primanjkljaj v letu 2019( ). Leta 2020 so imele štiri države članice presežke na tekočem računu, ki so presegali zgornji prag v okviru postopka v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji. To za Dansko, Nemčijo in Nizozemsko velja že skoraj desetletje. Presežki na Danskem in v Nemčiji so leta 2020 znašali 8,1 % oziroma 6,9 % BDP, kar je manj kot leta 2019, presežek Nizozemske pa se je zmanjšal z 9,4 % na 7 % BDP, k čemur so prispevale tudi aktivnosti multinacionalnih družb. Medtem ko se je danski presežek zmanjšal zaradi nižje trgovinske bilance, je bilo zmanjšanje v Nemčiji in na Nizozemskem predvsem posledica nižjega salda prihodkov od naložb. Visok presežek v Sloveniji se je med krizo povečal s 6 % na 7,4 % BDP zaradi višje trgovinske bilance in salda primarnih dohodkov. Presežki v vseh štirih državah so ostali bistveno višji od njihovih standardnih ravni tekočega računa in referenčnih vrednosti za tekoči račun, potrebnih za stabilizacijo neto stanja mednarodnih naložb. Tekoči računi večine drugih držav EU so leta 2020 z nekaterimi pomembnimi izjemami presegli ravni za posamezne države, na katere kažejo temelji. Nominalni in ciklično prilagojeni tekoči računi so bili višji od tekočih računov, ki jih upravičujejo temelji, ali blizu tem ravnem, ter v večini držav članic višji od tekočih računov, potrebnih za stabilizacijo neto stanja mednarodnih naložb (graf 2.2.1)( ). Pomembni izjemi sta bili Grčija in Portugalska, katerih realizacija tekočega računa je bila nižja od standardne ravni in salda, potrebnega za dosego previdnostnega praga neto stanja mednarodnih naložb v obdobju 10 let. Med krizo zaradi COVID-19 sta se v obeh državah, predvsem v Grčiji, precej zmanjšala tekoča računa, ki sta se v prejšnjih letih znatno okrepila. Graf 2.2.2:Gibanje saldov tekočega računa Vir: Eurostat, gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021 in izračuni služb Komisije. Primanjkljaji na tekočih računih držav z večjimi čezmejnimi turističnimi sektorji naj bi se v letih 2021 in 2022 počasi izboljševali, medtem ko se pričakuje, da se bodo največji presežki večinoma, čeprav ne vedno, rahlo zmanjšali (graf 2.2.2). V prihodnje se pričakuje postopno okrevanje na področju mednarodnih potovanj, ki pa bi lahko bilo neenakomerno in v obdobju, ki ga zajema napoved, še vedno nedokončno (glej okvir 1 o turizmu). Podprlo bo izboljšanje tekočih računov držav, ki so močno odvisne od izvoza turističnih storitev, zlasti Hrvaške, Cipra in Grčije. Vendar se pričakuje, da se bo velik primanjkljaj Cipra na tekočem računu izboljševal le počasi. Stanje na tekočem računu Romunije naj bi se po napovedih še poslabšalo. Nasprotno naj bi nestanovitni tekoči račun Irske v obdobju, ki ga zajema napoved, zabeležil velike presežke. Po napovedih naj bi se veliki presežki Danske, Nemčije in Slovenije zmanjšali, čeprav v primeru Nemčije zelo malo, medtem ko naj bi se presežek Nizozemske do leta 2022 ponovno povečal in skoraj dosegel raven iz leta 2019. Z vidika varčevanja in naložb se v večini držav članic ne pričakuje, da bi se prispevek različnih sektorjev k zunanjim položajem bistveno spremenil. Medtem ko naj bi zasebni sektorji večinoma ostali neto posojilodajalci, naj bi vlade v letu 2021 ostale neto posojilojemalke (graf 2.2.3 d). Po napovedih naj bi se v zasebnih sektorjih neto stanja posojil družb v večini držav članic povečala, neto stanja posojil gospodinjstev pa nekoliko zmanjšala. V povprečju naj bi se neto izposojanje sektorja država rahlo zmanjšalo. V javnem sektorju bodo neto stanja posojil držav članic z visokim presežkom na tekočem računu vplivala na njihov zunanji položaj. Graf 2.2.3:Neto posojanje/izposojanje po sektorjih v obdobju 2019–2021 Vir: AMECO in gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021. V letu 2020 se je neto stanje mednarodnih naložb poslabšalo v večini velikih neto dolžnic, medtem ko se je večinoma izboljšalo pri tistih z velikimi pozitivnimi stanji. Po povečanju neto stanja mednarodnih naložb leta 2019 v vseh državah EU, razen v štirih, so bile v letu 2020 precejšnje razlike med posameznimi državami glede na razvoj neto stanja mednarodnih naložb, pri čemer se je to stanje v skoraj polovici držav članic zmanjšalo. Leta 2020 je bilo neto stanje mednarodnih naložb v desetih državah EU pod pragom iz preglednice v višini –35 % BDP, tj. v eni manj kot leta 2019. V vseh teh primerih se pričakuje, da bodo njihova stanja za leto 2021 ostala nižja od neto stanja mednarodnih naložb, na katerega kažejo temelji, za šest držav pa se predvideva, da bo njihovo neto stanje mednarodnih naložb na ravneh pod previdnostnimi pragovi (graf 2.2.4)( ). Velika negativna neto stanja mednarodnih naložb naj bi se večinoma izboljšala. Srednjeročno se pričakuje, da bodo tri države članice z neto stanji mednarodnih naložb, ki so bila leta 2020 nižja od –35 %, ta stanja presegla. Predvideva se, da se bodo velika pozitivna