POROČILO KOMISIJE SVETU o pokojninskem sistemu za evropske uradnike in druge uslužbence Evropske unije /* COM/2012/037 final */





POROČILO KOMISIJE SVETU o pokojninskem sistemu za evropske uradnike in druge uslužbence Evropske unije POVZETEK Pokojninski sistem za uradnike in druge uslužbence Evropske unije (v nadaljnjem besedilu PSEO) deluje kot hipotetičen sklad z opredeljenimi pravicami. Naložbeni sklad dejansko ne obstaja, vendar pa velja, da se znesek, ki bi se zbral v takem skladu, odraža v pokojninski obveznosti, ki jo jamčita člen 83 kadrovskih predpisov in člen 4(3) PEU. PSEO upošteva načelo aktuarskega ravnotežja, prispevna stopnja pa je mehanizem, ki ohranja sistem v ravnotežju. Če aktuarska ocena, ki temelji na različnih parametrih, opredeljenih v kadrovskih predpisih, pokaže potrebo po uporabi drugačne prispevne stopnje od veljavne, da se v določenem letu pridobljene pokojninske pravice v celoti pokrijejo, Svet to stopnjo prilagodi na podlagi predloga Komisije in poročila Eurostata. Ko uslužbenci plačajo pokojninski prispevek, prilagojen s to stopnjo, pridobijo v tistem letu pokojninske pravice, ki so zaščitene z načelom pridobljenih pravic. PSEO je obvezen poklicni pokojninski sistem za javne uslužbence EU, zato se primerja s pokojninskimi sistemi za javne uslužbence v državah članicah in drugih mednarodnih organizacijah ter ne s splošnimi nacionalnimi pokojninskimi sistemi za zasebni sektor. 1. Glavni ocenjeni parametri Vsi vidiki pokojninskega sistema se morajo obravnavati kot celota, obenem pa je treba upoštevati posebne vidike javne uprave EU za zagotovitev ustreznih, vzdržnih in varnih pokojnin za uslužbence institucij EU. Glede upokojitvene starosti (običajna, obvezna in minimalna upokojitvena starost) se pokojninski sistem institucij EU zdi primerljiv s sistemi v državah članicah za državne javne uslužbence. Če Svet in Parlament sprejmeta predlog Komisije iz leta 2011 za pregled kadrovskih predpisov (v nadaljnjem besedilu predlog Komisije), bodo institucije EU usklajene s tistimi državami članicami, ki so najbolj napredovale pri reformi svojega pokojninskega sistema, ter popolnoma usklajene z usmeritvami iz Zelene knjige za ustrezne, vzdržne in varne evropske pokojninske sisteme (v nadaljnjem besedilu Zelena knjiga). Veliko držav članic mora še izpeljati strukturne reforme za dosego tega cilja. PSEO glede pokojninske stopnje, pokojninske osnove, najvišje možne pokojninske stopnje in prispevne stopnje uslužbencev nudi enake pravice kot pokojninski sistemi držav članic oziroma je glede tega celo manj ugoden (ker dodeljuje manj pravic). Pokojnine v PSEO se prilagajajo na enaki ravni kot prejemki v institucijah EU. Zaradi tega so pokojnine, izplačane iz PSEO, od leta 2004 izgubile 5,4 %[1] kupne moči. V zvezi z napredovanjem posameznika v plačnem sistemu kariernega sistema kljub njegovemu učinku na stroške pokojnin ne bi smeli spreminjati, če je njegov edini cilj zagotoviti prihranke pri pokojninah. Prvo, kar je treba upoštevati, je potreba po pridobivanju, ohranjanju in motiviranju aktivnih uslužbencev institucij EU. Na tem je temeljila popolna prenova karierne strukture v letu 2004, ki je vzpostavila na uspešnosti temelječo karierno strukturo, ki vso delovno dobo zagotavlja spodbude za uspešnost. Komisija je obravnavala tudi številne druge vidike politike v zvezi s pokojninami, navedene v zahtevi Sveta, predvsem vlogo pokojnin v splošnem svežnju nagrajevanja za uslužbence EU in zagotovitev pravičnih pokojnin v prihodnosti vsej delovni sili v EU. Komisija je ugotovila, da so določbe PSEO ažurne in skladne tako s cilji politike institucij EU kot z usmeritvami iz Zelene knjige. 2. Razmislek o možnih spremembah PSEO Možna ustanovitev pokojninskega sklada lahko povzroči dodatne stroške, kajti vrednost hipotetičnega sklada bi bilo treba prenesti v naložbeni sklad. Vseeno pa bi se dolgoročno letni proračunski pokojninski izdatki zmanjšali, saj bi se pokojnine izplačevale iz sklada. Razmisliti bi veljalo o spodbudah za zagotavljanje zasebnih pokojnin, čeprav bi bilo treba proučiti nekatera vprašanja, kot so dodatni stroški upravljanja in varnost naložbe. Uvedba kategorije pogodbenih uslužbencev v letu 2004 je že zagotovila velike prihranke in jih bo tudi v prihodnje. Vendar pa je obenem pomembno ohraniti enak pokojninski sistem za uradnike in pogodbene uslužbence, da so delovna mesta pogodbenih uslužbencev še naprej privlačna za ustrezno usposobljeno osebje. Zato Komisija ugotavlja, da se vsi parametri PSEO ujemajo s pokojninskimi sistemi za državne javne uslužbence v državah članicah. Zaradi uskladitve s smernicami Zelene knjige pa bi bil sistem predčasne upokojitve omejen, običajna in obvezna upokojitvena starost pa bi se zvišali na 65 oziroma 67 let, kot je opredeljeno v predlogu Komisije. Poleg tega je Komisija dodatne prihranke, ki jih prinaša predlog Komisije, ocenila na podlagi treh pristopov: letni pokojninski izdatki, stroški službovanja, ki odražajo letne stroške pokojninskih pravic in ustrezajo znesku, ki bi bil vložen v morebitni pokojninski sklad, ter pokojninska obveznost. Ukrepi iz predloga Komisije bodo ob njegovem morebitnem sprejetju močno vplivali na zmanjšanje dolgoročnih stroškov pokojnin. Zaradi navedenih ukrepov bi se letni pokojninski izdatki dolgoročno znižali za okrog 500 milijonov EUR, stroški službovanja, ki odražajo letne stroške pridobljenih pokojninskih pravic, pa za 9,5 %. To bi imelo takojšen učinek na pokojninsko obveznost za aktivne uslužbence, ki bi se zmanjšala za 14,5 %. 1. Uvod 1.1. Zahteva za pripravo poročila V okviru razprave Sveta glede poročila Komisije o Prilogi XI (vmesni pregled)[2] je Svet Komisijo pozval, naj opravi študijo o dolgoročnih proračunskih posledicah stroškov pokojnin za uslužbence vseh institucij in agencij EU. Komisija je 18. avgusta 2010 predstavila študijo Eurostata o dolgoročnih proračunskih posledicah stroškov pokojnin[3]. Eurostat se je skliceval na glavna načela PSEO in poudaril, da „je pomembno upoštevati, da so bili novi pokojninski izdatki za uslužbenca, ki se upokoji danes, že poravnani v obliki pokojninskih prispevkov, ki so bili plačani v obdobju službovanja uslužbenca.“[4] Ko uslužbenci plačajo pokojninski prispevek po tej stopnji, za tisto leto pridobijo pokojninske pravice, zaščitene z načelom pridobljenih pravic. Omenjena študija je obravnavala glavne trende v pokojninskih izdatkih PSEO v obdobju 50 let (2010–2059) in pokazala, da PSEO še ni zrel. Razlog za to so postopno večanje števila uslužbencev zaradi zaporednih širitev EU, novih nalog institucij EU in stalnega trenda ustanavljanja novih organov EU, čeprav sistem obstaja že od leta 1962. Zato se bo število upravičencev v letih 2010–2059 povečalo za 109 %. Ker sistem še ni zrel, se bodo v obdobju, zajetem v napovedi, letni pokojninski izdatki povečali. Skupni pokojninski izdatki (pri stalnih cenah) se bodo povečali z 1 235 milijonov EUR v letu 2010 na najvišjo vrednost 2 490 milijonov EUR v letu 2045, potem pa se znižali na 2 259 milijonov EUR v letu 2059. Pokojninski izdatki se bodo torej po napovedih povečevali počasneje kot število upokojencev in se bodo nato začeli zmanjševati, predvsem zaradi učinkov reforme kadrovskih predpisov iz leta 2004[5]. Eurostat je izračunal, da se bodo letni prihranki v proračunu EU v obdobju 2010–2059 zaradi reforme iz leta 2004 sčasoma povečali in leta 2059 dosegli 1 047 milijonov EUR. To pomeni, da bi se skupni pokojninski izdatki v letu 2059, ki naj bi se po sedanjih napovedih povečali za 83 % v primerjavi z letom 2010, brez reforme iz leta 2004 povečali za 168 %. Skupni prihranki stroškov v 50 letih bodo predvidoma znašali 24 785 milijonov EUR. Omenjeni znesek skupnih prihrankov na podlagi reforme iz leta 2004 je morda prenizko ocenjen, saj ne upošteva prihrankov zaradi sprememb v invalidskih in družinskih pokojninah. Svet je upošteval študijo in zahteval, da Komisija pripravi oceno vseh elementov, ki bistveno vplivajo na stroške pokojnin, ter jo pozval, naj v svoji oceni upošteva več vidikov politike. Poleg tega je Svet Komisijo prosil, da na podlagi te ocene do konca leta 2011 predloži ustrezne predloge za spremembo kadrovskih predpisov. Zgradba sedanjega poročila je v skladu z omenjeno zahtevo Sveta. 1.2. Zelena knjiga za ustrezne, vzdržne in varne evropske pokojninske sisteme Sočasno z omenjenim postopkom, ki ga je začel Svet, je Zelena knjiga za ustrezne, vzdržne in varne evropske pokojninske sisteme[6] sprožila razprave o ključnih izzivih, s katerima se spoprijemajo pokojninski sistemi: staranje prebivalstva ter finančna in gospodarska kriza. Opredelila je prednostne naloge pri posodabljanju pokojninskih politik v EU, da se dosežeta dva glavna cilja: obravnava ustreznosti pokojnin in zagotovitev vzdržnosti. Cilja je med drugim mogoče doseči: – z vzpostavitvijo vzdržnega ravnotežja med časom zaposlitve in časom upokojitve; – z odpravo ovir pri mobilnosti v EU z okrepitvijo notranjega trga za pokojnine in izboljšanjem mobilnosti pokojnin; – s spodbujanjem varnejših in, preglednejših pokojnin z boljšim ozaveščanjem in obveščanjem. 