SL Uradni list Evropske unije C 319/1

Konvencija o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah,

podpisana v Luganu 30. oktobra 2007

OBRAZLOŽITVENO POROČILO

Avtor: profesor Fausto Pocar

(vodja katedre za mednarodno pravo na univerzi v Milanu)

2009/C 319/01

POGLAVJE I

SPLOŠNE UGOTOVITVE

1. Uvodne opombe in ozadje revizije

1. Pogodbenice Konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane v Luganu 30. oktobra 2007 (v nadaljnjem besedilu: Luganska konvencija ali konvencija), so Evropska skupnost, Kraljevina Danska (1), Republika Islandija, Kraljevina Norveška in Švicarska konfederacija. Konvencija nadomesti Lugansko konvencijo o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah z dne 16. septembra 1988 (v nadaljnjem besedilu: Luganska konvencija iz leta 1988 ali Konvencija iz leta 1988), ki so jo sklenile države članice Evropske skupnosti in nekatere države članice Evropskega združenja za prosto trgovino (Efta) (2). Luganska konvencija iz leta 1988 je bila „vzporedna“ z Bruseljsko konvencijo z dne 27. septembra 1968 o priznavanju in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Bruseljsko konvencijo), ki jo je sklenilo prvih šest držav članic Evropske skupnosti v skladu s členom 220 (zdaj 293) Pogodbe ES, in je bila kasneje večkrat spremenjena, tako da je bila njena uporaba razširjena na države članice, ki so pristopile k Skupnosti (3). Po letu 1988 je več pogodbenic Luganske konvencije pristopilo k Evropski skupnosti in so postale pogodbenice Bruseljske konvencije, zato zdaj sodelujejo v Luganski konvenciji v drugačni vlogi (4). Ob začetku revizije Luganske konvencije leta 1997 so bile njene pogodbenice petnajst takratnih članic Evropske skupnosti ter Islandija, Norveška in Švica.

2. Svet Evropske unije je leta 1997 začel hkratno revizijo Bruseljske konvencije in Luganske konvencije iz leta 1988, njen cilj pa je bil popolna uskladitev obeh konvencij in vključitev sprememb, s katerimi naj bi odpravili težave, ki so se pojavile pri razlagi konvencij s strani Sodišča. Svet je menil, da morata biti konvenciji revidirani hkrati tudi zaradi spremljanja razvoja mednarodnega življenja in tehnologije, zlasti v zvezi z elektronskim poslovanjem, pospešitve izvrševanja sodnih odločb, kar je bilo kasneje poudarjeno v členu 65 Amsterdamske pogodbe z dne 2. oktobra 1997 (5) (pogodba ob začetku revizije še ni veljala); poenostavitve različnih vidikov sodnih pristojnosti in njihove uskladitve; razjasnitve netočnih točk ali točk, ki so se pri uporabi pokazale kot problematične; in zaradi prilagoditve nekaterih določb konvencij sodni praksi Sodišča, čeprav se je pozneje izkazalo, da takšna prilagoditev ni bila vedno potrebna.