neto stanja mednarodnih naložb še naprej povečevala ali ostala na splošno stabilna. Graf 2.2.4:Neto stanja mednarodnih naložb v obdobju 2019–2022, 2025 in referenčna merila v letu 2021 Vir: Eurostat in izračuni služb Komisije (glej tudi Prilogo 1). V državah članicah z največjimi negativnimi neto stanji mednarodnih naložb je v letu 2020 prišlo do največjih upadov, vendar se pričakuje, da bo okrevanje v večini primerov omogočilo izboljšanja. Neto stanja mednarodnih naložb za Ciper, Grčijo, Irsko in Portugalsko znašajo manj kot –100 % BDP in so pod njihovimi temeljnimi in previdnostnimi merili. Sledi jim Španija z neto stanjem mednarodnih naložb v višini približno –85 % BDP. Z izjemo Irske so se njihova stanja močno poslabšala, kar je v primeru Cipra in Grčije znašalo približno 20 odstotnih točk BDP. Glavni dejavniki so bili zmanjšanje nominalnega BDP, zlasti v Grčiji, in veliki primanjkljaji na tekočem računu, zlasti na Cipru. Na Irskem in Cipru ravni neto stanja mednarodnih naložb v veliki meri odražajo čezmejne finančne odnose mednarodnih podjetij in subjektov za posebne namene. Za vseh teh pet držav so značilna razmeroma velika negativna neto stanja mednarodnih naložb, razen instrumentov brez tveganja neplačila (NENDI), tj. veliki deleži neto dolžniških obveznosti v njihovem zunanjem položaju( ). Večina zunanjih obveznosti Grčije je sestavljena iz javnega dolga pod ugodnimi pogoji. Zunanja vzdržnost nekaterih držav članic z velikimi negativnimi neto stanji mednarodnih naložb bo poleg prerazporeditev EU v okviru večletnega finančnega okvira podprta s prilivi nepovratnih sredstev v okviru mehanizma za okrevanje in odpornost, včasih znatnimi. Kljub temu trenutne projekcije kažejo, da bo neto stanje mednarodnih naložb Cipra celo srednjeročno stagniralo. Nasprotno bi se morala neto stanja mednarodnih naložb drugih držav z velikimi negativnimi neto stanji mednarodnih naložb postopno izboljšati do leta 2022 in v srednjeročnem obdobju na podlagi močne rasti BDP in izboljšanih tekočih računov, pri čemer se pričakuje izjemno hiter napredek v primeru Irske zaradi visokih napovedanih presežkov na tekočem računu. V večini držav EU z zmerno negativnimi neto stanji mednarodnih naložb se stanja v letu 2020 niso bistveno spremenila, napovedi pa kažejo, da bo v večini od teh držav v prihodnje prišlo do izboljšanj. Za vse te države, tj. Hrvaško, Madžarsko, Poljsko, Romunijo in Slovaško, se pričakuje, da bodo njihova neto stanja mednarodnih naložb v letu 2021 pod temeljnimi merili, vendar se samo za neto stanji mednarodnih naložb slednjih dveh držav članic napovedujejo ravni pod previdnostnim pragom. Za neto stanja mednarodnih naložb vseh teh držav članic ter drugih držav Srednje in Vzhodne Evrope in baltskih držav so značilne velike vhodne neposredne tuje investicije in neto stanja mednarodnih naložb, razen instrumentov brez tveganja neplačila, ki so veliko ugodnejša od njihovih neto stanj mednarodnih naložb. Poleg tega so te države razmeroma velike prejemnice prerazporeditev EU v okviru večletnega finančnega okvira, kar pomeni nezanemarljivo podporo za njihove zunanje položaje. Nepovratna sredstva iz mehanizma za okrevanje in odpornost, ki dopolnjujejo prerazporeditve večletnega finančnega okvira, dodatno podpirajo povečanja neto stanja mednarodnih naložb večine teh držav. Na splošno napovedi kažejo na izboljšanja neto stanj mednarodnih naložb teh držav v prihodnosti, z izjemo Romunije, katere stanje naj bi se rahlo poslabšalo (graf 2.2.4).

Tudi znotraj skupine držav članic z velikimi pozitivnimi neto stanji mednarodnih naložb je v letu 2020 prihajalo do razlik. Neto stanja mednarodnih naložb Nizozemske, Nemčije, Malte in Belgije so se še povečala, v prvih dveh državah zahvaljujoč nadaljnjim precejšnjim presežkom na tekočih računih, v vseh štirih primerih pa je k temu prispeval padec nominalnega BDP. Zlasti Nizozemska, pa tudi Malta, sta zabeležili tudi močne pozitivne učinke vrednotenja. Nasprotno pa so negativne spremembe v vrednotenju omejile povečanje neto stanja mednarodnih naložb v Nemčiji. Veliko pozitivno neto stanje mednarodnih naložb Danske in Luksemburga se je v razmerah negativnih sprememb v vrednotenju zmanjšalo kljub velikim presežkom na tekočih računih v zadnjih dveh državah. Graf 2.2.5:Nominalni efektivni menjalni tečaji Vir: Evropska komisija Pogoji zunanjega financiranja se lahko v prihodnje zaostrijo, kar bi lahko imelo posledice za nekatere države zunaj euroobmočja. Na začetku krize zaradi COVID-19 so se napetosti na svetovnih finančnih trgih občutile v več državah zunaj euroobmočja. Takrat so bile valute nekaterih držav članic zunaj euroobmočja, zlasti madžarski forint, pod pritiskom in njihova vrednost se je marca in aprila 2020 zmanjšala, vendar je nato prišlo do okrevanja in stabilizacije že maja (graf 2.2.5), ko se je zaznavanje tveganj na svetovni ravni izboljšalo, kapitalski tokovi pa so se stabilizirali. Nekaterih obnovljenih volatilnosti kapitalskih tokov ali zaostrovanja pogojev zunanjega financiranja v prihodnje ni mogoče izključiti, deloma v pričakovanju zaostritve denarne politike v ZDA in drugih razvitih gospodarstvih. V tem okviru so države zunaj euroobmočja z napovedanimi velikimi neto stanji posojil manj izpostavljene tveganjem za zunanje (re)financiranje, če bi se ta ponovno pojavila, podobno kot države članice s precejšnjimi deviznimi rezervami. V tem okviru imajo pomembno vlogo tudi potrebe po zunanjem financiranju, tako v zasebnem sektorju kot v sektorju država (glej oddelek 2.4 o sektorju država). 