2. Metodologija 2.1. Primerjalni pristop Pri ocenjevanju, ali je PSEO usklajen z nacionalnimi pokojninskimi sistemi, je Komisija uporabila primerjalni pristop. Ta vključuje opredelitev metodologije, tj. opredelitev primerljivega vzorca, časovnega okvira in primerljivih elementov različnih pokojninskih sistemov za javne uslužbence. Samo po sebi umevno je, da moramo pri ocenjevanju posameznih elementov v različnih pokojninskih sistemih vedeti, da so ti medsebojno povezani in odvisni. Zato lahko le s povezovanjem vseh teh elementov dobimo celotno sliko nekega pokojninskega sistema za javne uslužbence. Obenem moramo upoštevati zapletenost in posebnosti pokojninskih sistemov, ki jih primerjamo. Pri opredelitvi časovnega okvira moramo upoštevati dinamiko in raznolikost pokojninskih sistemov za javne uslužbence. Za javne uslužbence pogosto veljajo različni pogoji, ki so odvisni od njihove starosti, oddelka, v katerem so zaposleni, ali dneva začetka službovanja (ali datuma vstopa na trg dela). Ta raznolikost je neločljivo povezana z načinom uvedbe reform pokojninskih sistemov, včasih tudi zaradi potrebe po ohranitvi nekaterih pridobljenih pravic. Zaradi zagotavljanja primerljivih rezultatov to poročilo upošteva sedanje stanje za javne uslužbence, ki so se zaposlili v letu 2011, in že vzpostavljene prehodne ukrepe. 2.2. Ustrezne primerjave PSEO je obvezen poklicni pokojninski sistem za javne uslužbence EU, zato ga je treba primerjati s pokojninskimi sistemi za javne uslužbence v državah članicah in drugih mednarodnih organizacijah ter ne s splošnimi nacionalnimi pokojninskimi sistemi za zasebni sektor. Splošne pokojninske sisteme opredeli država in običajno ne veljajo za javne uslužbence. Čeprav Komisija v tem poročilu PSEO ni primerjala s pokojninskimi sistemi drugih mednarodnih organizacij, pa meni, da so take primerjave popolnoma ustrezne zaradi podobnih značilnosti osebja in primerljive narave dela. Komisija ne izključuje možnosti izvedbe take analize v prihodnje. Da bi Komisija lahko ocenila, ali je PSEO skladen s pokojninskimi sistemi za državne javne uslužbence, je države članice prosila, naj odgovorijo na vprašalnik o svojih pokojninskih sistemih za državne javne uslužbence, zaposlene v osrednji vladi. Šestindvajset držav članic je vrnilo izpolnjene vprašalnike, Francija pa kljub več opominom ni odgovorila. To poročilo temelji na odgovorih, ki so jih posredovale države članice. Pri ocenjevanju PSEO je treba upoštevati poseben položaj uslužbencev EU: institucije EU večinoma zaposlujejo osebje iz tujine, in sicer iz 27 držav članic, kjer se nacionalni pokojninski sistemi bistveno razlikujejo. To pa ne velja za javno upravo v državah članicah. Glede drugih mednarodnih organizacij so samo Združeni narodi primerljive velikosti, kar otežuje medsebojno primerjavo podobnih sistemov. Čeprav je Komisija mnenja, da so pokojninski sistemi drugih mednarodnih organizacij in nacionalni pokojninski sistemi najprimernejši za primerjavo, pa za te primerjave veljajo omejitve, ki jih poročilo izpostavlja. Na primer, številni sistemi v državah članicah so dokladni, medtem ko PSEO deluje kot hipotetični sklad. Vse elemente pokojninskega sistema je treba obravnavati kot celoto, obenem pa je treba upoštevati posebne vidike javne uprave EU za zagotovitev ustreznih, vzdržnih in varnih pokojnin za uslužbence institucij EU. Institucije EU zaposlujejo v glavnem osebje iz tujine, in sicer iz vseh 27 držav članic, ter na mednarodnem trgu dela tekmujejo z drugimi mednarodnimi organizacijami, diplomatskimi službami, službami osrednje vlade, večnacionalnimi družbami, odvetniškimi pisarnami, finančnimi svetovalnimi podjetji itd. Še naprej morajo biti privlačen delodajalec, da ohranijo geografsko ravnovesje med osebjem in so sposobne dosegati cilje politik ter s tem zadovoljiti pričakovanja državljanov EU in držav članic. 2.3. Ločeni pokojninski sistemi za javne uslužbence Za javne uslužbence so v vseh mednarodnih organizacijah, v približno polovici svetovnih držav in v večini držav članic EU vzpostavljeni ločeni poklicni pokojninski sistemi. V novih državah članicah so vzpostavljeni enotni združeni sistemi, vendar pogosto veljajo različna pravila za različne skupine zaposlenih. Na Irskem in v Španiji za javne uslužbence velja nacionalni pokojninski istem, vendar pa imajo posebne sisteme dopolnilnih pokojnin (dodatne pokojnine z določenimi pravicami za javne uslužbence). V Združenem kraljestvu za javne uslužbence delno velja obvezni pokojninski sistem, ki velja za zaposlene v zasebnem sektorju. Razlogi za zagotovitev pokojnin za javne uslužbence se nekoliko razlikujejo od razlogov za vzpostavitev splošnih nacionalnih pokojninskih sistemov, katerih namen je zagotoviti ustrezne pokojnine. Cilji so naslednji: zagotoviti neodvisnost javnih uslužbencev, zagotoviti, da je poklicna pot v javnem sektorju privlačna, odlog stroškov nagrajevanja javnih uslužbencev v prihodnost in zagotoviti, da so pokojnine starejših javnih uslužbencev politično in družbeno sprejemljive. Pokojninski sistemi za javno upravo sicer imajo nekaj enakih družbenopolitičnih ciljev kot nacionalni pokojninski sistemi, vendar pa morajo upoštevati tudi kadrovsko politiko delodajalca. Zato politika na področju pokojnin v javni upravi vključuje tudi splošna vprašanja o nagrajevanju in plačilu javnih uslužbencev[7]. 3. Pokojninski sistem za evropske uradnike (PSEO) 3.1. Glavni pojmi 3.1.1. Pravne podlage V skladu s členom 83 kadrovskih predpisov: – izplačila dajatev po tem pokojninskem sistemu bremenijo proračun Unije; – države članice skupno jamčijo za izplačilo teh dajatev; – uradniki prispevajo tretjino stroškov financiranja pokojninskega sistema. Člen 83a in Priloga XII h kadrovskim predpisom določata aktuarska pravila za izračun prispevne stopnje, da se zagotovi ravnotežje pokojninskega sistema. Dajatve, ki se izplačajo po tem sistemu, so določene v poglavju 3 naslova V kadrovskih predpisov in v Prilogi VIII k predpisom. 3.1.2. Načelo hipotetičnega sklada Evropska skupnost za premog in jeklo (ESPJ) je imela pokojninski sklad, vendar ga je ob združitvi institucij Skupnosti leta 1967 ukinila in nadomestila s hipotetičnim skladom. Hipotetični sklad je bil ustanovljen za Evropsko gospodarsko skupnost s sprejetjem kadrovskih predpisov v letu 1962. Upoštevati je treba, da PSEO ne deluje kot dokladni sistem. V dokladnem pokojninskem sistemu se prispevna stopnja ali pokojninske pravice prilagajajo, da se doseže letno ravnovesje med zbranimi prispevki in pokojninskimi izdatki. Če ravnovesja ni mogoče doseči, se razlika financira iz proračuna prek davkov. To pa ne velja za PSEO, kjer pokojninski prispevek dejansko pokriva stroške pokojninskih pravic, pridobljenih v določenem letu, in sploh ni povezan s pokojninskimi izdatki v istem letu. Ko bo PSEO zrel, bo nedvomno nastala vrzel med pokojninskimi prispevki in pokojninskimi izdatki, kar je posledica obresti na zbrane prispevke, ki se obračunavajo, dokler se ne izplačajo v obliki pokojnin. Naložbeni sklad dejansko ne obstaja, vendar pa velja, da se znesek, ki bi se zbral v takem skladu, vloži v države članice (na osnovi ugotovljenih povprečnih letnih obrestnih mer za dolgoročni javni dolg držav članic) in se odraža v pokojninski obveznosti, ki jo jamčita člen 83 kadrovskih predpisov in člen 4(3) PEU. Kar zadeva proračun, je pokojninski sistem v preteklosti ustvaril čiste prihodke, kajti aktivni uslužbenci so plačevali prispevke za pridobljene pokojninske pravice, vendar pa je pokojnine dejansko prejemalo zelo malo upokojenih ali invalidnih uslužbencev. Prihodek je obsegal pokojninske prispevke, ki so jih plačevali uslužbenci, in prispevek delodajalca, ki pa ni bil vplačan v sklad, ampak se je zgolj odrazil v pokojninski obveznosti. Dolgoročno se bodo pokojninski izdatki ob upokojevanju aktivnih uslužbencev neizogibno povečali. Rast se bo nadaljevala do zrelosti pokojninskega sistema – torej dokler se število umrlih upokojencev v določenem letu ne izenači s številom novih upravičencev. Zneski, ki bi jih pokrival pokojninski sklad, so zdaj (in bodo tudi v prihodnje) financirani iz proračuna in vplivajo na pokojninsko obveznost. V skladu s pristopom hipotetičnega sklada pa zbrani prispevki uslužbencev niso bili vloženi v dejanski pokojninski sklad, ampak so bili namesto tega preneseni v proračun EU in porabljeni v skladu z odločitvami proračunskih organov, tj. niso bili dodeljeni nobenemu konkretnemu področju politike. Za ostala sredstva, ki bi običajno ustrezala delodajalčevemu prispevku, pa je bila sprejeta odločitev, da se ne bodo zbirala[8]; namesto tega so se institucije EU zavezale k plačevanju prihodnjih pokojninskih pravic (ki bodo bremenili proračun Unije) ob upokojitvi uslužbencev. V skladu s členom 83 kadrovskih predpisov morajo države članice skupno jamčiti za izplačilo dajatev. Zaradi tega si je proračun dejansko izposojal ta sredstva od članov sistema, v zameno za jamstvo za izplačilo prihodnjih pravic. Ravnovesje med izposojenimi in odplačanimi zneski se odraža v pokojninski obveznosti. Ko člani PSEO dosežejo upokojitveno starost, se jim ta sredstva izplačajo v obliki pokojninskih pravic. Zato so se pokojninski izdatki v preteklosti postopno povečevali, ta trend pa se bo nadaljeval približno do zrelosti sistema. V zvezi z omenjeno rastjo pokojninskih izdatkov je pomembno vedeti, da so bili novi pokojninski izdatki zaradi upokojitve uslužbenca na današnji dan že poravnani[9] v obliki pokojninskih prispevkov, ki so bili plačani v obdobju službovanja uslužbenca, njegove pokojninske pravice, ki se bodo izplačevale od upokojitve naprej, pa pokriva pokojninska obveznost. 