3. Svet Evropske unije je na zasedanju 4. in 5. decembra 1997 ustanovil ad hoc delovno skupino strokovnjakov, sestavljeno iz predstavnikov držav članic in predstavnikov držav Efte, ki so bile pogodbenice Luganske konvencije (Švica, Norveška in Islandija). Njena naloga je bila preučiti predloge sprememb Bruseljske in Luganske konvencije, ki naj bi jih pripravile države članice in Evropska komisija, ter pri tem upoštevati sodno prakso Sodišča in nekatere odločbe nacionalnih sodišč iz Protokola 2 k Luganski konvenciji iz leta 1988; cilj je bil pripraviti osnutek konvencije, s katero bi izboljšali in uskladili takratni besedili. V okviru pristojnosti delovne skupine so bile določene njene prednostne naloge, t.j. pregled praktičnih vidikov obeh konvencij, posodobitev številnih določb, izboljšanje nekaterih tehničnih vidikov, uskladitev z Rimsko konvencijo z dne 19. junija 1980 in obravnava nekaterih posebnih vidikov Luganske pogodbe, ki so bili v Bruseljski konvenciji drugače urejeni; drugi predlogi za revizijo naj bi bili preučeni šele po zaključenem pregledu členov, ki so bili opredeljeni kot prednostni. Ad hoc delovna skupina, katere pristojnosti so temeljile na členu 220 Pogodbe ES, je opravila svoje delo na podlagi predlogov Komisije ter delovnih dokumentov Sveta in državnih delegacij; pri tem je v celoti upoštevala sodno prakso Sodišča ter mnenja, objavljena v pravni literaturi, in mnenja akademskih združenj (6). Delovna skupina se je sestala devetkrat, in sicer v Bruslju; seje je vodil finski delegat Gustaf Möller, njegova namestnica je bila švicarska delegatka Monique Jametti Greiner, poročevalec pa italijanski delegat Fausto Pocar. Evropska komisija je bila v celoti vključena v delo delovne skupine (7). Na zadnjem zasedanju, ki je potekalo od 19. do 23. aprila 1999, je delovna skupina dosegla splošno soglasje glede revidiranega besedila Bruseljske in Luganske konvencije (8).

4. Dne 1. maja 1999 pa je začela veljati Amsterdamska pogodba, ki je zagotovila Evropski skupnosti nove pristojnosti glede pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah. Zato osnutek, ki ga je predlagala ad hoc delovna skupina, ni postal nova različica Bruseljske niti nove Luganske konvencije, ampak ga je Svet na seji 12. maja 1999„zamrznil“ v pričakovanju predstavitve osnutka akta Skupnosti, ki naj bi ga v skladu s členom 61 Pogodbe ES pripravila Komisija in naj bi nadomestil Bruseljsko konvencijo v okviru Skupnosti. Svet je na zasedanju 27. in 28. maja 1999 načelno potrdil soglasje, ki ga je dosegla ad hoc delovna skupina.

5. Komisija je 14 julija 1999 Svetu poslala predlog uredbe Skupnosti, ki je v splošnem temeljil na besedilu ad hoc delovne skupine, vključene pa so bile tudi nekatere spremembe, potrebne zaradi nove oblike tega pravnega instrumenta, in nove določbe v zvezi s potrošniki (9). Ta predlog je obravnaval Odbor Sveta za civilnopravne zadeve. Dne 22. decembra 2000 je Svet predlog odobril, in sicer kot Uredbo (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (uredba Bruselj I) (10). Uredba, ki je bila pozneje spremenjena zaradi vključitve novih držav, ki so se pridružile Evropski skupnosti, je začela veljati 1. marca 2002 in je nadomestila Bruseljsko konvencijo v odnosih med državami članicami Skupnosti, z izjemo Danske, ki v skladu s členom 69 Pogodbe ES ne sodeluje v aktih, sprejetih na podlagi naslova IV. Skupnost je 19. oktobra 2005 v Bruslju podpisala sporazum z Dansko, v katerem je določeno, da se določbe uredbe Bruselj I in njihove poznejše spremembe uporabljajo za odnose med Skupnostjo in Dansko (11).

6. Zaradi novih pristojnosti, ki so bile Evropski skupnosti določene v Amsterdamski pogodbi, se je pojavilo vprašanje, ali bi se morala o novi Luganski konvenciji pogajati in jo skleniti Skupnost sama ali skupaj z državami članicami. Dne 25. marca 2002 je Komisija predložila priporočilo za sklep Sveta o pooblastilu Komisiji, da začne pogajanja za sprejetje konvencije med Skupnostjo in Dansko na eni strani ter Islandijo, Norveško, Švico in Poljsko (ki takrat še ni bila članica Skupnosti) na drugi strani o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki naj bi nadomestila Lugansko konvencijo z dne 16. septembra 1988 (12). Svet je na zasedanju 14. in 15. oktobra 2002 pooblastil Komisijo, naj začne pogajanja za sprejetje nove Luganske konvencije, vprašanje o tem, ali je sklenitev nove konvencije v izključni pristojnosti Skupnosti ali imajo Skupnost in države članice v tej zvezi deljeno pristojnost, pa je ostalo odprto. Sklepu Sveta so bile priložene pogajalske direktive ter skupna izjava Sveta, Komisije in držav članic o tem, da sklep Sveta nikakor ne vpliva na vprašanje odgovornosti Skupnosti oziroma držav članic. Svet je soglašal, da se v tej zvezi zaprosi za mnenje Sodišča v skladu s členom 300(6) Pogodbe ES.