2.2.2Konkurenčnost Stroški dela na enoto so se v EU zvišali zaradi izrazitega začasnega zmanjšanja nominalne produktivnosti dela v času krize zaradi COVID-19. Preglednica prikazuje rast stroškov dela na enoto na podlagi kumulativne rasti v treh letih do leta 2020, ki sicer v 18 državah članicah presega prag, medtem ko je bil pred enim letom ta prag presežen v osmih državah. Pred letom 2020 so v nekaterih državah, vključno z Bolgarijo, Češko, Estonijo, Latvijo, Litvo, Luksemburgom, Madžarsko, Malto, Romunijo in Slovaško, obstajali znaki potencialnih pritiskov pregrevanja. Samo v letu 2020 se je rast stroškov dela na enoto pospešila v 22 državah članicah. Vendar naj bi se ta izjemna rast stroškov dela na enoto v številnih državah v letih 2021 in 2022 deloma obrnila v okolju splošno povečane volatilnosti stroškov dela na enoto. Zaradi posledic pandemije COVID-19 in strukturnih trenj, ki se pojavljajo pri okrevanju, je spremembe v stroškovni konkurenčnosti težko oceniti. Hitra pospešitev rasti stroškov dela na enoto v letu 2020 in njen pričakovani delni preobrat v večini držav v letih 2021 in 2022 je rezultat statističnega učinka zaradi obsežnega kopičenja delovne sile in posledičnega upada nominalne produktivnosti na prebivalca (graf 2.2.6). Razlog za to je bila državna podpora shemam za ohranjanje delovnih mest, predvsem v obliki začasno razširjenih shem skrajšanega delovnega časa, ki so bile bolj naklonjene zmanjšanju števila opravljenih ur kot pa vplivanju na stopnje zaposlenosti. Kombinacija razpoložljivosti delovne sile na trgu dela in pomanjkanja strokovno usposobljene delovne sile kaže na volatilnost in negotovost glede gibanj stroškov dela na enoto v prihodnosti. Ta so povezana z vprašanji dobavne verige in trenji zaradi neenakomernega gospodarskega okrevanja, pa tudi s pospešeno digitalno preobrazbo in dolgoročnejšimi strukturnimi spremembami. Glede na to, da je v zadnjih letih v številnih državah prišlo do visoke rasti stroškov dela na enoto, izgube stroškovne učinkovitosti še naprej pomenijo tveganje, ki ga je treba spremljati, zlasti zato, da bi razumeli, v kolikšni meri je mogoče izgube, zabeležene v letu 2020, med okrevanjem povrniti. Politike za spodbujanje konkurenčnosti in produktivnosti ostajajo zelo pomembne za trajnostno okrevanje po krizi zaradi COVID-19. Produktivnost dela se je leta 2020 zmanjšala v skoraj vseh državah EU, vendar se pričakuje, da bo letos in naslednje leto okrevala (graf 2.2.6 c). Vložki dela so se med krizo zaradi COVID-19 zmanjšali predvsem zaradi skrajšanega delovnega časa, medtem ko se število zaposlenih skoraj ni spremenilo, kar so podprli vladni ukrepi, vključno z razširjenimi shemami skrajšanega delovnega časa, katerih uporaba se je med okrevanjem znatno zmanjšala. Posledično se je v večini držav produktivnost dela na podlagi števila zaposlenih zmanjšala bolj kot produktivnost dela na podlagi opravljenih ur. V letih 2021 in 2022, ko naj bi se začelo okrevanje in naj bi se obrnili učinki kopičenja delovne sile, se pričakuje poskok številčnih podatkov o produktivnosti. V letu 2022 naj bi bila produktivnost na osebo v vseh državah članicah, razen v Luksemburgu, na Malti, Portugalskem in v Španiji, višja od ustrezne ravni iz leta 2019. Rast plač je bila v letu 2020 zmerna, vendar naj bi se v letih 2021 in 2022 povečala, včasih izrazito. Rast plač je bila v večini držav EU med krizo zaradi COVID-19 umirjena (graf 2.2.6 d). Sredstva za zaposlene na zaposlenega naj bi se v letih 2021 in 2022 v Bolgariji, na Češkem, v Italiji, Latviji, Litvi, na Madžarskem, Poljskem, v Romuniji in na Slovaškem povečala po letni stopnji več kot 5 %. Za Belgijo, Estonijo in Irsko naj bi se zvišanja v povprečju gibala med 4 % in 5 %. V Bolgariji, na Češkem, v Estoniji, v Latviji, Litvi, na Madžarskem ter v Romuniji in na Slovaškem je bila vztrajno visoka rast plač in stroškov dela na enoto že pred pandemijo zaskrbljujoča in sproža vprašanja o stroškovni konkurenčnosti. V celotnem euroobmočju bi morala gibanja stroškov dela na enoto spet podpirati zunanje ponovno uravnoteženje, ko bodo učinki produktivnosti odpravljeni. Rast stroškov dela na enoto je bila leta 2020 močnejša v nekaterih neto dolžnicah, kot so Grčija, Portugalska in Španija, saj so beležile hujše recesije in precejšnje kopičenje