3.1.3. Načelo aktuarskega ravnotežja PSEO temelji na načelu aktuarskega ravnotežja. Letni prispevki, ki jih plačajo uslužbenci, morajo pokriti tretjino pravic, ki so jih uslužbenci pridobili med letom. Pridobljene pravice javnih uslužbencev EU v določenem letu ustrezajo prihodnjim pokojninam, ki jih bodo uslužbenci prejemali po upokojitvi, ter pravici (pod določenimi pogoji) do invalidskega nadomestila, družinske pokojnine ali pokojnine za sirote. Z drugimi besedami, letni prispevek je zasnovan tako, da financira tretjino stroškov službovanja v pokojninskem sistemu, tj. serijo plačil, ki bodo nastala v prihodnosti. Da bi bil ta izračun izvedljiv, je treba oceniti trenutno vrednost serije plačil za evropske javne uslužbence (z uporabo „diskontirane“ obrestne mere). Izračun je torej aktuarska ocena. V tehničnem smislu je metoda izračuna pokojninske prispevne stopnje predpisana z mednarodnim računovodskim standardom MRSJS 25[10] in se zanjo uporablja izraz „metoda predvidenih kreditnih točk“. Vsota aktuarskih vrednosti pravic, ki so jih pridobili aktivni uslužbenci, za katero se v aktuarski praksi uporablja izraz „stroški službovanja“, se primerja z letno vsoto njihovih osnovnih plač, da se izračuna prispevna stopnja. Pokojninska prispevna stopnja ohranja PSEO v ravnovesju. Če aktuarski izračun, ki temelji na različnih parametrih, opredeljenih v kadrovskih predpisih, pokaže, da je treba uporabiti drugačno pokojninsko prispevno stopnjo od veljavne, da se pokrijejo pokojninske pravice, pridobljene v določenem letu, Svet to stopnjo prilagodi na podlagi predloga Komisije. Prispevki, ki se plačajo v tekočem letu, niso izračunani, da pokrijejo izplačila pokojnin v tekočem letu: lahko so višji ali nižji. Načelo aktuarskega ravnotežja zagotavlja dolgoročno ravnotežje in ne letnega ravnotežja: ta koncept se razlikuje od letnega ravnotežja denarnega toka. 4. Primerjalna analiza glavnih značilnosti pokojninskih sistemov za državne javne uslužbence in evropske javne uslužbence 4.1. Upokojitvena starost Zelena knjiga opredeljuje „običajno upokojitveno starost“ kot „starost, pri kateri član pokojninskega sistema postane upravičen do polne pokojnine“. „Obvezna upokojitvena starost“ je starost, pri kateri se pogodba o zaposlitvi samodejno konča zaradi kronološke starosti zaposlenega. „Dejanska upokojitvena starost“ je starost, pri kateri se posameznik dejansko upokoji. Na splošno velja, da je dejanska upokojitvena starost nižja kot običajna upokojitvena starost. Vendar pa se zaradi razpoložljivosti podatkov starost ob umiku s trga dela pogosto uporablja kot približek za dejansko upokojitveno starost. Na primer, leta 2008 je bila povprečna starost ob umiku s trga dela v državah članicah[11] naslednja: 55,5 v Romuniji, 59,3 v Franciji in na Poljskem, 63,2 na Nizozemskem in 63,8 leta na Švedskem. Povprečna starost umika v vseh državah članicah je bila 61,4 leta. Dejanska upokojitvena starost v institucijah EU je od 61 do 62 let. 4.1.1. Običajna upokojitvena starost V številnih državah članicah je običajna upokojitvena starost javnih uslužbencev nižja kot v splošnih pokojninskih sistemih. Spodnji graf prikazuje običajno upokojitveno starost v javnih službah osrednje vlade držav članic: [12] Opomba: Francija ni vključena v graf, ker ni odgovorila na vprašalnik. Če upoštevamo samo upokojitveno starost za moške, je treba izpostaviti, da je večina držav članic določila običajno upokojitveno starost med 61 in 63 leti. V treh državah članicah je še vedno 60 let, v desetih pa celo 65 let. V šestih državah članicah je običajna upokojitvena starost za ženske nižja kot za moške, in sicer 61 let ali manj. Običajna upokojitvena starost za javne uslužbence EU se je v letu 2004 zvišala s 60 na 63 let (tako za ženske kot moške), pri čemer za obstoječe uslužbence veljajo prehodne določbe (od 60 do 63 let, odvisno od starosti uslužbenca dne 1. maja 2004). Sedanja običajna upokojitvena starost 63 let je v grobem skladna s standardnimi starostmi za upravičenost do pokojnine za javne uslužbence v državah članicah. Če institucije EU zvišajo običajno upokojitveno starost na 65 let, bo ta višja kot običajna upokojitvena starost za javne uslužbence v večini držav članic. 4.1.2. Obvezna upokojitvena starost Obvezna upokojitvena starost je še en pomemben kazalnik, ki ga je treba upoštevati pri opisovanju pokojninskih sistemov. Tretjina držav članic je določila 63 ali 65 let kot starost, pri kateri se pogodba o mandatu ali zaposlitvi za javnega uslužbenca izteče, v devetih državah članicah pa za javne uslužbence ni zgornje starostne omejitve. Poudariti je treba, da predlog Komisije določa, da se javnim uslužbencem dovoli delo do največ 67 let starosti, če je to v interesu službe, kar je bilo prej mogoče samo v izjemnih primerih. Opomba: Francija ni vključena v graf, ker ni odgovorila na vprašalnik. Ta dvig obvezne upokojitvene starosti bo institucije EU uvrstil v kategorijo tistih držav članic, v katerih imajo javni uslužbenci možnost delati najdlje, medtem ko mora večina držav članic izvesti strukturne reforme, da spodbudi podaljšanje delovne dobe. 4.1.3. Minimalna upokojitvena starost Glede predčasne upokojitve večina držav članic ohranja minimalno upokojitveno starost okrog 58 let. Vendar pa vsaj deset držav članic javnim uslužbencem, ki imajo najnižje možno število let delovne dobe, omogoča upokojitev, preden dopolnijo 58 let. To velja za Združeno kraljestvo, kjer se javni uslužbenci lahko upokojijo s 50 leti. Opomba: Francija ni vključena v graf, ker ni odgovorila na vprašalnik. V predlogu je Komisija predlagala ukrepe za omejitev dostopa do sistemov predčasne upokojitve in drugih načinov predčasnega umika s trga dela, da bi javnim uslužbencem omogočila podaljšanje delovne aktivnosti. Zlasti bi se zmanjšalo število uslužbencev, ki se lahko predčasno upokojijo brez zmanjšanja pokojninskih pravic, pri čemer bi se starost za predčasno upokojitev dvignila na 58 let. Nekatere države članice so začele uvajati podobne reforme, druge pa morajo take ukrepe še izvesti. 4.2. Pokojninska stopnja Zelena knjiga opredeljuje pokojninsko stopnjo kot „stopnjo, po kateri se kopičijo prihodnje pokojninske pravice. Uporablja se pri sistemih z določenimi pravicami ter temelji na enačbi, ki je vezana na načrt“. Pri primerjavi obstoječih pokojninskih stopenj med državami članicami je pomembno sočasno upoštevati tudi osnovo, zaradi česar je primerjava zelo zapletena. Prvič, v skoraj dvanajstih državah članicah bi se del pokojnine lahko izplačeval v skladu z drugačnimi pravili od pokojninske stopnje. V različnih državah članicah se pokojninske stopnje uporabljajo v številnih okoliščinah. Na primer, v Združenem kraljestvu je pokojninska stopnja največ 2,30 % zadnje plače, na Portugalskem je med 2,00 % in 2,30 % za vsako koledarsko leto posebej, na Nizozemskem je 2,05 % pokojninske osnove, v Nemčiji pa obsega 1,80 % končne plače in družinskih dodatkov za vsako leto delovne dobe. Sedanja pokojninska stopnja za uradnike in uslužbence Evropske unije je 1,90 % njihove končne osnovne plače za vsako leto delovne dobe; stopnja se je znižala z 2 % na 1,9 % z reformo iz leta 2004[13]. To stopnjo v celoti upravičuje posebni status uslužbencev EU. Upoštevati je treba dejstvo, da je povprečna starost prve zaposlitve v evropski javni upravi 35 let. Zato imajo uslužbenci manj časa za pridobitev pokojninskih pravic kot državni javni uslužbenci. Poleg tega se ob prenosu pokojninskih pravic evropskih javnih uslužbencev iz držav članic ne upošteva delovna doba, ampak prenesena denarna vrednost. Primerjava držav članic in institucij EU se dodatno zaplete še zaradi enega vidika, namreč pokojninska stopnja se lahko razlikuje tudi glede na starost. Finska omogoča postopno pokojninsko stopnjo, ki je enaka 1,5 % prihodkov za obdobje starosti od 18 do 52 let, 1,9 % za obdobje starosti od 53 do 62 let in 4,5 % za obdobje starosti od 63 do 68 let. To je nedvoumna spodbuda javnim uslužbencem, da delajo dlje. Institucije EU so sprejele podoben pristop z uvedbo spodbude v obliki dodatnih pokojninskih pravic za delo po dopolnitvi običajne upokojitvene starosti (znana je kot „barcelonska spodbuda“). Spodnji graf prikazuje pokojninske stopnje, ki jih države članice uporabljajo za izračun pokojnin. Opomba: Francija ni vključena v graf, ker ni odgovorila na vprašalnik. 4.3. Pokojninska osnova Države članice uporabljajo zelo različne sisteme v zvezi z osnovo za izračun pokojnine ob upokojitvi uradnika. Nekatere države članice, kot so Ciper, Irska in Združeno kraljestvo, za pokojninsko osnovo upoštevajo zadnjo plačo ali plače v zadnjem letu. V drugih državah članicah (na primer na Finskem, Madžarskem in Slovaškem) se za izračun pokojnine upošteva povprečje plač v celotni delovni dobi. To pomeni, da je karierno napredovanje zelo pomembno pri določitvi pokojninske osnove. Na primer, v sistemih, kjer se za osnovo upoštevajo zadnja leta zaposlitve in je zadnji del kariernega napredovanja zelo počasen, to le malo vpliva na pokojnine. Enak učinek se pojavi v sistemih, v katerih se upošteva povprečna plača v delovni dobi, kadar je razlika med začetno in končno plačo majhna. V institucijah EU je osnova za pokojnino osnovna plača v zadnjem plačnem razredu, v katerega je bil uradnik uvrščen vsaj eno leto. Ohranitev tega sistema podpirajo pomembni razlogi. V reformi kadrovskih predpisov iz leta 2004 je bila karierna struktura v institucijah EU prenovljena in podaljšana z uvedbo dodatnih plačnih razredov, da bi se ustvarile storilnostne spodbude za celotno delovno dobo. Zaradi tega so se začetne plače znižale. Poleg tega glede na visoko povprečno starost zaposlenih mnogi med njimi ne bi mogli napredovati v višje plačne razrede, če bi napredovali s povprečno hitrostjo. Zato bi sprememba pokojninske osnove znatno bolj vplivala na raven pokojnin v institucijah EU kot v državnih službah z nižjim številom plačnih razredov, obenem pa bi bili za izkušeno osebje začetni razredi še manj privlačni. Da bi institucije EU pritegnile usposobljeno osebje iz vseh držav članic, bi zato morale poiskati alternativne rešitve, ki pa so morda dražje (na primer s pripravo razpisov v višjih plačnih razredih za izkušeno osebje, rezultat katerih ne bi bile samo višje plače, ampak tudi višje pokojnine). 