7. Dne 7. marca 2003 je Svet vložil prošnjo za mnenje Sodišča, v kateri je navedel, da je namen prihodnjega sporazuma čim doslednejša uskladitev bistvenih določb novega sporazuma z določbami uredbe Bruselj I, in zastavil naslednje vprašanje: „Ali je sklenitev nove Luganske konvencije o pristojnosti ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, opisana v odstavkih 8 do 12 tega memoranduma, v izključni pristojnosti Skupnosti ali gre za deljeno pristojnost med Skupnostjo in državami članicami? “ Sodišče je na občni seji 7. februarja 2006 izdalo naslednje mnenje: „Sklenitev nove Luganske konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kot jo določajo točke od 8 do 12 predloga za izdajo mnenja, povzete v točki 26 tega mnenja, je v celoti v izključni pristojnosti Evropske skupnosti (13).

8. Na podlagi mnenja Sodišča je bila med 10 in 12. oktobrom 2006 organizirana diplomatska konferenca v Luganu, katere cilj je bil dokončno oblikovanje nove Luganske konvencije ob sodelovanju predstavnikov Evropske skupnosti, Danske, Islandije, Norveške in Švice ter različnih institucij in držav članic kot opazovalk. Na zasedanju, ki ga je vodila švicarska delegatka Monique Jametti Greiner, poročevalec pa je bil Fausto Pocar, so bile obravnavane vse določbe, ki so se razlikovale od besedila, o katerem je leta 1999 dosegla soglasje ad hoc delovna skupina – o mnogih od teh določb so pred tem že potekala neuradna pogajanja v okviru stalnega odbora, ustanovljenega v skladu s členom 3 Protokola 2 k Luganski konvenciji iz leta 1988 – in na zasedanju je bilo obenem uradno sprejeto besedilo nove konvencije. Kljub temu pa ni bilo mogoče doseči soglasja glede vseh obravnavanih točk, zato so bila potrebna dodatna pogajanja; besedilo nove konvencije je bilo parafirano v Bruslju 28. marca 2007, pogodbenice so ga podpisale v Luganu 30. oktobra 2007.

2. Narava in namen tega obrazložitvenega poročila

9. Svet je v pogajalskih direktivah, sprejetih na zasedanju 14. in 15. oktobra 2002, s katerimi je pooblastil Komisijo za začetek pogajanj o sprejetju nove Luganske konvencije, določil, da je treba pripraviti obrazložitveno poročilo o revidirani konvenciji po vzoru poročila o Luganski konvenciji iz leta 1988. To obrazložitveno poročilo je bilo torej pripravljeno na podlagi poročila, priloženega Luganski konvenciji iz leta 1988 (Jenard-Möllerjevo poročilo) (14). Prednost takšnega poročila je, da v okviru sistema konvencije – v nasprotju s sistemom, katerega del je uredba Bruselj I –, ni nobenega sodišča, kot je Sodišče, ki bi reševalo negotovosti, ki bi se lahko pojavile pri razlagi zadev na nacionalnih sodiščih, zato je zaželeno, da se sodiščem zagotovi referenčni okvir, s katerim se pojasni pomen konvencije in olajša enotna uporaba, nenazadnje tudi zato, ker bi v prihodnosti lahko pristopile h konvenciji tudi druge države.

