1.UVOD

Direktiva 2009/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta o zavarovanju lastnikov ladij za pomorske zahtevke (v nadaljnjem besedilu: Direktiva) je začela veljati 29. maja 2009. Njen cilj je spodbuditi odgovorno obnašanje vseh gospodarskih subjektov, da bi se izboljšala kakovost trgovskega pomorskega prevoza in zagotovila varnost na morju.

Namen tega poročila je seznaniti Evropski parlament in Svet o uporabi Direktive v skladu z njenim členom 8.

Poročilo temelji na rezultatih raziskave o uporabi Direktive, ki jo je na zahtevo Evropske komisije opravila Evropska agencija za pomorsko varnost (EMSA), ter informacijah in podatkih iz inšpekcijske baze podatkov (sicer znane kot THETIS), vzpostavljene v skladu s členom 24 Direktive 2009/16/ES o pomorski inšpekciji države pristanišča, kakor je bila spremenjena. Komisija od datuma začetka uporabe Direktive (tj. 1. januarja 2012) ni prijela pritožb v zvezi z njo.

2.OZADJE

Z Direktivo postaja v EU obvezna zahteva za lastnike ladij, da imajo ustrezno zavarovanje za svoje ladje, kot je potrjeno z Resolucijo A.898(21) Mednarodne pomorske organizacije (IMO), skupaj z načelom omejevanja odgovornosti v skladu s Protokolom iz leta 1996 h Konvenciji iz leta 1976 o omejevanju odgovornosti za pomorske zahtevke (v nadaljnjem besedilu: konvencija LLMC 1996). Določa, da morajo biti vse ladje, ki plujejo pod zastavo države članice, in vse ladje, ki plujejo pod zastavo tretje države, ob vstopu v pristanišča EU (ali v nekaterih primerih ob delovanju v teritorialnih vodah države članice) zavarovane za znesek, enak zadevnemu najvišjemu znesku za odgovornost, kakor določa konvencija LLMC 1996.

Konvencija LLMC 1996 določa pravico lastnikov ladij (vključno z najemniki, vodstvenimi delavci in upravljavci) in reševalcev, da se omeji njihova odgovornost za več različnih pomorskih zahtevkov v zvezi z delovanjem ladje. Izračun omejitev v skladu s konvencijo temelji na tonaži zadevne ladje. S konvencijo LLMC 1996 so se povečale omejitve odgovornosti v primerjavi z njeno predhodnico (konvencija LLMC 1976). IMO je te omejitve, ki so začele veljati 8. junija 2015, leta 2012 še povečala.

Pojem „ladja“ kot tak za namene Direktive ni opredeljen. Direktiva se uporablja za ladje z bruto tonažo 300 bruto ton ali več, ne uporablja pa se za „vojne ladje, pomožne vojne ladje ali druge ladje, ki so v lasti države ali jih ta upravlja in jih javne službe uporabljajo za nekomercialne namene“. Na podlagi povedanega je opredelitev pojma „lastnik ladje“ jasno omejena na morske ladje, poleg registriranega lastnika pa vključuje vsako osebo, ki je odgovorna za delovanje ladje. Tako se Direktiva uporablja le za morske ladje. Opozoriti je treba, da je enako tudi pri konvenciji LLMC 1996, ki ne vključuje opredelitve pojma „ladja“, njena uporaba pa je prek opredelitve pojma „lastnik ladje“ prav tako omejena na morske ladje. Direktiva je bila pripravljena po zgledu konvencije LLMC 1996, zgodovina pogajanj o Direktivi pa potrjuje željo sozakonodajalca, da opredelitev pojmov iz konvencije ne bi spreminjal ali jim dodajal novih.

3.PRENOS S STRANI DRŽAV ČLANIC

Rok za prenos Direktive v nacionalno zakonodajo je bil 1. januar 2012. Vse države članice so Komisijo obvestile o svojih nacionalnih izvedbenih ukrepih za Direktivo. Od leta 2012 ni bilo sporočenih sprememb nacionalne zakonodaje za prenos Direktive v državah članicah.