4.4. Najvišja možna pokojninska stopnja Najvišjo možno pokojninsko stopnjo predstavlja zgornja omejitev pokojninskih pravic, ki jih lahko oseba doseže v svoji delovni dobi. Ker ta koncept v nekaterih državah članicah ne obstaja, na primer na Češkem, Finskem, v Romuniji, Latviji in Estoniji, pokojninske pravice javnih uslužbencev v navedenih državah članicah ustrezajo njihovim letom službovanja, medtem ko so institucije EU in druge države članice določile zgornjo omejitev. Učinek take zgornje omejitve je, da je oseba morda dolžna delati, dokler ne doseže običajne upokojitvene starosti, ne da bi pridobila katere koli dodatne pokojninske pravice, še vedno pa bi morala prispevati v pokojninski sistem, če je dosegla najvišjo možno pokojninsko stopnjo. Najvišje možne pokojninske stopnje se v posameznih državah članicah zelo razlikujejo. Na primer, v Franciji[14] je najvišja možna pokojninska stopnja 75 %, ki pa se lahko zaradi različnih premij poveča na 80 %. V Nemčiji je najvišja možna pokojninska stopnja 71,75 % končne osnovne plače in družinskih dodatkov. Nekatere države članice so stopnje opredelile na podlagi najvišje plače v vsej delovni dobi. To velja za Združeno kraljestvo, kjer bi upokojenci lahko prejeli najvišjo pokojnino, ki bi ustrezala 66 % do 75 % najvišjih plač, odvisno od pokojninskega sistema. V Sloveniji in Avstriji je najvišja stopnja 80 % najvišje plače, prejete v določenem številu let. Najvišja možna pokojnina za uradnike in druge uslužbence Evropske unije je 70 % končne osnovne plače, ki ustreza zadnjemu plačnemu razredu, v katerega je bil uradnik ali uslužbenec uvrščen vsaj eno leto. Da bi javni uslužbenci EU dosegli najvišjo možno pokojninsko stopnjo, morajo delati vsaj 37 let; če se upokojitvena starost zviša na 65 let, pa morajo začeti v starosti 28 let, da lahko v javni službi EU pridobijo največje možne pokojninske pravice. Ker je povprečna starost ob zaposlitvi v Evropski komisiji 35 let, večina osebja ne bo mogla doseči najvišje možne pokojninske stopnje. To se dogaja že zdaj: zbrane pokojninske pravice uslužbencev, ki so se upokojili v letu 2010, v povprečju dosegajo 63 %, za uslužbence, zaposlene po 1. maju 2004, pa okrog 57 %. Edina možnost za dosego pokojnine, ki presega 70 % pokojninskih pravic, je uporaba zneska življenjskega minimuma. Uradnik ali drugi uslužbenec je upravičen do pokojnine, ki je enaka osnovni plači uradnika s prvo stopnjo napredovanja v okviru prvega plačnega razreda po 25 letih zaposlitve. Vendar pa to velja samo za najnižje kategorije osebja (za več podrobnosti glej poglavje tega poročila o uporabi pogodbenih uslužbencev in pogojih, ki veljajo za pogodbene uslužbence). V nekaterih državah članicah je najvišja možna pokojninska stopnja nižja od 70 %, vendar se uporablja pri drugačni osnovi. Na Danskem, na primer, je najvišja možna pokojninska stopnja 57 %, vendar velja samo za zakonsko določeno pokojnino in ne za državno pokojnino, ki je odvisna od obdobja bivanja na Danskem. Oseba mora na Danskem živeti 40 let po svojem 15. rojstnem dnevu, da je upravičena do polne državne pokojnine Danske. Državna pokojnina vključuje osnovni znesek in pokojninski dodatek. Bruto osnovni znesek je 58 032 danskih kron (7 780 EUR[15]) na leto. Pokojninski dodatek za samske osebe je 58 416 danskih kron (7 831 EUR) letno, za osebe v zakonski ali zunajzakonski skupnosti pa 27 276 danskih kron (3 657 EUR)[16]. Za primerjavo bi se teoretične nadomestitvene stopnje[17] v državah članicah lahko uporabljale kot primerjalni zgledi. Te je razvila Podskupina za kazalnike v okviru Odbora za socialno zaščito. V večini držav članic se nadomestitvene stopnje gibljejo med 60 % in 80 % zadnjih dohodkov. Povprečna stopnja bi bila okrog 75 %; ta stopnja se uporablja v Združenem kraljestvu. 4.5. Prispevna stopnja uslužbencev Prispevna stopnja uslužbencev je del plače uslužbenca EU, ki se plačuje za financiranje ene tretjine aktuarskega stroška pokojninskega sistema. Preostali dve tretjini se financirata s prispevkom delodajalca. V praksi institucije EU ne plačujejo svojega dela za financiranje sistema, ampak za plačilo pokojnin – s kompenzacijo – skupno jamčijo države članice (člen 83 kadrovskih predpisov) (glej točko 5.8). Tudi tu so primerjave med državami članicami kompleksne zaradi raznolikih osnov, na katerih temelji prispevek (vključuje osnovno plačo, bruto dohodek, realno plačo, bruto plače itd.). Upoštevati je treba, da v nekaterih državah članicah uradnikom sploh ni treba prispevati v pokojninski sistem, saj vse prispevke pokriva država in se njihove pokojnine izplačujejo iz proračuna. To velja za Bolgarijo, Estonijo, Nemčijo in Švedsko ter nekatere pokojninske sisteme v Belgiji in na Danskem. Na ravni evropske javne uprave je treba upoštevati, da je skupna pokojninska prispevna stopnja potrebna za ohranjanje ravnotežja v PSEO in da se izračuna vsako leto. Delež, ki ga plačajo uradniki EU (1/3 celotnega prispevka), se ustrezno prilagodi (v skladu s členom 83 kadrovskih predpisov). Na primer, za leto 2009 je bila pokojninska prispevna stopnja za uradnike EU 10,9 %, za leto 2010 11,3 % in za leto 2011 11,6 % osnovne plače[18]. V veliki večini držav članic je pokojninska prispevna stopnja osebja nižja od stopnje v PSEO. V nekaterih državah članicah je stopnja okoli 5 % ali manj (Združeno kraljestvo, Ciper, Litva in Španija), druge pa so jo določile med 5 % in 10 % (Finska, Nizozemska, Češka, Irska, Grčija, Slovaška, Luksemburg, Italija, Latvija, Madžarska in Poljska). Pokojninska prispevna stopnja je višja od stopnje v PSEO samo v dveh državah članicah: v Avstriji, kjer se giblje od 10,25 % do 12,55 %, in v Sloveniji, kjer je najvišja omejitev 15,5 %. Opomba: Francija ni vključena v graf, ker ni odgovorila na vprašalnik. 4.6. Letna prilagoditev pokojnin Odločilni dejavnik dinamike pokojninskih izdatkov je pravilo indeksacije. Kot poudarja Skupno poročilo o pokojninah za leto 2010, so bili številni svežnji reform spremenjeni na področju indeksacije pokojnin v obdobju upokojitve. Vprašanje indeksacije se lahko obravnava kot izbira med nižjo začetno pokojnino z indeksacijo glede na dohodke in višjo začetno pokojnino z indeksacijo glede na cene.[19] V veliki večini držav članic (vse razen Madžarske, Litve ter nekaterih danskih in poljskih pokojninskih sistemov)[20] pokojnine prilagaja osrednja vlada v skladu z več pomembnimi kazalniki, kot so: indeks cen življenjskih potrebščin, rast plač, rast BDP ali rast prihodkov iz socialnih davkov. Nekatere države članice za prilagajanje pokojnin uporabljajo en kazalnik (indeks cen življenjskih potrebščin ali rast plač), druge pa uporabljajo tehtani indeks, ki temelji na dveh kazalnikih. Nekatere države članice (Slovenija, Danska v primeru uradnega pokojninskega sistema, Irska in Nizozemska) svoje pokojnine prilagajajo na osnovi sprememb plač, veliko drugih držav pa jih prilagaja s cenami in plačami (Belgija, Ciper, Češka, Finska, Luksemburg, Slovaška in nekateri pokojninski sistemi na Poljskem). Za institucije EU se pokojnine prilagajajo po enaki metodi kot plače uradnikov EU. Te se prilagajajo letno z upoštevanjem sprememb v kupni moči uradnikov v osrednji vladi držav članic in cen v Bruslju (bruseljski mednarodni indeks). Ta metoda je usklajena s praksami vseh držav članic z izjemo nekaterih, ki gibanje pokojnin indeksirajo z gibanjem številnih pomembnih kazalnikov, kot je pojasnjeno zgoraj. Številne države članice pokojnine prilagajajo bodisi na osnovi sprememb v plačah bodisi na osnovi kombiniranega indeksa, ki vključuje tudi spremembe v plačah. Vendar pa je v večini sistemov indeksiranje vezano na inflacijo ali na kombinirani indeks, ki vključuje tudi inflacijo. Sočasno je ta metoda, ki jo uporabljajo institucije EU, povzročila prilagoditve plač in pokojnin, nižje od stopnje inflacije. V obdobju 2004–2010 so bile prilagoditve pokojnin nižje od stopnje inflacije (za 1,8 %). Če bi se metoda prilagajanja pokojnin spremenila in bi bila povezana s prilagajanjem pokojnin uradnikov v državah članicah, bi bil rezultat po vsej verjetnosti ugodnejši za upokojence institucij EU kot pri sedanji metodi, saj večina držav članic pokojnine indeksira z inflacijo. Poudariti je treba, da je letna prilagoditev pokojnin že upoštevana v pokojninskih prispevkih uslužbencev. Zato je lahko neprilagoditev sedanjih izplačanih pokojnin podlaga za pravno izpodbijanje, saj nedvomno predstavlja kršitev pridobljenih pravic. 4.7. Možna ustanovitev dejanskega pokojninskega sklada Kot je bilo pojasnjeno, PSEO deluje kot hipotetični sklad, kar pomeni, da dejanski naložbeni sklad ne obstaja. Večje vnaprejšnje financiranje v taki ali drugačni obliki je bil priljubljen odziv politike držav članic na demografski izziv.