delovne sile. Do leta 2022 bo sprememba rasti stroškov dela na enoto spet bolj podpirala zunanje ponovno uravnoteženje, saj naj bi bila po napovedih nekoliko nižja v neto dolžnicah kot v neto upnicah (graf 2.2.7). Na bolj omejen učinek na ponovno uravnoteženje v primerjavi s časom pred pandemijo je vplival trajen učinek na produktivnost, ki bi ga bilo treba obravnavati, da bi odpravili obstoječe razlike. Nasprotno naj bi bila sredstva za zaposlene višja v neto upnicah kot v neto dolžnicah. Graf 2.2.6:Rast stroškov dela na enoto, sredstev za zaposlene in produktivnosti Vir: AMECO in gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021. Graf 2.2.7:Rast stroškov dela na enoto v celotnem euroobmočju Vir: AMECO in gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021. Nominalni efektivni devizni tečaji so se v večini držav v letu 2020 povečali. Največja povečanja vrednosti so bila zabeležena za Bolgarijo, Grčijo, Latvijo, Litvo in Švedsko. Samo Madžarska in v manjšem obsegu Češka in Poljska so zabeležile nominalne devalvacije. Povečanje nominalnih efektivnih deviznih tečajev odraža tudi povečanje vrednosti eura na začetku pandemije COVID-19 in s tem povezano umikanje k varnim naložbam. V letu 2021 so se do zdaj nominalni efektivni devizni tečaji v večini držav EU povečali, čeprav v večini primerov bolj zmerno kot leta 2020. Realni efektivni devizni tečaji na podlagi harmoniziranega indeksa cen življenjskih potrebščin so se leta 2020 v večini držav članic zmerno povečali, kar deloma odraža nominalna povečanja. Edini državi, v katerih je prišlo do depreciacije realnega efektivnega deviznega tečaja na podlagi harmoniziranega indeksa cen življenjskih potrebščin, sta bili Hrvaška in Madžarska. Največja povečanja vrednosti so bila zabeležena v Bolgariji, Litvi in na Švedskem. To zmerno povečanje vrednosti sledi depreciaciji, do katere je prišlo v letu 2019 v večini držav članic. V prihodnje realni efektivni devizni tečaj na podlagi deflatorja BDP, za katerega so na voljo napovedi za leto 2021, kaže, da se bodo po pričakovanjih realni devizni tečaji zmerno povečali, vendar z opaznimi povečanji vrednosti le v Bolgariji, na Češkem, v Litvi in na Švedskem (graf 2.2.8 b). Gibanja realnega efektivnega deviznega tečaja spodbujajo zunanje ponovno uravnoteženje, vendar le v omejenem obsegu. V nekaterih neto upnicah, vključno z Dansko, Nemčijo, Nizozemsko in Malto, je prišlo leta 2020 do povečanja realnega efektivnega deviznega tečaja nekoliko nad povprečjem EU. Nekatere velike neto dolžnice ali države, ki jih je recesija zaradi COVID-19 bolj prizadela, kot so Ciper, Hrvaška, Grčija, Italija, Portugalska ali Španija, so zabeležile določeno povečanje konkurenčnosti v primerjavi s temi neto upnicami zahvaljujoč nižji inflaciji, kot kažejo zmernejša gibanja realnih efektivnih deviznih tečajev (graf 2.2.8). Zdi se, da se ta trend nadaljuje tudi v letu 2021, kar kaže, da gibanje realnega efektivnega deviznega tečaja kratkoročno še naprej zmerno podpira zunanje ponovno uravnoteženje. Graf 2.2.8:Dinamika nominalnih in realnih efektivnih deviznih tečajev (NEER in REER) Vir: AMECO in gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021. Deleži na izvoznih trgih so v letu 2020 močno nihali, tri države članice pa so zabeležile izgube nad pragom iz preglednice. Na podlagi skupne spremembe v petih letih so Francija, Grčija in Španija zabeležile precejšnje izgube deležev na izvoznih trgih, ki so presegale prag. V nasprotju s tem so številne države zabeležile precejšnja povečanja, in sicer v primeru Irske, Litve in Poljske za več kot 30 odstotkov. Deleži na izvoznih trgih so v letu 2020 močno nihali. Države EU so samo leta 2020 v povprečju pridobile določene deleže na izvoznih trgih, vendar med državami obstajajo velike razlike. Nekatere države s precejšnjimi izgubami deležev na izvoznih trgih v letu 2020 bodo po pričakovanjih v bližnji prihodnosti nadomestile le del teh izgub. Strm padec storitvene bilance v kontekstu krize zaradi COVID-19 se je ustavil v Avstriji in Estoniji, v zadnjih četrtletjih pa še v Bolgariji, na Cipru, v Grčiji, na Hrvaškem, v Italiji, na Madžarskem, Malti, Portugalskem in v Španiji. Storitvena trgovinska bilanca Nemčije ostaja rahlo v presežku, potem ko se je od začetka leta 2020 močno izboljšala. Trgovinska bilanca blaga se je od leta 2019 razvijala ugodneje v več državah in delno izravnala upad v storitveni trgovinski bilanci. Pričakuje se, da se bodo deleži na izvoznih trgih v letih 2021 in 2022 zlasti močno povečali v Grčiji, na Hrvaškem in v Španiji, saj bo prišlo do okrevanja na področju čezmejnih potovanj, vendar v vseh primerih to okrevanje ne bo zadostovalo za povrnitev vseh izgub iz leta 2020. Na splošno naj bi se v obdobju 2020–2022 deleži na izvoznih trgih najbolj povečali v Estoniji, na Irskem, v Litvi, Luksemburgu in na Poljskem, v Franciji, Grčiji, na Portugalskem in v Španiji pa zmanjšali.