4.IZVAJANJE DIREKTIVE

Ta razdelek poročila preučuje izvajanje Direktive po vrstnem redu njenih določb. Kot določa člen 1, Direktiva ureja „nekatere vidike“ obveznosti lastnikov ladij, da zavarujejo pomorske zahtevke. Dopolnjuje mednarodne instrumente, s katerimi se ureja civilna odgovornost lastnikov ladij za določene vrste škod, ter pravila EU in nacionalna pravila v zvezi s kazensko in upravno odgovornostjo lastnikov ladij.

4.1 Področje uporabe in opredelitev pojmov (člena 2 in 3)

Člen 2 opredeljuje področje uporabe Direktive na podlagi velikosti (tj. tonaže) in vrste ladij (tj. izključene so vojne ladje in ladje v lasti države, ki jih javne službe uporabljajo za nekomercialne namene). Države članice nimajo težav z izvajanjem teh določb.

Razmerje med obveznostmi v skladu z Direktivo in obveznostmi v skladu z mednarodnimi konvencijami o odgovornosti in nadomestilu škode, vključno z obveznim zavarovanjem, ki so navedene v Prilogi k Direktivi, je opredeljeno tudi v členu 2(3) Direktive. Direktiva posebej navaja, da „ne posega“ v zadevne mednarodne konvencije. Tako obveznost zavarovanja, določena v skladu z Direktivo, velja poleg obveznosti – in ne v nasprotju z njo – ustreznega zavarovanja ali drugega finančnega varstva na podlagi teh konvencij v državah članicah, kjer se uporabljajo.

Pristopi držav članic v zvezi s tem se razlikujejo. To je posledica dveh dejavnikov. Prvič, države članice še niso ratificirale vseh mednarodnih konvencij, navedenih v Prilogi k Direktivi. Poleg tega so se odločile za različne načine prenosa člena 2(3) v svojo nacionalno zakonodajo. Le nekaj držav članic se je namreč odločilo, da se bodo sklicevale na te mednarodne konvencije in njihovo razmerje do Direktive; druge pa se v nacionalnih ukrepih za prenos ne sklicujejo izrecno na Prilogo k Direktivi. Kakor koli, mednarodne konvencije in Direktiva so instrumenti, ki si niso nasprotni, temveč se dopolnjujejo, v Prilogi navedeni instrumenti pa pomenijo lex specialis za posebne vrste škode, ki jih zajemajo in so posledica različnih dejavnosti ladijskega prevoza, tj. pomorskega prevoza nafte v tankerjih, prevoza nevarnih in zdravju škodljivih snovi po morju, onesnaženja z gorivom in odstranitve razbitin. Države članice so se leta 2008 trdno zavezale, da bodo ratificirale vse konvencije iz Priloge, Komisija pa jih bo še naprej spodbujala k napredku v zvezi s tem.

Kot je navedeno v zgornjem razdelku 2, Direktiva ne vsebuje opredelitve pojma „ladja“ kot takega. Vendar je ob upoštevanju člena 2(2) in člena 3(a) njeno področje uporabe omejeno na morske ladje, posebej pa so izključene vojne ladje ali druge ladje, ki so v lasti države ali jih ta upravlja in jih javne službe uporabljajo za nekomercialne namene. Poleg tega je njena uporaba za različne vrste ladij povezana tudi s področjem uporabe države zastave in pomorske inšpekcije, ki sta mehanizma izvrševanja Direktive. Dokler je ladja primerna za inšpekcijski pregled pomorske inšpekcije v skladu z Direktivo 2009/16/ES, je mogoče pričakovati, da bo morda izveden inšpekcijski pregled zaradi potrditve relevantnosti in skladnosti z določbami Direktive.

Člen 3 Direktive vsebuje opredelitev pojma „lastnik ladje“ v skladu s konvencijo LLMC 1996. Zadnje navedeni instrument je med opredelitvami pojmov v Direktivi tudi jasno naveden kot prečiščeno besedilo konvencije LLMC iz leta 1976, kakor je bila spremenjena s protokolom iz leta 1996. Nazadnje, pojem „zavarovanje“ je opredeljen neizčrpno, tako da je dobesedno prevzeta opredelitev pojma „zavarovanje“ iz Resolucije IMO A.898(21). V tej je kot primer ustreznega kritja navedeno „škodno zavarovanje vrste, ki jo trenutno ponujajo člani mednarodne skupine zavarovalnih skladov“.

4.2 Obveznost zavarovanja (člen 4)