[21] Vendar pa je pomembno upoštevati, da je za večino evropskih državljanov dokladni pokojninski sistem najpomembnejši dejavnik zagotavljanja pokojnin na splošno in bo tudi vnaprej. Do nedavnega so vnaprej financirani pokojninski sistemi imeli pomembno vlogo na Danskem, Irskem, Nizozemskem, Švedskem in v Združenem kraljestvu, kjer je začetna omejitev dokladnega javnega sistema na osnovno pavšalno pokojnino za vse spodbudila rast zasebnih pokojnin, bodisi v obliki kolektivnih poklicnih pokojnin ali individualnih pogodb o pokojninskem zavarovanju. Vendar pa so v preteklem desetletju pokojninskih reform številne države razširile vlogo obstoječih zasebnih sistemov (npr. Danska in Nemčija) ali uvedle nove elemente vnaprej financiranih, zasebno upravljanih pokojnin v svoje zakonsko določene pokojninske sisteme (Bolgarija, Estonija, Latvija, Litva, Madžarska, Poljska, Romunija, Slovaška, Švedska). Nekatere reforme so bile zaradi krize razveljavljene delno (npr. v Latviji in na Poljskem) ali v celoti (npr. na Madžarskem), vendar pa se bo ob zrelosti sistemov prispevek vnaprej financiranih sistemov k dohodkom upokojencev povečal. Delež pokojninskih prihodkov iz vnaprej financiranih pokojninskih sistemov, predviden za hipotetičnega upokojenca, ki se upokoji v obdobju 2008–2048[22] Velika večina pokojninskih sistemov v državah članicah prav tako ni financirana, kar pomeni, da se pokojninski prispevki ne prenašajo v sklad. Nekatere države članice (Avstrija, Latvija, Portugalska, Slovaška, Nizozemska, Švedska, Poljska in Danska) imajo delno naložbene sisteme. Drugače je v drugih mednarodnih organizacijah, ki imajo bodisi popoln pokojninski sklad ali pa so v prehodnem obdobju po uvedbi pokojninskega sklada. Predvidene so štiri možnosti za ustanovitev dejanskega pokojninskega sklada za institucije EU. Prvi stolpec v vseh spodnjih preglednicah vsebuje podatek o stroških službovanja (letnih prispevkih delodajalca v novo ustanovljeni sklad), v drugem stolpcu so prikazani letni pokojninski izdatki v zvezi s hipotetičnim skladom v veljavnem pokojninskem sistemu, tretji stolpec pa prikazuje letni seštevek obeh stroškov („skupni stroški v razdelku V“). Dolgoročna analiza skupnih letnih stroškov in različnih možnosti za obdobje 2013–2020 je uporabna pri ocenjevanju prednosti in pomanjkljivosti posameznih scenarijev. – 1. scenarij: prenos vrednosti hipotetičnega sklada v dejanski sklad. Ta scenarij je do določene mere hipotetičen, kajti v prvem letu bi nastali ogromni stroški, saj bi moral biti v dejanski sklad prenesen ustreznik pokojninske obveznosti. V naslednjih letih bi ostal prispevek delodajalca nizek in stabilen (okrog 800 milijonov EUR), v sklad pa bi moral biti vplačan skupaj s prispevki uslužbencev (okrog 400 milijonov EUR). Kratkoročno in v obdobju 2013–2020 je ta možnost daleč najdražja za proračun EU. Ne glede na to pa močno vpliva na pokojninsko obveznost, saj bi pokojninsko obveznost pokril znesek v pokojninskem skladu. – 2. scenarij: pokojninski sklad bi pokrival novo zaposleno osebje, sedanji zaposleni pa bi bili še naprej vključeni v obstoječi pokojninski sistem. Po tej hipotezi bi letni pokojninski izdatki in pokojninski izdatki v obdobju 2013–2020 v zvezi s hipotetičnim skladom ostali enaki, kot če dejanski pokojninski sklad ne bi bil ustanovljen. Sedanji zaposleni bi bili še naprej vključeni v obstoječi pokojninski sistem, predvideva pa se, da se skoraj nihče od novih zaposlenih ne bi upokojil pred letom 2020. Letni prispevek delodajalca v sklad bi se povečal v skladu s številom novih zaposlenih, ki jih pokriva dejanski pokojninski sklad. Ta številka se v prvih letih zdi visoka zaradi velikega pretoka pogodbenih in začasnih uslužbencev. Ta scenarij bi torej v kratko- do srednjeročnem obdobju terjal višje stroške kot obstoječi pokojninski sistem (13 520 milijonov EUR v obdobju 2013–2020 namesto 12 600 milijonov EUR). Vendar pa bi se stroški dolgoročno občutno znižali, ko bi pokojninski sklad dosegel zrelost. – 3. scenarij: nove pokojninske pravice bi pokrival dejanski pokojninski sklad, pretekle pokojninske pravice pa hipotetični sklad. Ob tej predpostavki bi bili letni pokojninski izdatki sedanjega pokojninskega sistema nižji od napovedanih pokojninskih izdatkov do leta 2020, če se dejanski sklad ne ustanovi. Prispevki delodajalca v dejanski sklad bi ostali stabilni (okrog 800 milijonov EUR na leto), vendar pa bi bili v obdobju 2013–2020 bistveno višji kot pri drugem scenariju (6,4 milijarde EUR v primerjavi z 920 milijoni EUR). Zato bi ta scenarij kljub hitrejšemu prehodu srednjeročno zahteval še višje stroške kot drugi scenarij. – 4. scenarij: dejanski sklad bi pokril eno tretjino vseh novo pridobljenih pravic, ki jih pokrivajo pokojninski prispevki uslužbencev. Preostali dve tretjini pokojninskih pravic, skupaj z vsemi pokojninskimi pravicami, pridobljenimi v preteklosti, bi še naprej pokrival hipotetični sklad. Scenarij bi vključeval prenos pokojninskih prispevkov uslužbencev v naložbeni sklad, in ker bi ta sklad v prihodnje delno pokrival tretjino pokojninskih stroškov, bi se pokojninski izdatki dolgoročno znižali za tretjino. Ob tej predpostavki in brez kakršnih koli sprememb bi bili pokojninski izdatki iz hipotetičnega pokojninskega sistema, ki bi pokrivali dve tretjini novo pridobljenih pokojninskih pravic, do leta 2020 nekoliko nižji od predvidenih pokojninskih izdatkov (12 100 milijonov EUR v primerjavi z 12 600 milijoni EUR). Delodajalec ne bi prispeval v dejanski sklad, saj bi tretjino novo pridobljenih pravic v celoti pokrivali pokojninski prispevki uslužbencev. Zato bi bil kratko- in srednjeročno četrti scenarij za proračun EU najcenejši od vseh. Vendar pa bi se dolgoročno skupni stroški v razdelku V podvojili glede na ostale scenarije (1 650 milijonov EUR v primerjavi z 800 milijoni EUR). 4.8. Spodbude za zagotavljanje zasebnih pokojnin Dandanes se zasebni pokojninski sistemi vse bolj uporabljajo v veliko državah članicah, da se dosežejo cilji ustreznosti in vzdržnosti. Komisija je v Zeleni knjigi izpostavila pomen zagotavljanja dovolj možnosti za pridobitev pravic iz dodatnega pokojninskega zavarovanja, na primer z omogočanjem daljše delovne dobe in večjo dostopnostjo sistemov dodatnega pokojninskega zavarovanja. Poleg tega je Komisija poudarila potrebo po vzpostavitvi ustreznega okvira za dodatno pokojninsko varčevanje, katerega uspeh je odvisen predvsem od ukrepov, ki povečujejo stroškovno učinkovitost in varnost sistemov dodatnega pokojninskega zavarovanja. Nekatere države članice so uvedle ukrepe za dopolnitev javnih dokladnih pokojninskih sistemov z zasebnimi vnaprej financiranimi sistemi. Vendar pa je kriza pokazala, da so vnaprej financirani pokojninski sistemi v finančni krizi in gospodarski recesiji ranljivi, ter izpostavila potrebo po prenovi regulativnega okvira za zagotovitev varnosti zasebnih pokojnin. Omeniti velja, da pokojninski sistem zveze NATO v celoti upravljajo zasebni skladi. Uslužbenci lahko izberejo naložbo v zasebne kapitalske, obvezniške in denarne sklade ter se odločijo za vplačevanje dodatnih prostovoljnih prispevkov v sistem v znesku največ 2 % osnovne plače. V institucijah EU pa bi bilo v primeru uvedbe obveznih ali prostovoljnih zasebnih sistemov dodatnega pokojninskega zavarovanja nujno zagotoviti ustrezen okvir za tak sistem. V skladu z ustaljeno sodno prakso so institucije EU, ki niso samo delodajalec, ampak tudi javni organ, dolžne zaščititi svoje uslužbence. Zato je pomembno, da se natančno oceni morebitni učinek neustreznosti ali celo stečaja zasebnega pokojninskega sistema na proračun EU. Če se sprejme odločitev o uvedbi takih pobud, bi veljalo razmisliti o odobritvi davčnega odtegljaja za tiste, ki vlagajo v zasebne pokojninske sisteme, kajti to bi predstavljalo sorazmerno nizko breme za proračun EU v primerjavi z drugimi možnostmi, kot je subvencioniranje naložb uslužbencev v zasebne pokojninske sisteme. Institucije EU bi lahko v povezavi z zasebniki predlagale zasebne pokojninske sisteme z možnostjo izbire vključitve ali izstopa. Če bi zasebni pokojninski sistemi deloma vlagali v kapital, kar velja za skupni pokojninski sklad za uslužbence Združenih narodov[23] ali NATA, kjer se lahko uslužbenci odločijo, da bodo vlagali v kapitalske, obvezniške in denarne sklade, bi bila lahko pričakovana končna stopnja donosa naložbe višja od stopnje donosa PSEO, vendar bi bila tudi tveganja večja. Tak sistem ima vrsto pomanjkljivosti, ki bi jih bilo treba upoštevati, predvsem dodatni stroški upravljanja naložb ter varnost naložb in s tem prihodnjih pokojnin. 5. Drugi vidiki, ki pomembno vplivajo na pokojninske sisteme javnih uslužbencev 5.1. Uporaba pogodbenih uslužbencev in pogoji, ki veljajo za pogodbene uslužbence Velika večina držav članice razlikuje med javnimi uslužbenci in drugimi zaposlenimi v javnem sektorju. V večini držav članic veljajo za javne uslužbence drugačna pravila glede pravnega statusa, postopkov zaposlovanja, varnosti zaposlitve ter kariernih in plačnih sistemov. Vendar pa v večini držav članic za javne uslužbence in druge zaposlene v javnem sektorju veljajo enaka ali podobna pravila v zvezi s socialnim dialogom, etičnimi in disciplinskimi pravili ter zlasti pokojninskimi sistemi. Glede na publikacijo Javne uprave v EU-27, rezultati reform in prihodnost javne uprave, imajo naslednje države članice ločen pokojninski sistem za javne uslužbence in druge zaposlene v javnem sektorju: Nemčija, Litva, Estonija, Ciper, Belgija, Francija, Grčija, Luksemburg, Španija, Avstrija, Nizozemska in Danska. Preostalih 15 ima enak pokojninski sistem za javne uslužbence in druge zaposlene v javnem sektorju.