o odobritvi začetka pogajanj o sporazumu med Evropsko unijo in Združenimi državami Amerike o čezmejnem dostopu do elektronskih dokazov za pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah

OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM

1. OKVIR

Uporaba storitev za družbene medije, spletno pošto, sporočila in aplikacije za komuniciranje, delo, druženje in pridobivanje informacij, tudi v nezakonite namene, narašča, hkrati s tem pa narašča tudi čezmejni pretok podatkov. Vse večje število kazenskih preiskav zato temelji na elektronskih dokazih, ki niso javno dostopni. Dejstvo, da na internetu ni meja in da je storitve mogoče pridobiti od kjer koli na svetu, tudi od podjetij izven Evrope, pomeni, da je olajševanje čezmejnega dostopa do elektronskih dokazov pereče vprašanje, ki zadeva skoraj vse vrste kriminala. Nedavni teroristični napadi so nas opozorili na to, da je treba nujno poiskati načine, da bodo tožilci in sodniki iz držav članic Evropske unije lahko hitreje in učinkoviteje zavarovali in pridobili elektronske dokaze.

V več kot polovici vseh kazenskih preiskav danes je potreben dostop do čezmejnih elektronskih dokazov. Elektronski dokazi so potrebni v približno 85 % kazenskih preiskav, pri dveh tretjinah teh preiskav pa je treba dokaze pridobiti od ponudnikov spletnih storitev v drugi jurisdikciji. Število zahtev, naslovljenih na glavne ponudnike spletnih storitev, se je med letoma 2013 in 2018 povečalo za 84 %. Te vrste podatkov so v kazenskih preiskavah bistvene za identifikacijo oseb ali pridobitev informacij o njihovih dejavnostih.

Izraz elektronski dokazi se nanaša na različne vrste podatkov v elektronski obliki, ki so pomembni za preiskovanje in pregon kaznivih dejanj ter se pogosto hranijo na strežnikih ponudnikov spletnih storitev. Mednje sodijo vsebinski podatki, kot so elektronska pošta, sporočila SMS, fotografije in videoposnetki, ter nevsebinski podatki, kot so podatki o naročniku ali prometu v zvezi s spletnim računom.

Sodelovanje med pravosodnimi organi je tradicionalni način sodelovanja organov pri obravnavi vseh vrst kaznivih dejanj. Instrument, ki ga države članice danes najpogosteje uporabljajo pri zahtevi do dostopa do čezmejnih elektronskih dokazov v večini drugih držav Evropske unije, je evropski preiskovalni nalog.

Države članice Evropske unije pri zahtevah do tretjih držav (ter Danske in Irske, ki ne sodelujeta v evropskem preiskovalnem nalogu) uporabljajo medsebojno pravno pomoč. Na obeh straneh je vključenih več različnih organov. Postopki so bili zasnovani v času pred internetom, ko je bil obseg zahtev neprimerno manjši kot danes in ko dokazi še zdaleč niso bili tako neobstojni, kot to velja za elektronske dokaze.

Med glavnimi prejemnicami zahtev držav članic Evropske unije (kot tudi od povsod drugod po svetu) za vzajemno pravno pomoč za dostop do elektronskih dokazov so Združene države Amerike, v katerih imajo sedež največji ponudniki storitev. Sporazum o medsebojni pravni pomoči med Evropsko unijo in Združenimi državami Amerike je bil podpisan 25. junija 2003 in je začel veljati 1. februarja 2010. Sporazum je ključni čezatlantski mehanizem za zagotavljanje učinkovitega sodelovanja na področju kazenskega pravosodja ter boja proti organiziranemu kriminalu in terorizmu.

Prvi skupni pregled sporazuma je bil izveden leta 2016. Pri tem je bilo ugotovljeno, da sporazum prinaša dodano vrednost odnosom za medsebojno pravno pomoč med EU in ZDA ter na splošno deluje dobro. Prizadevanja za izboljšanje tega sodelovanja se bodo nadaljevala. Čeprav je pravosodno sodelovanje med javnimi organi, tudi z organi Združenih držav Amerike, ključnega pomena, je ta metoda glede na neobstojnost elektronskih dokazov pogosto prepočasna, saj traja povprečno deset mesecev, in lahko povzroči nesorazmerne stroške. Poleg tega je, čeprav je suverenost pomemben vidik pravosodnega sodelovanja v posamezni preiskavi, vse bolj običajno, da je edina povezava z drugo državo lokacija podatkov ali ponudnika storitev. Kar zadeva izrecno elektronske dokaze, je skupni pregled iz leta 2016 spodbudil države članice k neposrednemu sodelovanju s ponudniki storitev s sedežem v ZDA, da bi se elektronski dokazi hitreje in učinkoviteje zavarovali in pridobivali.

Kot alternativni kanal do pravosodnega sodelovanja se je razvilo neposredno sodelovanje s ponudniki storitev s sedežem v ZDA. Omejeno je na nevsebinske podatke in je z vidika zakonodaje ZDA prostovoljno. V praksi gre za to, da javni organi države članice Evropske unije stopijo v stik neposredno s ponudnikom storitev v Združenih državah Amerike in nanj v skladu z nacionalnimi pravili o kazenskem postopku naslovijo zahtevo za podatke, do katerih ima ponudnik storitev dostop in ki se običajno nanašajo na uporabnika njegovih storitev. To se nanaša na nekatere ponudnike storitev s sedežem v Združenih državah Amerike in v manjši meri na Irskem, ki se neposredno in prostovoljno odzivajo na zahteve organov držav članic za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj, kadar se zahteve nanašajo na nevsebinske podatke.