Gibanja deležev na izvoznih trgih lahko prispevajo k določenemu zunanjemu ponovnemu uravnoteženju v prihodnosti. Pričakuje se, da bodo države z velikimi presežki na tekočem računu, vključno z Dansko, Nemčijo in Nizozemsko, v obdobju 2020–2022 izgubile deleže na izvoznih trgih. Podatki za drugo četrtletje leta 2021 še naprej kažejo na presežke storitvene bilance v odstotkih BDP, pri čemer se krepita trgovinski bilanci blaga v Nemčiji in na Nizozemskem. Kljub temu bodo te države z okrevanjem turističnih tokov verjetno izgubile del povečanja deležev na izvoznih trgih na področju storitev iz obdobja krize zaradi COVID-19. Okvir 1: Turizem med krizo zaradi COVID-19 Turizem je ena od gospodarskih dejavnosti, ki jih je kriza zaradi COVID-19 najbolj prizadela, saj so ukrepi za zajezitev pandemije vključevali omejitve v gostinstvu in hotelirstvu ter pri mednarodnih potovanjih. Obseg negativnega učinka se odraža v velikem padcu števila prenočitev turistov (graf 1); aprila 2020 se je število prenočitev v turističnih nastanitvenih zmogljivostih v primerjavi z istim mesecem leta 2019 zmanjšalo za 95 %. V poletnih mesecih je bilo zabeleženo znatno okrevanje, saj se je domači turizem avgusta 2020 približal ravni iz leta 2019. Po drugi strani pa so bile čezmejne turistične prenočitve avgusta, ko so dosegle najvišjo raven, za 60 % pod ravnjo iz avgusta 2019. Z drugim valom pandemije so potovanja spet upadla. Nedavno močnejše okrevanje, tudi v čezmejnem turizmu, se je pričelo maja 2021. Sledilo je znatnemu napredku pri cepljenju in usklajevanju pravil o čezmejnih potovanjih v EU z uvedbo digitalnega COVID potrdila EU. Julija sta se v primerjavi z letom 2020 povečala tako domači kot tudi čezmejni turizem, pri čemer se je močneje povečal slednji. Če upoštevamo tudi kratkoročne napovedi za avgust in september, se je skupna turistična dejavnost poleti 2021 povečala za približno 30 % v primerjavi z letom 2020, vendar je še vedno za 16 % nižja od ravni iz leta 2019, pri čemer je nekaj strukturnih sprememb( I ). Čeprav se zdi, da je domači turizem v poletnih mesecih leta 2021 presegel ravni iz poletja 2019, zlasti septembra, čezmejna potovanja še vedno za več kot 40 % zaostajajo za ravnmi pred pandemijo. Primerjava prvih devetih mesecev leta 2021 z istim obdobjem leta 2020 kaže, da se je uspešnost turizma v letu 2021 povečala le za približno 12 %, kar je deloma posledica dejstva, da v prvem četrtletju leta 2020 večinoma ni bilo čutiti vpliva pandemije(). Graf 1:Turistične prenočitve v EU v letih 2020 in 2021 Vir: Eurostat in ocene Evropske komisije. Države članice, ki se močno zanašajo na izvoz potovalnih storitev, so bile še posebej prizadete, saj so čezmejna potovanja zaradi pandemije močno upadla. Veliki upad mednarodnega turizma je še posebej močno prizadel nekatere države neto dolžnice, na primer Hrvaško, Ciper, Grčijo, Portugalsko in Španijo, ki beležijo velike presežke v trgovini s potovalnimi storitvami, in Malto (graf 2a)( II ). Za večino teh držav učinek upada mednarodnega turizma na trgovinske bilance na splošno pomeni poslabšanje njihovih skupnih trgovinskih bilanc v letu 2020( III ) ( IV ). Negativni učinki na velike izvoznice turističnih storitev se v letu 2021 postopoma obračajo, saj se je okrevanje čezmejnega turizma okrepilo. Na drugi strani spektra so države, ki običajno uvozijo več potovalnih storitev, kot jih izvozijo. Pri teh državah je imel upad mednarodnih potovanj delno pozitiven učinek na trgovinske bilance, saj so se turisti preusmerili na domače destinacije. Graf 2:Učinek upada turizma na trgovinsko bilanco in projekcije glede prenočitev za leto 2021 Vir: Eurostat in ocene Evropske komisije. Predhodni podatki za leto 2021 kažejo na delno in postopno okrevanje mednarodnega turizma, vendar so med državami razlike. Število prenočitev tujih turistov v turističnih nastanitvenih zmogljivostih naj bi se leta 2021 znatno povečalo na Hrvaškem, Cipru in v Grčiji, nekoliko manj pa v Španiji (graf 2b)( V ). Hkrati se zdi, da je povečanje mednarodne turistične dejavnosti na Portugalskem bolj umirjeno, vendar ostaja nekoliko nad ravnjo, napovedano za Španijo. Znatna povečanja čezmejnega turizma se napovedujejo tudi za Bolgarijo, Italijo, Romunijo in Slovenijo, medtem ko se na primer za Avstrijo, Nizozemsko in še nekaj držav članic pričakuje upad, kar verjetno odraža različno sezonsko porazdelitev obiskov tujih turistov ter učinke preusmerjanja potovanj v letih 2020 in 2021. 