[24] Reforma kadrovskih predpisov iz leta 2004 je uvedla kategorijo pogodbenih uslužbencev v institucijah EU. Od tedaj pogodbeni uslužbenci v institucijah opravljajo administrativne naloge in posredujejo dodatna znanja. Ob koncu leta 2009 je bilo v vseh institucijah in agencijah skupaj zaposlenih okrog 9 000 pogodbenih uslužbencev, od katerih je okrog dve tretjini zaposlovala Komisija. V skladu s kadrovskimi predpisi za uradnike in pogodbene uslužbence velja enak pokojninski sistem. To je usklajeno z razmerami v večini držav članic, ki imajo enak sistem za uradnike in druge javne uslužbence. Določbe o znesku življenjskega minimuma[25] veljajo za osnovno plačo uradnika s prvo stopnjo napredovanja v okviru prvega plačnega razreda. Uradnik ali drugi uslužbenec pridobi 4 % zneska življenjskega minimuma na leto delovne dobe, kar pomeni, da po 25 letih zaposlitve pokojnina uradnika ali drugega uslužbenca ne sme biti nižja od zneska življenjskega minimuma. Čeprav za uradnike in začasno zaposlene uslužbence veljajo enake določbe, pa imajo pogodbeni uslužbenci, zlasti v nižjih plačnih razredih, več koristi od te določbe, saj so njihove pravice na splošno nižje. Na primer, pogodbeni uslužbenec v funkcionalni skupini I je lahko upravičen do pokojnine, ki je enaka znesku življenjskega minimuma, ki bi bil večji od 70 % njegove končne plače. Vendar pa je to zgolj izjema pri pravilu, ki določa, da se najvišja pokojninska pravica v vsakem primeru omeji na 70 % končne plače. Čeprav zamenjava uradnikov s pogodbenimi uslužbenci ni neposredno povezana s stroški pokojnin, pa močno vpliva na skupne stroške pokojnin, saj omejuje končne plače, ki so osnova za izračun pokojnine. Razlog je, da imajo pogodbeni uslužbenci nižjo plačilno lestvico in krajše povprečno trajanje pogodb v primerjavi z uradniki. Študija Eurostata iz leta 2010 kaže, da bo uvedba kategorije pogodbenih uslužbencev iz leta 2004 ustvarila velike letne prihranke (300 milijonov EUR v letu 2059). Pomembno je ohraniti enak pokojninski sistem za uradnike in pogodbene uslužbence, da so delovna mesta pogodbenih uslužbencev še naprej privlačna za usposobljeno osebje. Že zdaj je težko doseči geografsko ravnovesje med različnimi narodnostmi, predlog o manj privlačnem pokojninskem sistemu za pogodbene uslužbence pa bi še zmanjšal sposobnost institucij, da vzpostavijo geografsko ravnovesje pri tej kategoriji zaposlenih. 5.2. Individualno napredovanje v plačnem sistemu Reforma kadrovskih predpisov iz leta 2004 je uvedla spremembe v karierni strukturi. Čeprav ni neposredno povezana s stroški pokojnin, vpliva na skupne stroške pokojnin, saj omejuje končne plače, ki so osnova za izračun pokojninskih pravic. Te vključujejo nižje začetne plače v kombinaciji z daljšo kariero, ki sicer vključuje več plačnih razredov, obenem pa tudi hitrejše napredovanje. Po podatkih študije Eurostata iz leta 2010 bo ta vidik reforme iz 2004 v letu 2059 ustvaril 94 milijonov EUR letnih prihrankov. Preoblikovanje kariernega napredovanja v funkcionalni skupini AST (strokovno-tehnični uslužbenci), ki ga predvideva predlog Komisije, bo dolgoročno ustvarilo dodatne prihranke. V prihodnje bodo morali uradniki v skupini AST, ki so odgovorni za upravne, tehnične ali izobraževalne dejavnosti, ki zahtevajo določeno mero samostojnosti (tajniške naloge niso vključene), in želijo napredovati v dva najvišja razreda (višji strokovno-tehnični uslužbenci), v izbirnem postopku dokazati, da imajo ustrezno strokovno znanje in izobrazbo na področju upravljanja kadrov, izvajanja proračuna in/ali usklajevanja. Za novo zaposleno tajniško osebje bo verjetno uvedena nova linearna karierna struktura, ki bo imela nižje stopnje napredovanja kot funkcionalna skupina AST in samo šest plačnih razredov. Vendar pa je kljub temu, da napredovanje posameznika v plačnem sistemu vpliva na stroške pokojnin, ta vidik samo drugotnega pomena pri razmisleku o prenovi kariernega sistema v institucijah EU. S pojmovnega vidika bi bilo neustrezno spremeniti karierni sistem, če bi bil njegov edini namen prihraniti pri pokojninah, ne da bi se upošteval njegov močan vpliv na aktivne uslužbence institucij EU. 5.3. Vrzel med pravicami zaposlenih v javni upravi in pokojninami v zasebnem sektorju V skoraj vseh državah članicah za javne uslužbence veljajo ločeni režimi in pogosto tudi ločeni pokojninski sistemi. Številni razlogi podpirajo obstoj teh posebnih sistemov in pokojninskih pravic, ki so morda višje od tistih v splošnih pokojninskih sistemih. Prvič, pokojninske pravice bi morale biti obravnavane kot odloženi del plače javnega uslužbenca, ki se mu izplača ob upokojitvi, ter kot pomemben sestavni del obsežnega svežnja za zaposlene v javni upravi. Drugič, višje pokojninske pravice v javni upravi olajšajo zaposlovanje visoko usposobljenega osebja tudi v tistih primerih, ko to v zasebnem sektorju za primerljivo delovno mesto s podobnimi odgovornostmi prejema višjo plačo. Države članice lahko z višjimi pokojninskimi pravicami upoštevajo dejstvo, da je plača za določena delovna mesta nižja kot v zasebnem sektorju in mora biti zato nadomeščena z višjo ravnjo socialne varnosti. Vendar pa so države članice, kot je poudarjeno v Zeleni knjigi, na splošno odgovorne za oblikovanje in organizacijo svojih pokojninskih sistemov ter zagotavljanje pokojnin. Vrzel med pravicami javnih uslužbencev in pokojninami v zasebnem sektorju je za države članice prednostno vprašanje. Odgovorne so za preoblikovanje pokojninskih sistemov tako, da zagotovijo njihovo ustreznost, vzdržnost in varnost. Glede vprašanja o obstoju vrzeli med pokojninskimi pravicami uslužbencev EU in pokojninskimi pravicami na zasebnem trgu, je treba vedeti, da so glavni primerjalni zgledi za pokojninske pravice uslužbencev EU (ti so večinoma tujci) tisti, ki zaposlujejo primerljivo osebje in imajo podobno karierno in plačno strukturo, tj. druge mednarodne organizacije, državne diplomatske službe in službe osrednje vlade v državah članicah. Zaradi velike vrzeli med javnim in zasebnim sektorjem na tem področju pa za zasebni sektor primerjava ne bi smela temeljiti samo na pokojninah, ampak bi morala biti precej širša in vključevati tudi druge vidike, kot so splošne ravni plač in napredovanje. Nazadnje pa ne smemo pozabiti, da imajo številne zasebne večnacionalne družbe sklade dodatnega pokojninskega zavarovanja in ponujajo dodatne pokojninske pravice, da z njimi privabijo in obdržijo usposobljene zaposlene. 5.4. Stroški institucij EU za zagotavljanje pokojnin Študija Eurostata iz leta 2010 je pokazala, da PSEO še ni zrel in da se bo število upokojencev in pokojninski izdatki povečevali, dokler pokojninski sistem ne doseže zrelosti. Ker PSEO deluje kot hipotetični sklad, uslužbenci plačajo za pokojninske pravice, ki jih pridobijo v določenem letu, iz svojih pokojninskih prispevkov, kar predstavlja tretjino aktuarskega stroška navedenih pokojninskih pravic. Ta prispevek se skupaj s prispevkom delodajalca, ki ni vplačan, obravnava kot naložba v dolgoročne obveznice držav članic. Za primerjavo: za zasebni pokojninski sklad, ki v primerjavi s kombiniranim skladom daje nizke donose, bi bil to najbolj konservativen pristop. Eurostat je v svoji oceni aktuarskega ravnotežja PSEO iz leta 2010 izračunal, da skupni stroški službovanja, ki bi morali biti vplačani v sklad, da se pokrijejo pokojninske pravice, pridobljene v letu 2011, znaša 1 206 milijonov EUR. Javni uslužbenci EU bodo plačali tretjino tega zneska, torej 402 milijona EUR, kar ustreza 11 % njihovih osnovnih plač. Zato delež, ki ga mora pokriti delodajalec, v letu 2011 znaša 804 milijone EUR Če se drugi parametri ne bodo bistveno spremenili, bodo skupni stroški pokojninskih pravic in s tem tudi prispevkov delodajalca ostali na enaki ravni. 5.5. Vloga pokojnin v splošnem svežnju nagrajevanja za uslužbence EU Ko starejši iskalci zaposlitve prejmejo ponudbo za zaposlitev, vlogi pokojnine v svežnju nagrajevanja namenjajo več pozornosti kot mlajši kandidati. Poleg tega imajo kandidati, ki so prej delali v zasebnem ali javnem sektorju, že nekaj izkušenj in so pokojninska vprašanja zanje pomembnejša. Kandidati, ki zapuščajo znani sistem in želijo vstopiti v nov sistem, s katerim niso seznanjeni, bodo novemu sistemu verjetno namenili posebno pozornost. Nazadnje pa bodo tudi kandidati, ki varnosti (zaposlitve) in predvidljivi poklicni poti dajejo prednost pred visoko plačo in manj zanesljivo zaposlitvijo, več pozornosti namenili pokojninskemu sistemu. Tipični novo zaposleni uradnik v instituciji EU bo po vsej verjetnosti sodil v eno od teh kategorij. Ker institucije običajno zaposlujejo osebe, ki so svojo poklicno pot začele drugje in so zato v povprečju stare 35 let, je pomen pokojninskega sistema v splošnem svežnju nagrajevanja večji, kot na primer pri javnih uslužbencih v državah članicah, ki svojo poklicno pot začnejo v javni upravi takoj po diplomi. O dejstvu, da so bili skoraj vsi novo zaposleni prej zaposleni drugod, priča tudi število prenosov pokojninskih pravic, pridobljenih zunaj institucij, v PSEO. Povprečno so uradniki, ki so bili 31. decembra 2009 v aktivnem delovnem razmerju, v PSEO prenesli 1,6 leta pridobljenih pravic, ki so izhajale iz precej daljšega obdobja zaposlitve v državah članicah. Druga značilnost novo zaposlenih v institucijah, ki je povezana tudi z dejstvom, da so sorazmerno starejši, je ta, da v obdobju okrog zaposlitve številni od njih ustvarijo družino ali jo načrtujejo. Zaradi teh posebnih