Zakonodaja ZDA ponudnikom storitev s sedežem v ZDA omogoča neposredno sodelovanje z evropskimi javnimi organi, kar zadeva nevsebinske podatke. Vendar je to sodelovanje prostovoljno. Tako so ponudniki oblikovali lastne politike ali pa se za vsak primer posebej odločijo, ali in kako bodo sodelovali. Poleg povečanja neposrednega sodelovanja s ponudniki storitev se je v nedavnih sodbah in sodnih zadevah v Združenih državah Amerike skušalo pojasniti, ali imajo organi ZDA pravico, da od ponudnika storitev, katerega glavni sedež je v Združenih državah Amerike, zahtevajo podatke, shranjene v tujini; ena takih zadev je zadeva „Microsoft Ireland“.

Število zahtev za neposredno in prostovoljno sodelovanje se je hitro povečalo in je leta 2017 preseglo število 124 000. Neposredno prostovoljno sodelovanje v primerjavi z vzajemno pravno pomočjo omogoča hitrejši dostop, vendar je omejeno na nevsebinske podatke. Poleg tega je lahko nezanesljivo, upoštevanje ustreznih postopkovnih zaščitnih ukrepov ni vedno zagotovljeno, izvajati ga je mogoče le z omejenim številom ponudnikov storitev, ki pa uporabljajo različne politike, ni pregledno in prevzemanje odgovornosti je pomanjkljivo. Posledična razdrobljenost lahko povzroči pravno negotovost ter vzbuja vprašanja o zakonitosti pregona in pomisleke o varstvu temeljnih pravic in postopkovnih zaščitnih ukrepov za osebe, povezane s takimi zahtevami. Poleg tega je izpolnjenih manj kot polovica zahtev, naslovljenih na ponudnike storitev.

Kar zadeva morebitne vzajemne zahteve organov ZDA do ponudnikov storitev v Evropski uniji, pravni okvir za telekomunikacije v številnih državah članicah nacionalnim ponudnikom telekomunikacijskih storitev trenutno prepoveduje neposredno odzivanje na zahteve tujih organov, tudi kadar se te nanašajo na nevsebinske podatke. Poleg tega ni pravnega okvira, ki bi omogočal neposredno sodelovanje v drugih komunikacijskih sektorjih. Običajno lahko organi ZDA take podatke od ponudnikov storitev v EU pridobijo samo z zahtevo za medsebojno pravno pomoč.

2. CILJI PREDLOGA

Evropska komisija se je v evropski agendi za varnost iz aprila 2015 zavezala, da bo pregledala ovire v kazenskih preiskavah kaznivih dejanj, ki jih omogoča kibernetski prostor, zlasti v zvezi s čezmejnim dostopom do elektronskih dokazov. Komisija je 17. aprila 2018 Evropskemu parlamentu in Svetu predložila predlog uredbe o evropskem nalogu za posredovanje in evropskem nalogu za zavarovanje elektronskih dokazov v kazenskih zadevah in predlog direktive o določitvi harmoniziranih pravil o imenovanju pravnih zastopnikov za namene zbiranja dokazov v kazenskih postopkih (v nadaljnjem besedilu: predloga o elektronskih dokazih).

Namen teh predlogov je pospešiti proces zagotavljanja in pridobivanja elektronskih dokazov v Evropski uniji neposredno od ponudnikov storitev, ki imajo sedež v drugi jurisdikciji. Področje uporabe predlogov vključuje posebne vrste ponudnikov storitev, ki opravljajo storitve v Evropski uniji. Ponudnik ponuja storitve v Evropski uniji, kadar uporabnikom v eni ali več državah članicah omogoča, da uporabljajo njegove storitve, in kadar je pomembno povezan z Unijo, na primer ker ima sedež v kateri od držav članic ali ker zagotavlja storitve velikemu številu uporabnikov v tej državi članici. Ponudniki, ki niso prisotni v Evropski uniji, morajo imenovati pravnega zastopnika, od katerega je mogoče zahtevati izvršitev naloga za posredovanje dokazov.

Evropski svet je poudaril pomen tega vprašanja tako na notranji kot na zunanji ravni. V sklepih Evropskega sveta z dne 18. oktobra 2018 je navedeno, da „[bi bilo treba] tudi najti rešitve za zagotovitev hitrega in učinkovitega čezmejnega dostopa do elektronskih dokazov, kar bi omogočilo učinkovit boj na ravni EU, pa tudi na mednarodni ravni, proti terorizmu ter drugim hudim kaznivim dejanjem in organiziranemu kriminalu. Do konca zakonodajnega obdobja bi bilo treba doseči dogovor glede predlogov Komisije o elektronskih dokazih in o dostopu do finančnih informacij ter o izboljšanju boja proti pranju denarja. Poleg tega bi morala Komisija nujno predložiti pogajalske mandate za mednarodna pogajanja o elektronskih dokazih.“