10. Glede vsebine je v pogajalskih direktivah Sveta določeno, da mora poročilo vključevati vse zadeve, na katere se nanašajo konvencija in z njo povezani protokoli. Med pogajanji so delegacije izrazile zahtevo, da bi morale biti v obrazložitvenem poročilu obravnavane vse določbe konvencije, hkrati pa naj bi bil tudi opisan dejanski potek pogajanj in vse obsežnejša sodna praksa Sodišča v zvezi z vzporednimi določbami Bruseljske konvencije in uredbe Bruselj I. Kot je bilo že pojasnjeno, je nova Luganska konvencija del dolgega in zapletenega razvoja, ki je trajal več desetletij in se je začel s sklenitvijo Bruseljske konvencije med šestimi prvimi članicami Evropske skupnosti leta 1968 ter nadaljeval z vrsto zaporednih aktov, med katerimi je tudi Luganska konvencija iz leta 1988. Ta razvoj se odraža v besedilu konvencije, saj so v številnih določbah povzete klavzule iz prejšnjih instrumentov, včasih v nespremenjeni obliki ali zgolj z oblikovnimi spremembami. Vsem tem instrumentom, z izjemo uredbe Bruselj I, je priloženo obrazložitveno poročilo, ki pojasnjuje posamezne določbe. Če gre za staro določbo ali v primeru izključno oblikovnih ali jezikovnih sprememb, bi morala zadostovati navedba prejšnjih obrazložitvenih poročil. V tem poročilu so zato pogosti sklici, in sicer brez dobesednih navedb, na poročila o Bruseljski konvenciji iz leta 1968 (Jenardovo poročilo) (15), konvenciji o pristopu iz leta 1978 (Schlosserjevo poročilo) (16), konvenciji o pristopu iz leta 1982 (Evrigenis-Kerameusovo poročilo) (17), konvenciji o pristopu iz leta 1989 (poročilo Almeide Cruza, Desantesa Reala in Jenarda) (18) in na že navedeno Jenard-Möllerjevo poročilo, ki je spremljalo Lugansko konvencijo iz leta 1988. V zvezi z uredbo Bruselj I ni takšnega poročila, vendar pa lahko včasih najdemo izrecna pojasnila njenih določb v uvodnih izjavah, na katere se po potrebi sklicuje to poročilo.

11. Namen tega obrazložitvenega poročila je obravnavati vse določbe Luganske konvencije glede na dosedanjo sodno prakso, in sicer ne samo v zvezi s prejšnjo konvencijo, ampak tudi z uredbo Bruselj I, ki je vsebinsko v veliki meri enaka; kljub temu pa je treba upoštevati, da se poročilo nanaša samo na Lugansko konvencijo in zato nikakor ne odraža stališč držav članic ali Skupnosti glede uredbe Bruselj I. Dejstvo, da ni obrazložitvenega poročila o uredbi Bruselj I, ne pomeni, da je namen tega poročila zapolniti domnevno vrzel. Drugače povedano: cilj tega poročila ni pojasnjevanje uredbe ali usmerjanje njene razlage ali uporabe njenih določb; edini namen je pojasniti določbe revidirane Luganske konvencije.

POGLAVJE II

STRUKTURA IN PODROČJE UPORABE KONVENCIJE

1. Struktura

12. V preambuli je navedeno, da je cilj konvencije okrepiti pravno varstvo oseb s prebivališčem ali sedežem na ozemlju pogodbenic in v ta namen določiti mednarodno pristojnost sodišč, olajšati priznavanje sodnih odločb, javnih listin in sodnih poravnav ter uvesti hiter postopek za njihovo izvrševanje. Glede na navedeni cilj je v konvenciji, v kateri je upoštevan navedeni razvoj mednarodnih pravil in pravil Skupnosti, določeno, da se uporaba načel uredbe Bruselj I razširi na pogodbenice, v njej pa je povzeta vsebina določb uredbe. Vzporednost z uredbo Bruselj I je navedena tudi v uvodu k Protokolu 2 h konvenciji, kjer je poudarjena vsebinska povezava med obema aktoma, ki sta sicer ločena. Zato struktura konvencije temelji na načelih uredbe, to pa so v bistvu tista načela, na katerih je temeljila Bruseljska konvencija. Gre torej za dvojno konvencijo, ki v okviru svojega področja uporabe ureja neposredno pristojnost sodišč v državah, ki jih veže konvencija, usklajevanje med sodišči v primeru konkurenčnih pristojnosti, pogoje za priznavanje sodnih odločb in poenostavljeni postopek za njihovo izvrševanje. Nova konvencija se v vseh navedenih točkah razlikuje od konvencije iz leta 1988, ker je bila bodisi usklajena z uredbo Bruselj I ali so bile oblikovane posebne določbe, v katerih je bil upoštevan naknadni razvoj sodne prakse Sodišča ali je bilo urejeno razmerje med konvencijo in uredbo.