razmer bodo kandidati najverjetneje dobro preučili socialne prejemke, vključno s pokojninami, in jih primerjali z drugimi možnostmi. Čeprav Komisija ni opravila nobene posebne raziskave na to temo, ki jo je tudi metodološko težko oceniti, lahko upravičeno ugotovimo, da imajo pokojnine pomembno vlogo v odločitvi morebitnih prihodnjih zaposlenih, da svojo poklicno pot nadaljujejo v institucijah EU. 5.6. Prihodnje potrebe institucij EU po zaposlovanju in ohranjanju kadrov Čeprav so potrebe po zaposlovanju uradnikov za obdobje 2011–2013 v Komisiji ocenjene na 1 393 upravnih uslužbencev (AD) in 1 251 strokovno-tehničnih uslužbencev (AST)[26], pa Komisija v okviru predvidenega finančnega okvira za obdobje 2014–2020 predlaga zmanjšanje števila zaposlenih v vsaki instituciji EU za 5 % v obdobju 2013–2017; to bo deloma doseženo tako, da upokojeni in tisti, ki se jim pogodba izteče, ne bodo nadomeščeni. Omeniti je treba, da se geografsko neravnovesje med državljani različnih držav članic povečuje, kar je še posebej opazno pri nekaterih narodih. Glavni razlog je dejstvo, da se institucije EU spoprijemajo z izzivom, kako ponuditi dovolj privlačne delovne pogoje za morebitne zaposlene iz navedenih držav članic. Pokojninske pravice bi nedvomno morale biti del svežnja, ki omogoča zaposlitev in ohranjanje zaposlitve najbolj usposobljenim kandidatom iz vseh držav članic, vključno z državami z najvišjimi plačami in najkonkurenčnejšim trgom dela. 5.7. Zagotavljanje pravičnih pokojnin za vso delovno silo EU v prihodnje Kako zagotoviti, da bi bile prihodnje pokojnine pravične za vso delovno silo EU, je konceptualno vprašanje, s katerim so se države članice srečale med reformo svojih pokojninskih sistemov. Zaščititi morajo pridobljene pravice in obenem zagotoviti, da se pokojninske pravice in breme njihovega zagotavljanja pravično porazdelijo med različne generacije. Do neke mere se tudi institucije EU srečujejo z enakimi vprašanji. Po reformi kadrovskih predpisov iz leta 2004 zdaj za uslužbence, ki so bili zaposleni pred datumom začetka veljavnosti reforme iz leta 2004, in za tiste, ki so bili zaposleni pozneje, veljajo nekoliko drugačna pravila, in sicer za prve veljajo prehodne določbe. To je skladno z načelom pridobljenih pravic in nediskriminacije. V skladu s pogoji iz predloga Komisije bi za osebje, zaposleno pred začetkom veljavnosti tega predloga, za povečanje običajne upokojitvene starosti veljal enak prehod kot v letu 2004. Prehod bo omogočil večjo usklajenost med osebjem, zaposlenim pred letom 2004, in osebjem, zaposlenim po letu 2004. 5.8. Delitev tveganja med institucijami EU (delodajalec) in zaposlenimi PSEO ni neposredno izpostavljen naložbenim tveganjem, ker se prispevki ne plačujejo v dejanski sklad, torej ni vloženega kapitala. Člen 10 Priloge XII h kadrovskim predpisom določa: „obrestne mere, ki se upoštevajo v aktuarskih izračunih, temeljijo na opazovanih povprečnih letnih obrestnih merah dolgoročnih javnih dolgov držav članic [...]“. Torej velja, da so prispevki plačani v hipotetični sklad, ustrezni kapital pa se vloži v obveznice držav članic. To je verjetno najbolj konservativno vlaganje od vseh, zaradi česar je donos nizek. Če bi bil pokojninski sistem preoblikovan tako, da se resnično vključi element tveganja, bi bilo treba upoštevati, da bi bilo morda osebje institucij EU pripravljeno sprejeti višja tveganja v zameno za višji donos, kar bi znižalo prispevno stopnjo, ki je potrebna za ohranjanje ravnovesja pokojninskega sistema. Ne glede na to pa so institucije dolžne skrbeti za svoje zaposlene, zato še vedno ostaja vprašanje zagotavljanja dodatnih virov za izplačevanje pokojnin v primeru stečaja sklada. Finančno breme prispevka v pokojninski sistem v tem smislu ne predstavlja tveganja. Tretjino tega bremena nosi osebje institucij, ostali dve tretjini pa pokriva proračun EU, v katerega prispevajo davkoplačevalci EU. Države članice imajo drugačne sisteme. Ni neobičajno, da javni uslužbenci sploh ne prispevajo za svoje pokojnine. Države članice so posredovale naslednje informacije o delitvi bremena med delodajalcem in zaposlenimi: Delež pokojninskega prispevka, ki ga plačata zaposleni in delodajalec v pokojninski sistem za javne uslužbence v osrednji vladi držav članic Država članica || Prispevek zaposlenega (%) || Prispevek delodajalca (%) AT || 33,3 % || 66,7 % BE || 0 %[27] || 100 % BG || Ni določeno. || Ni določeno. CY || Ni določeno. || Ni določeno. CZ || 23,2 % || 76,8 % DE || 0 % || 100 % DK || 0% || 100% EE || 0 % || 100 % EL || 33,3 % || 66,7 % ES || 16,6 % || 83,4 % FI || od 18,2 % do 22 %, odvisno od starosti || od 81,8 % do 78 %. HU || 28,4 % || 71,6 % IE || Ni določeno. || Ni določeno. IT || 26,7 % || 73,3 % LT || 11,4 % || 88,6 % LU || 50 % || 50 % LV || 27,2 % || 72,8 % MT || 33,3 % || 66,7 % NL || 30 % || 70 % PL || 50 %, 20 % ali 100 %, odvisno od sistema || 50 %, 80 % ali 0 %, odvisno od sistema PT || 40 % ali 33,3 %, odvisno od sistema || 60 % ali 66,7 %, odvisno od sistema RO || od 25,4 % do 33,5 %. || od 74,6 % do 66,5 %. SE || 0 % || 100 % SI || 63,6 % || 36,4 % SK || 29,2 % || 70,8 % UK || 7,4 % ali 15,6 % || 92,6 % ali 84,4 % Opomba: Francija ni vključena v preglednico, ker ni odgovorila na vprašalnik. 5.9. Širše zaposlovanje EU in kadrovska politika za spodbujanje daljše delovne dobe in ustreznega varčevanja za upokojitev Komisija je v svojem predlogu predlagala dvig običajne upokojitvene starosti in izboljšanje možnosti za nadaljevanje zaposlitve po upokojitveni starosti. Komisija bo razmislila o kadrovskih ukrepih, ki bi starejšim omogočili delo, poleg tistih, ki jih določajo že kadrovski predpisi, na primer možnost zaposlitve s krajšim delovnim časom kot priprave na upokojitev, za katero se izplača manjši dodatek. Nekateri od teh ukrepov ne zahtevajo nobenih sprememb kadrovskih predpisov in jih bodo izvajale institucije EU. 6. Prihranki kot rezultat predloga Komisije Poleg prihrankov pri stroških pokojnin zaradi reforme kadrovskih predpisov iz leta 2004, ki se bodo sčasoma še povečali, predlog Komisije, če bo sprejet, zagotavlja še dodatne prihranke. Veliko sprememb kadrovskih predpisov, ki jih je predlagala Komisija, bo neposredno omejilo stroške pokojnin. Med njimi so: dvig običajne upokojitvene starosti s 63 na 65 let, dejanski dvig obvezne upokojitvene starosti na 67 let in omejitev dostopa do predčasne upokojitve z dvigom minimalne upokojitvene starosti s 55 na 58 let. Predlagane so bile tudi spremembe kadrovskih predpisov, ki vplivajo na skupne stroške pokojnin, čeprav z njimi niso neposredno povezane, saj omejujejo končne plače, ki so osnova za izračun pokojninskih pravic. Kariera uradnikov AST, ki opravljajo tajniška dela, bo preučena in omejena z uvedbo nove funkcionalne skupine (AST/SC). Za druge uradnike AST bo dostop do najvišjih razredov AST (10 in 11) omejen tako, da bo zanju zahtevana višja stopnja odgovornosti. Predlagano 5-odstotno zmanjšanje števila zaposlenih bo povzročilo zmanjšanje števila prihodnjih upravičencev in s tem tudi prihodnjih stroškov pokojnin. Analiza učinkov teh sprememb kaže, da bo predlog Komisije dolgoročno občutno zmanjšal stroške pokojnin. Komisija prihranke pri pokojninah predstavlja s treh zornih kotov: dolgoročni učinek na pokojninske izdatke, učinek na stroške službovanja, ki bodo financirani vsako leto, in učinek na pokojninsko obveznost. Ti trije pristopi se dopolnjujejo. Dolgoročna ocena pokojninskih prihrankov se osredotoča na čas, v katerem so pokojnine plačane (pristop denarnega toka). Stroški službovanja se osredotočajo na čas pridobivanja in financiranja pokojninskih pravic (metoda predvidenih kreditnih točk). Pokojninska obveznost pa se osredotoča na pokojninske pravice, pridobljene do referenčnega datuma (običajno 31. december vsako leto). 6.1. Dolgoročni učinek predloga Komisije na pokojninske izdatke Če bi se metodologija in predpostavke študije Eurostata iz leta 2010 uporabile za merjenje učinka predloga Komisije (vključno s 5-odstotnim zmanjšanjem števila zaposlenih), bi letni pokojninski izdatki v obdobju, zajetem v napovedi (2013–2059), naraščali počasneje[28]. Simulacija kaže, da bi se v primeru uveljavitve predloga Komisije s 1. januarjem 2013 letni pokojninski izdatki po letu 2060 znižali za dodatnih 500 milijonov EUR. To bi predstavljalo dodatne prihranke ob 1 047 milijonih EUR prihrankov zaradi reforme kadrovskih predpisov iz leta 2004, torej bi letni pokojninski prihranki v letu 2059 skupaj znašali 1 550 milijonov EUR. Predlog Komisije, če bi začel veljati leta 2013, bi tako ustvaril dodatne prihranke v vrednosti okrog 50 % letnih pokojninskih izdatkov. Spodnja preglednica prikazuje skupne ocenjene prihranke letnih pokojninskih izdatkov v letu 2059 (v stalnih cenah), ki bi bili posledica reforme iz leta 2004 in predloga Komisije, če ta začne veljati 1. januarja 2013. Preglednica: Analiza dolgoročnega učinka (2059) predloga Komisije in reforme iz leta 2004 (v milijonih EUR) na letne pokojninske izdatke Postavka || Cene v letu 2008 Skupni učinek reforme iz leta 2004: || 1 047 - korekcijski količniki || 120 - uvedba statuta pogodbenih uslužbencev leta 2004 || 300 - gibanje plač glede na delovno dobo in napredovanja || –227 - začetna raven plače || 321 - pokojninska stopnja || 106 - pokojninska preglednica || 426 Skupni učinek predloga Komisije || 500 Skupni učinek predloga Komisije in reforme iz leta 2004 || 1 547 6.2. Učinek predloga Komisije na stroške službovanja Pokojninska prispevna