2.3 Zasebni dolg in trgi stanovanjskih nepremičnin 2.3.1Zasebni dolg Deleži dolga zasebnega sektorja so se s krizo zaradi COVID-19 izrazito povečali, vendar naj bi se v večini držav v letu 2021 spet začeli zmanjševati. Leta 2020 se je delež dolga zasebnega sektorja v BDP povečal v vseh državah EU, razen na Danskem, Irskem in v Litvi (graf 2.3.1), kar je prekinilo razdolževanje, ki je potekalo v številnih državah. Povečanje leta 2020 je bilo predvsem posledica zmanjšanja BDP, vendar se je v večini držav povečalo tudi zadolževanje, zlasti pri podjetjih. Poroštva za kredite in moratoriji na odplačevanje dolga so bili pomembni ukrepi politike za odpravo pomanjkanja likvidnosti na začetku krize zaradi COVID-19, vendar so prispevali tudi k povečanju dolga. Delež dolga zasebnega sektorja v BDP je v 12 državah članicah (Belgija, Ciper, Danska, Finska, Francija, Irska, Luksemburg, Malta, Nizozemska, Portugalska, Španija in Švedska) presegel prag iz preglednice v višini 133 % BDP; eno leto prej je bilo takih 10 držav, saj sta bili Španija in Malta pod pragom (graf 2.3.1). V drugih državah članicah, ki so ostale pod pragom, je prišlo do izrazitega povečanja. Skupna stanja zasebnih dolgov se zdijo visoka v primerjavi z referenčnimi merili, ki upoštevajo gospodarske temelje v posameznih državah, in pragovi, ki upoštevajo previdnostne pomisleke( ). To velja za Belgijo, Ciper, Dansko, Francijo, Grčijo, Irsko, Luksemburg, Malto, Nizozemsko, Portugalsko, Španijo in Švedsko. Na splošno so se zaradi krize zaradi COVID-19 povečala tveganja, povezana z ravnmi zasebnega dolga. Z okrevanjem gospodarstva naj bi se delež zasebnega dolga v BDP v EU leta 2021 začel zmanjševati (graf 2.3.1). Kljub temu se pričakuje, da bo v večini držav EU ostal nad ravnmi iz leta 2019. S postopnim odpravljanjem podpornih ukrepov države bi bila lahko ogrožena sposobnost podjetij in gospodinjstev, da izpolnijo svoje obveznosti odplačevanja, zlasti sektorji, ki jih je kriza zaradi COVID-19 močneje prizadela in v katerih so bile bilance stanja že pred krizo šibkejše, zaradi česar bi se lahko poslabšala kakovost dolga. Poleg tega je naraščanje zadolženosti podjetij, gospodinjstev, držav in bank privedlo tudi do večje medsebojne povezanosti med sektorji, kar bi lahko pospešilo prenos šokov med sektorji. Motnje v globalnih vrednostnih verigah in trenja zaradi neenakomernega gospodarskega okrevanja ob pospešeni digitalni preobrazbi predstavljajo tveganja in povzročajo strukturne spremembe ter osip podjetij in delovnih mest. Graf 2.3.1:Zasebni dolg Vir: Eurostat, AMECO, gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021 in ocene služb Komisije glede zasebnega dolga v letu 2021 (glej Prilogo 1). Dolg zajema posojila (F4) in dolžniške vrednostne papirje (F3). 2.3.1.1Dolg nefinančnih družb

Zadolženost podjetij se je leta 2020 v večini držav EU povečala, včasih močno. V letu 2020 se je delež dolga podjetij v BDP povečal v 19 državah, zlasti zaradi močnega upada BDP. Vendar so k povečanju prispevali tudi neto kreditni tokovi podjetij glede na izrazito izgubo prihodkov in zaznano pomanjkanje likvidnosti v letu 2020, kar je prav tako prispevalo k močnemu povečanju imetij vlog podjetij. Delež dolga nefinančnih družb v BDP se je zlasti močno povečal v več državah z že tako visoko ravnjo dolga podjetij ali velikim turističnim sektorjem, ki ga je recesija močno prizadela (graf 2.3.3 a). Med temi državami so Ciper, Francija, Grčija, Italija, Malta, Portugalska in Španija. Zelo visoke ravni dolga podjetij so še vedno prisotne tudi v Belgiji, na Irskem, v Luksemburgu in na Nizozemskem, čeprav se ranljivosti delno ublažijo z znatnim deležem posojil za neposredne tuje naložbe in čezmejnim izposojanjem znotraj podjetij. Delež dolga nefinančnih družb v BDP je v številnih državah članicah še vedno visok, deleži dolga pa so presegali ravni, na katere so v letu 2020 kazali gospodarski temelji in previdnostni pragovi v 14 državah. To so Belgija, Ciper, Danska, Francija, Grčija, Irska, Luksemburg, Malta, Nizozemska, Portugalska, Španija, Švedska ter v manjši meri Avstrija in Italija (graf 2.3.2). V večini držav je dolg nefinančnih družb glede na precejšnje razdolževanje v zadnjih letih pod prejšnjo najvišjo vrednostjo, vendar je pandemija del tega napredka izničila. V nekaterih državah, kot so Avstrija, Belgija, Danska, Francija, Finska, Nemčija, Grčija, Italija, Luksemburg, Poljska, Slovaška in Švedska, je dolg podjetij na najvišji ravni od sredine 90. let prejšnjega stoletja ali zelo blizu tej ravni. V prihodnje bo visoka nominalna rast BDP v letu 2021 in pozneje samodejno znižala delež dolga v BDP, vendar bodo začetne ravni dolga višje. Zaradi močnega okrevanja BDP se bo delež dolga podjetij v BDP v letu 2021 verjetno zmanjšal – v nekaterih primerih znatno – v vseh državah EU, razen v Grčiji, na Madžarskem in na Švedskem (graf 2.3.3 b). Kreditni tokovi naj bi v več kot polovici držav članic presegli raven pred pandemijo. Visoka nominalna rast BDP bo v letu 2021 in pozneje samodejno zmanjšala delež dolga v BDP. Izredni ukrepi, uvedeni leta 2020, bodo postopno odpravljeni in bodo privedli do obsežnejšega odplačevanja dolga. Poleg tega lahko nefinančne družbe ob zmanjševanju negotovosti in kot alternativa novemu zadolževanju zmanjšajo znatne likvidnostne rezerve, ki so jih oblikovale