1. Uvod

Z reformo skupne kmetijske politike (v nadaljnjem besedilu: SKP) iz leta 2013 je bila uvedena shema neposrednih plačil za zeleno komponento („ekologizacija“). Njen namen je bil dodatno izboljšati trajnostno upravljanje naravnih virov, povezanih s kmetijstvom, s plačili za prakse, ki ugodno vplivajo na okolje in podnebje. Poleg diverzifikacije kmetijskih rastlin in ohranjanja trajnega travinja se v skladu z zeleno komponento od kmetov zahteva, naj 5 % ornih zemljišč namenijo za površine z ekološkim pomenom.

S tem poročilom, ki je osredotočeno na leti 2015 in 2016, se izpolnjuje pravna obveznost Komisije za preučitev napredka pri izpolnjevanju obveznosti glede površine z ekološkim pomenom. Čeprav vsebuje predhodne ugotovitve o možnih vplivih površin z ekološkim pomenom na okolje na podlagi odločitev držav članic in kmetov, je treba poudariti, da ne gre za meritve dejanskih vplivov na okolje.

V poročilu so posodobljeni in razširjeni nekateri vidiki pregleda zelene komponente po enem letu uporabe, opravljenega leta 2016 v okviru programa ustreznosti in uspešnosti predpisov, ki ga izvaja Komisija. Pri pregledu iz leta 2016 so bili preučeni vpliv zelene komponente na proizvodni potencial in enake konkurenčne pogoje ter obravnavani različni vidiki poenostavitve. Komisija je v okviru nadaljnjih ukrepov predlagala več sprememb sekundarne zakonodaje o zeleni komponenti, pri čemer se je osredotočila predvsem na površine z ekološkim pomenom. Namen teh sprememb je bil racionalizirati in pojasniti zadevna pravila, ob tem pa povečati njihov vpliv na okolje. Uporabljati bi se morale začeti najpozneje leta 2018 (do marca 2017 spremembe še niso začele veljati).

To poročilo bo prispevalo k širši oceni zelene komponente, vključno z okoljskimi koristmi površin z ekološkim pomenom, ki naj bi bila končana ob koncu leta 2017 ali začetku leta 2018. Poleg tega bo uporabljeno pri pripravi poročila o spremljanju in oceni SKP, ki ga je treba predložiti leta 2018. Ugotovitve iz poglavja 3 tega poročila ne prejudicirajo ocene zelene komponente, ki bo zajemala vse njene vidike, vključno s površinami z ekološkim pomenom.

1.1.Obveznost glede površine z ekološkim pomenom

Od sistemov kmetovanja so odvisni številni dragoceni habitati in biotska raznovrstnost, ki jo spodbujajo. Vendar trgi ne priznavajo prizadevanj za zaščito biotske raznovrstnosti, zato ta niso upoštevana v plačilu, ki ga kmetje prejmejo za svoje proizvode. Ohranjanje biotske raznovrstnosti je odvisno od ustreznih praks upravljanja, ki pa se zaradi pritiskov konkurence spreminjajo, pri čemer je za nekatera območja značilno povečanje specializacije in intenzivnosti proizvodnje, za druga pa opuščanje zemljišč. To ustvarja pritiske na biotsko raznovrstnost, ima škodljive učinke na tla, vode in podnebje ter ogroža dolgoročni proizvodni potencial kmetijstva.

Cilj zahteve po površini z ekološkim pomenom je „predvsem [...] ohranit[ev] in izboljša[nje] biotske raznovrstnosti na kmetijah“. Skupaj z drugimi obveznostmi v okviru zelene komponente je del veljavne SKP in drugih politik EU, usmerjenih v trajnostno upravljanje naravnih virov, vključno z biotsko raznovrstnostjo. Namen zelene komponente, ki je del prvega stebra SKP, je zagotoviti, da vsi kmetje EU, ki prejemajo dohodkovno podporo, pri svoji kmetijski dejavnosti zagotovijo okoljske in podnebne koristi. Podobno kot druge prakse v okviru zelene komponente naj bi bile prakse, ki se zahtevajo na podlagi obveznosti glede površine z ekološkim pomenom, enostavne, splošne, nepogodbene in letne. Kmetje so nagrajeni za izvajanje praks, ki spodbujajo biotsko raznovrstnost, kar ne pomeni nujno spremembe na vsaki kmetiji. Kjer se te prakse že izvajajo, se z obveznostjo glede površine z ekološkim pomenom zagotavlja, da se bodo ohranile kljub pritiskom konkurence, s katerimi se spopadajo kmetje. Če se take prakse ne izvajajo, jih je treba uvesti.

Da bi kmetje izpolnili zahtevo po površini z ekološkim pomenom, morajo tisti, katerih površina ornega zemljišča presega 15 ha, zagotoviti, da je vsaj 5 % zemljišča „površina z ekološkim pomenom“, namenjena ekološko koristnim elementom, ki jo izberejo s seznama vrst površin z ekološkim pomenom, ki ga nacionalni organi sestavijo na podlagi skupnega seznama EU. Seznam EU zajema vrsto značilnosti ali površin, ki so v biotsko raznovrstnost usmerjene neposredno, na primer zemljišče v prahi ali krajinske značilnosti, ali posredno z zmanjšanjem uporabe vložkov in/ali izboljšanjem varovanja tal, na primer naknadni posevki ali kmetijske rastline, ki vežejo dušik. Površine z ekološkim pomenom se izračunajo z utežnimi faktorji, ki upoštevajo vse značilnosti površine z ekološkim pomenom ter njen pomen za biotsko raznovrstnost. Vrednost utežnih faktorjev sega od 0,3 (npr. za naknadne posevke) in 0,7 (kmetijske rastline, ki vežejo dušik) do 2 (žive meje).

Države članice imajo na voljo več možnosti, da prilagodijo vrste površin z ekološkim pomenom: na primer pri pripravi nacionalnega seznama lahko izhajajo iz praks, ki jih kmetje že uporabljajo, in/ali dopolnijo zahteve (npr. metode pridelave) za nekatere površine z ekološkim pomenom, da zagotovijo ali izboljšajo njihovo učinkovitost. Pod nekaterimi pogoji lahko kmetom tudi ponudijo več nadomestnih površin z ekološkim pomenom na podlagi „enakovrednosti“. Nekateri kmetje so izvzeti iz te zahteve, na primer zaradi lokacije kmetije („izvzetje zaradi gozdne površine“), velikosti kmetije ali rabe zemljišča.

Prakse glede površin z ekološkim pomenom lahko presegajo navzkrižno skladnost in se dopolnijo s prostovoljnimi ukrepi v okviru programov razvoja podeželja, s katerimi se financirajo zahtevnejše dejavnosti, usmerjene v posebne potrebe v zvezi z okoljem in podnebjem.