stopnja se izračuna letno za financiranje pokojninskih pravic, ki bodo pridobljene v prihodnjem letu (stroški službovanja), ne glede na datum, od katerega se ta pokojnina izplačuje. Stroški službovanja so enaki znesku, ki bi bil vplačan v pokojninski sklad, če bi ta obstajal. Vendar pa lahko stroški službovanja merijo samo tiste vidike predloga Komisije, ki neposredno znižujejo stroške pokojnin, tj. dvig običajne upokojitvene starosti s 63 na 65 let, dvig obvezne upokojitvene starosti na 67 let in omejitev dostopa do predčasne upokojitve z dvigom minimalne upokojitvene starosti s 55 na 58 let[29]. Drugi dejavniki, ki posredno omejujejo skupne stroške pokojnin (glej zgoraj), so izvzeti. Če bi predlog Komisije začel veljati[30], bi bili stroški službovanja za 9,5 % nižji od stroškov, izračunanih dne 31. decembra 2010[31], tj. znašali bi 1 092 milijonov EUR in ne 1 206 milijonov EUR. Vendar pa bi bili ti prihranki opazni šele dolgoročno, ko bi novi parametri veljali za vse aktivne člane. Kratkoročno bi bili prihranki verjetno zanemarljivi, nato pa bi se vsako leto postopno povečevali in zaradi izvajanja prehodnih ukrepov dosegli 9,5 %. Izračun sedanjih stroškov službovanja temelji na predpostavki, da se bodo uslužbenci, ki so se zaposlili pred reformo kadrovskih predpisov iz leta 2004 in po njej, upokojili v starosti 63 oziroma 64 let. Ti so bili primerjani s stroški službovanja, izračunanimi na podlagi predpostavk, ki izhajajo iz predloga Komisije (predvidena minimalna upokojitvena starost 65 let in predvidena najvišja možna upokojitvena starost 67 let). Upoštevali so se tudi spremembe minimalne upokojitvene starosti, malus za predčasno upokojitev in spodbude za pozno upokojitev. 6.3. Učinek predloga Komisije na obveznosti PSEO Predlog Komisije bi imel učinek na obveznosti PSEO, kajti parametre izračuna bi bilo treba ustrezno posodobiti[32]. Bruto obveznost PSEO dne 31. decembra 2010 je bila ocenjena na 37 702 milijona EUR, vključno z družinskimi dodatki in učinkom korekcijskih količnikov. Dvig običajne upokojitvene starosti s 63 na 65 let predstavlja večjo spodbudo za pozno upokojitev (zaposlitev do starosti 67 let), omejitev dostopa do zgodnje upokojitve (z dvigom minimalne upokojitvene starosti s 55 na 58 let) pa bo zmanjšal obveznost PSEO. Navedeni ukrepi učinkujejo samo na obveznost članov, ki prispevajo, ta pa je bila 31. decembra 2010 ocenjena na 21 246 milijonov EUR (56 % celotne obveznosti PSEO). Prihranki stroškov pokojnin zaradi predloga Komisije na ravni posameznika so odvisni od starosti te osebe. Večji prihranki bodo pri mladih uslužbencih, ki bodo 1. maja 2013 mlajši od 30 let, prehodni ukrepi pa pomenijo, da pri uslužbencih, starih 59 let in več, ne bo prihrankov. Simulacije kažejo, da bi predlog Komisije zmanjšal obveznost vseh članov, ki prispevajo, za 14,5 %; tako bi dne 31. decembra 2010 obveznost znašala 18 166 milijonov EUR namesto sedanjih 21 246 milijonov EUR. 7. Sklepne ugotovitve Komisija ob upoštevanju zgoraj navedenega ugotavlja naslednje: – Glede pokojninske stopnje, pokojninske osnove, najvišje pokojninske stopnje in stopnje prispevka uslužbencev je PSEO v celoti usklajen s sistemi držav članic. Glede nekaterih vidikov, kot je raven pokojninskega prispevka uslužbenca, je PSEO primerljiv s sistemi držav članic z najvišjo pokojninsko stopnjo. Glede zgornjih vprašanj je PSEO usklajen tudi z Zeleno knjigo. – Glede običajne upokojitvene starosti so institucije EU na isti ravni kot sistemi držav članic za državne uradnike. Vendar pa je treba zaradi doslednega upoštevanja usmeritev iz Zelene knjige izvesti ukrepe, opredeljene v predlogu Komisije. Ti zlasti vključujejo omejitev predčasne upokojitve z dvigom minimalne upokojitvene starosti na 58 let in znižanje števila predčasnih upokojitev za 5 % brez zmanjšanja pokojninskih pravic, zagotovitev daljše delovne dobe z dvigom običajne upokojitvene starosti na 65 let ter dvig obvezne upokojitvene starosti na 67 let. S temi ukrepi bi se Komisija uskladila z najnaprednejšimi državami članicami, pri čemer pa morajo številne izmed njih izvesti podobne reforme. – Če se sprejme odločitev o ustanovitvi dejanskega pokojninskega sklada, bi tak ukrep tako kratkoročno kot srednjeročno povzročil višje izdatke iz pokojninskega sistema. Vendar pa bi se stroški pokojnin dolgoročno znižali, saj bi bili pokojninski izdatki delno ali v celoti financirani iz pokojninskega sklada – odvisno od sprejete odločitve. – Ukrepi iz predloga Komisije bodo ob njegovem morebitnem sprejetju močno vplivali na zmanjšanje dolgoročnih stroškov pokojnin. Dolgoročno bi se letni pokojninski izdatki znižali za okrog 500 milijonov EUR, stroški službovanja – ki odražajo znesek, ki bi bil vložen v dejanski pokojninski sklad, če bi ta obstajal – pa bi se zmanjšali za 9,5 %. Imeli bi takojšen učinek na delež pokojninske obveznosti za aktivne uslužbence, ki bi se znižala za 14,5 %. [1] V številki je upoštevan Sklep Sveta (2011/866/EU) z dne 19. decembra 2011, s katerim ni bil sprejet predlog Komisije o prilagoditvi osebnih prejemkov in pokojnin. [2] COM(2008) 443. [3] SEC(2010) 989. [4] SEC(2010) 989, str. 3. [5] V nadaljnjem besedilu: reforma iz leta 2004. [6] SEC(2010) 830. [7] Robert Palacios, Edward Whitehouse. Civil-service Pension Schemes Around the World (Pokojninski sistemi za državno upravo po vsem svetu). Maj 2006. Gradivo za razpravo o socialni zaščiti, št. 0602. Svetovna banka. [8] Izjema so agencije, ki se financirajo iz lastnih sredstev in prispevke delodajalca plačujejo v proračun EU. [9] Aktivni uslužbenci so plačali pokojninske prispevke za pridobljene pokojninske pravice. [10] Mednarodni računovodski standard za javni sektor (MRSJS) 25 je enakovreden mednarodnemu računovodskemu standardu (MRS) 19, ki se uporablja v zasebnem sektorju. [11] Vir: Zelena knjiga. [12] V naslednjih preglednicah „Ž“ pomeni ženske in „M“ moški. [13] Za uslužbence, ki so se zaposlili pred 1. majem 2004, je pokojninska stopnja 2 %. [14] Za Francijo, katere podatki Eurostatu niso bili na voljo, so bili podatki v tem poročilu pridobljeni na portalu francoske javne uprave: http://www.info-retraite.fr/index.php?id=144 [15] Zneski so preračunani v eure na podlagi menjalnega tečaja z dne 1. julija 2011, 1 EUR = 7,4592 DKK. [16] https://www.workindenmark.dk/Find%20information/Til%20arbejdstagere/Naar%20du%20 arbejder%20i%20Danmark/Pension/Folkepension.aspx [17] Nadomestitvene stopnje predstavljajo raven pokojnin kot odstotek predhodnih posameznih dohodkov v času prevzema pokojnine. [18] Komisija je za leto 2012 predlagala 11,0-odstotno pokojninsko prispevno stopnjo. [19] Skupno poročilo o pokojninah za leto 2010 Odbora za ekonomsko politiko, Odbora za socialno zaščito in služb Komisije, str. 25 in 26. [20] Danska: pokojninski sistem za trg dela; Poljska: novi pokojninski sistem: OPF. [21] Naložbeni sistemi so pokojninski sistemi, pri katerih pokojninska obljuba temelji na sredstvih, naloženih v sklad za namene kritja obveznosti iz sistema, vezanih na plačila pokojnin, ko te nastanejo. [22] Vir: Izračuni Podskupine za kazalnike v okviru Odbora za socialno zaščito. Izračuni temeljijo na teoretičnih nadomestitvenih stopnjah za posameznike, zaposlene v zasebnem sektorju, ki imajo 40 let delovne dobe brez prekinitev (od 25 do 65 let starosti) in povprečne dohodke v gospodarstvu. Delež dohodkov iz obveznih naložbenih pokojninskih sistemov bo v številnih državah članic, ki so zaradi zadnje gospodarske krize (začasno ali trajno) znižale prispevne stopnje za naložbene sisteme, verjetno nižji, kot ga prikazuje slika. [23] http://www.unjspf.org/UNJSPF_Web/page.jsp?role=info&page=Invest&lang=eng [24] Glej Civil Services in the EU of 27, Reform Outcomes and the Future of the Civil Service (Javne uprave v EU-27, rezultati reform in prihodnost javne uprave), C. Demmke in T. Moilanen, izdaja Petra Langa, 2010, str. 98. Glej tudi preglednico 13, str. 99. [25] Četrta alinea člena 77 kadrovskih predpisov določa, da znesek starostne pokojnine ne sme biti nižji od 4 % zneska življenjskega minimuma za vsako leto dela. [26] Poročilo o človeških virih za leto 2011, str. 43. [27] V Belgiji zaposleni plača 7,5-odstotno prispevno stopnjo samo za financiranje družinske pokojnine. [28] Upoštevati je treba, da študija Eurostata iz leta 2010 o dolgoročnih proračunskih posledicah stroškov pokojnin ni bila posodobljena. Prihranki pokojnin, predstavljeni v tem delu, so bili izračunani s poenostavljeno metodo. [29] Njihov učinek na letne stroške službovanja, izražen v odstotkih, predstavlja stroške službovanja v celotni delovni dobi (tj. skupni znesek pokojnin, izplačanih do smrti osebe), če druge predpostavke ostanejo nespremenjene (ceteris paribus). [30] Simulacija temelji na aktivnem prebivalstvu dne 31. decembra 2010, ki izključuje kateri koli vpliv zaradi spremembe strukture prebivalstva. [31] Ocena pokojnin dne 31. decembra 2010 na osnovi parametrov in predpostavk iz kadrovskih predpisov iz leta 2004. [32] Obveznost PSEO, z drugim imenom „obveznost iz naslova določenih pravic“, se določi z diskontiranjem ocenjenih prihodnjih denarnih odlivov, pripisanih preteklemu službovanju, z diskontno stopnjo, ki temelji na obrestnih merah za državne obveznice, izraženih v valuti, v kateri bodo pravice plačane, ter s pogoji ročnosti, ki so podobni pogojem v PSEO. Ta obveznost ustreza pokojninskim pravicam, ki jih pridobijo aktivni uslužbenci (pokojninski prispevki), in prenosom iz drugih pokojninskih sistemov.