leta 2020, kar lahko pripomore tudi k razdolževanju. Graf 2.3.2:Dolg nefinančnih družb Vir: Eurostat, AMECO, gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021 in ocene služb Komisije glede dolga nefinančnih družb v letu 2021 (glej Prilogo 1). Dolg zajema posojila (F4) in dolžniške vrednostne papirje (F3). Graf 2.3.3:Razčlenitev sprememb deleža dolga nefinančnih družb v BDP v letih 2020 in 2021 Vir: AMECO, Eurostat in ocene služb Komisije ter izračuni na podlagi mesečnih podatkov ECB o posojilih monetarnih finančnih institucij in transakcijah z dolžniškimi vrednostnimi papirji (tokovi) z zasebnim sektorjem iz podatkovne zbirke o postavkah bilance stanja, gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021. Na splošno imajo kreditni tokovi nefinančnim družbam od začetka krize zaradi COVID-19 značilne vzorce, ki odražajo različne faze pandemije (graf 2.3.3 b)( ). Bančna posojila nefinančnim družbam so se leta 2020 povečala v več kot dveh tretjinah držav članic, tudi v več državah članicah z visokim dolgom nefinančnih družb, kot so Danska, Francija, Grčija, Italija, Malta, Nizozemska, Portugalska, Španija in Švedska. Do tega je prišlo v razmerah, ko so državna poroštva za kredite prispevala k ohranjanju kreditnih tokov, nominalni dolgovi pa so bili zaradi moratorijev na odplačevanje dolga višji, kot bi bili sicer. Vendar je rast kreditov nefinančnim družbam v zadnjem času v nekaterih velikih državah članicah očitno izgubila zagon, saj je v večini primerov do začetka leta 2021 dosegla stopnjo rasti pod ravnjo pred pandemijo, kar je v nasprotju z rastjo v manjših državah članicah (graf 2.3.4 b). Če se povpraševanje nefinančnih družb po kreditih zmanjša, ker družbe uporabljajo akumulirane likvidnostne rezerve, se lahko kreditni tokovi sčasoma povečajo. Vendar bi bilo lahko splošno zmanjšanje kreditov tudi znak manjšega povpraševanja po kreditih ali ponudbe kreditov, kar bi lahko kazalo na nizko prihodnjo naložbeno dejavnost. Poroštva za kredite in moratoriji na odplačevanje dolga so nefinančnim družbam pomagali preživeti pandemijo, vendar se lahko v prihodnje še vedno pojavijo večje težave pri odplačevanju dolgov. Poroštva za kredite in moratoriji na odplačevanje dolga so bili pomembni ukrepi politike za odpravo pomanjkanja likvidnosti na začetku krize zaradi COVID-19, vendar so prispevali tudi k povečanju dolga. V nekaterih primerih so neuspešna in tehnično nesolventna podjetja lahko ostala na trgu ter odložila svoje plačilne obveznosti in likvidacijo, do katere bi sicer prišlo. Odlog odplačevanja dolga, ki je bil z moratoriji omogočen nefinančnim družbam po vsej EU, bodisi kot državni ukrep bodisi kot prostovoljna pobuda posojilodajalcev, je pomenil avtomatično povečanje ravni dolga. Postopna odprava moratorijev na odplačevanje v letu 2021 bi lahko razkrila težave pri odplačevanju dolgov v nekaterih delih podjetniškega sektorja. Kriza zaradi COVID-19 doslej ni povzročila povečanja insolventnosti podjetij, vendar do tega lahko pride ob vračanju v normalne razmere, zaradi česar bi lahko nastala tveganja za finančni sektor. Graf 2.3.4:Bruto poslovni presežek podjetij in tokovi bančnih posojil nefinančnim družbam Vir: AMECO in ECB, podatkovna zbirka o postavkah bilance stanja. Visoke stopnje dolga podjetij in nizka dobičkonosnost v nekaterih sektorjih bi lahko v prihodnje zmanjšale možnosti za naložbe in odplačilo dolgov. Dobičkonosnost podjetij se je leta 2020 v večini držav članic poslabšala (graf 2.3.4 a). Čeprav se je dobičkonosnost podjetij v prvih mesecih leta 2021 povečala v skoraj vseh državah članicah, ostajajo ranljivosti v storitvenih sektorjih, ki jih je pandemija bolj prizadela. Trajna dinamika inflacije bi lahko za nekatera podjetja povzročila tudi zniževanje stopenj dobička in težave pri odplačevanju dolgov, če bi se stroški povečali bolj kot prihodki, pri čemer so nedavna gibanja cen energentov dejavnik tveganja. Naložbe v opremo so se od konca leta 2019 zmanjšale v vseh državah članicah razen na Cipru. Zmanjšanje je bilo močno v več državah z velikimi dolgovi podjetij, vključno z Irsko, Luksemburgom, Nizozemsko in Belgijo, ter v nekaterih državah z velikim turističnim sektorjem, kot so Italija, Malta, Portugalska in Španija. Visoke ravni dolga podjetij so dejavnik tveganja za prihodnje zasebne naložbe, zlasti glede na dodatne potrebe po podpori zeleni in digitalni preobrazbi. Ob napredovanju okrevanja se pojavljajo znaki, da lahko večje motnje v dobavni verigi v prihodnje privedejo do strukturnih sprememb. Te so razvidne iz kombinacije tesnosti trga dela in razpoložljivosti delovne sile na njem ter vztrajnega neskladja v znanju in spretnostih. 2.3.1.2Zadolženost gospodinjstev Zadolženost gospodinjstev se je s pandemijo povečala v skoraj vseh državah EU. Gospodinjstva v večini držav EU so se v obdobju pred pandemijo razdolževala, vendar je bila raven zadolženosti še vedno visoka (graf 2.3.5). Zaradi pandemije se je razdolževanje gospodinjstev prekinilo ali pa se je zadolženost gospodinjstev še povečala v državah, v katerih se je zadolženost že pred tem povečevala (graf 2.3.6). Povečanje deleža dolga gospodinjstev v BDP v letu 2020 je bilo v večini primerov posledica velikega zmanjšanja BDP (graf 2.3.7). Ta učinek se bo leta 2021 vsaj delno obrnil, ko bodo gospodarstva začela okrevati. V številnih državah bo dinamična rast kreditov, zlasti hipotekarnega dolga, verjetno prispevala k trajnejšemu povečanju deleža dolga zaradi velike aktivnosti na nepremičninskem trgu in pospešitve cen stanovanjskih nepremičnin (graf 2.3.7 b). Na splošno bo več držav, zlasti tiste z deležem dolga gospodinjstev v BDP, ki je bil pred pandemijo višji od referenčnih meril za posamezne države, še naprej izkazovale visoko zadolženost gospodinjstev. Leta 2020 je zadolženost gospodinjstev v osmih državah presegala ravni, na katere so kazali gospodarski temelji in previdnostni pragovi. Tako kot leta 2019 so to Danska, Finska, Francija, Grčija, Nizozemska, Portugalska, Španija in Švedska (graf 2.3.5). Zadolženost gospodinjstev v Belgiji in na Cipru še naprej presega previdnostne ravni, čeprav je blizu temu, kar je mogoče pojasniti s temelji, medtem ko je zadolženost gospodinjstev na Hrvaškem in Slovaškem precej nad temeljnimi merili, čeprav je še vedno pod previdnostnimi ravnmi. V nekaterih državah se zdijo deleži dolga precej višji, če se izračunajo kot delež bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev. To velja za Irsko, Luksemburg in Malto, kjer naj bi zadolženost gospodinjstev presegla 100 % bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev( ). Graf 2.3.5:Zadolženost gospodinjstev Vir: Eurostat, AMECO, gospodarska napoved Evropske komisije iz jeseni 2021 in ocene služb Komisije glede zadolženosti gospodinjstev v letu 2021 (glej Prilogo 1). Dolg zajema posojila (F4) in dolžniške vrednostne papirje (F3). Graf 2.3.6:Gibanje deleža dolga gospodinjstev v BDP v EU Vir: Eurostat in ocene služb Komisije. Na neto kreditne tokove gospodinjstvom je pandemija vplivala manj kot na neto kreditne tokove podjetij. Moratoriji na odplačevanje dolga in manjša odplačila so v letu 2020 pomagali ohraniti neto kreditne tokove gospodinjstvom z nekaj razlikami med državami članicami. V Luksemburgu in na Švedskem, kjer je zadolženost gospodinjstev relativno visoka (v Luksemburgu glede na bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev), so neto kreditni tokovi gospodinjstvom v letu 2020 dosegli približno 4–5 % BDP. V drugih državah z razmeroma visoko zadolženostjo gospodinjstev, vključno z Belgijo, Finsko in Francijo, so bili neto tokovi bolj omejeni in so se gibali med 2 % in 3 % BDP. Isto velja za Slovaško, kjer zadolženost gospodinjstev ostaja pod previdnostnim merilom, vendar več let presega raven, na katero kažejo temelji, in za Malto, kjer se zadolženost gospodinjstev prav tako povečuje in je blizu previdnostnemu merilu. Na splošno so se bančna posojila gospodinjstvom po mesecih intenzivne pandemije ponovno začela gibati v skladu s prejšnjim trendom. Zaradi pandemije se je začasno zmanjšal neto tok bančnih posojil (graf 2.3.8 a). To je bilo najbolj izrazito v Franciji in Španiji (med velikimi državami euroobmočja) in je na splošno ustrezalo zmanjšanju neto toka potrošniških posojil (graf 2.3.8 b). Ti vzorci so bili lahko povezani z omejitvami mobilnosti, zaradi katerih so bile priložnosti za potrošnjo omejene. V nasprotju s tem je bilo hipotekarno kreditiranje razmeroma stabilno, nato pa se je proti koncu leta 2020 pospešilo. Zadolževanje gospodinjstev je postalo v letu 2021 bolj dinamično. Neto kreditni tokovi gospodinjstvom naj bi bili letos v številnih državah večji. Napovedi sprememb zadolženosti in neto kreditnih tokov, ki temeljijo na mesečnih podatkih ECB o bančnih posojilih (glej Prilogo 1), kažejo na povečanje transakcij v večini držav. Najopaznejša povečanja so v Luksemburgu, na Malti in na Švedskem, ki beležijo povečanja za več kot 4 % BDP, sledijo pa Belgija, Francija in Slovaška (graf 2.3.7 b). Na Finskem, ki je med državami z višjo zadolženostjo gospodinjstev, naj bi kreditni tokovi gospodinjstvom v letu 2021 ostali blizu 2 % BDP.

Čeprav so gospodinjstva povečala svoje prihranke, bi se še vedno lahko uresničila tveganja glede njihove sposobnosti servisiranja dolga. Stopnja varčevanja gospodinjstev se je leta 2020 povečala zaradi prisilnega varčevanja med zaporo ali iz previdnostnih razlogov. Tudi v letu 2021 naj bi bila skupna stopnja varčevanja gospodinjstev nad ravnjo iz leta 2019. Stopnje varčevanja gospodinjstev ostajajo razmeroma nizke na Cipru in v Grčiji. Tudi Danska ima precej nižjo stopnjo varčevanja kot druge države z visoko zadolženostjo v smislu bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev (graf 2.3.9 a). V letu 2020 in na zače