13. Med načeli, na katerih temelji konvencija, je treba opozoriti na tisto, ki določa, da so pravila o pristojnosti celovita, kar pomeni, da sistem konvencije vključuje tudi pravila, v skladu s katerimi je določitev pristojnosti prepuščena nacionalnemu pravu držav, ki jih veže konvencija, kar se zgodi, z nekaterimi izjemami, v primerih, če ima tožena stranka stalno prebivališče v državi, ki je konvencija ne veže. V že omenjenem mnenju 1/03 je Sodišče zavzelo stališče, da je treba klavzulo, ki dodeljuje pristojnost nacionalnim sodiščem v členu 4 uredbe Bruselj I, razumeti kot izvajanje pristojnosti Skupnosti in ne kot priznanje, da imajo države članice pristojnosti, ki omejujejo področje uporabe pravil o pristojnosti iz uredbe. Pravila o pristojnosti v konvenciji so celovita, dejstvo, ali ima toženec stalno prebivališče v državi, ki jo veže konvencija, ali ne, ni merilo, s katerim bi omejili področje uporabe konvencije glede pristojnosti (glej tudi odstavek 37).

2. Vsebinsko področje uporabe (člena 1(1) in (2))

14. Vsebinsko področje uporabe konvencije ni bilo spremenjeno glede na Lugansko konvencijo iz leta 1988, novo besedilo je enako besedilu Bruseljske konvencije in uredbe Bruselj I. Enako kot prejšnja besedila je konvencija omejena na postopke in sodne odločbe, ki se nanašajo na mednarodne pravne odnose, vključno z odnosi, ki se ne nanašajo na dve državi pogodbenici, tj. odnosi med državo pogodbenico in državo, ki ni pogodbenica konvencije (19); uporablja se avtomatično, ne glede na to, ali se pogodbenice sklicujejo nanjo ali ne; uporablja se samo za civilne in gospodarske zadeve, ne glede na vrsto sodišča. Konvencija se ne nanaša na davčne, carinske ali upravne zadeve, lahko pa se uporablja v sporih med organi javne uprave in posamezniki, če organi niso izvajali svojih javnih pooblastil (20). Vsebinsko področje uporabe konvencije je omejeno tudi s seznamom zadev, ki so izključene iz njene uporabe; ta seznam je ostal nespremenjen, podrobneje je obravnavan v poročilih o prejšnjih konvencijah (Jenardovo poročilo, strani 10 do 13; Schlosserjevo poročilo, odstavki 30 do 65; Evrigenis-Kerameusovo poročilo, odstavki 24 do 37).

15. Ad hoc delovna skupina je razpravljala o tem, ali bi bilo treba razširiti vsebinsko področje uporabe in zmanjšati število izključenih zadev. Komisija je predlagala, da bi konvencija morala vključevati premoženjske pravice, ki izvirajo iz zakonske zveze, med drugim zaradi njihove povezave s preživninskimi zadevami, ki so že bile vključene v konvencijo (21). Ker pa se nacionalne zakonodaje zelo razlikujejo in ker naj bi ostali v mejah revizije obstoječega besedila, je bila sprejeta odločitev, da se morebitna vključitev premoženjskih razmerij med zakoncema v konvencijo preloži na poznejši datum. Delovna skupina je preučila tudi predlog, v skladu s katerim bi morala konvencija vključevati socialno varnost, ki je bila v začetku izključena zaradi raznolikosti nacionalnih sistemov; ponekod je namreč vključena med javne, drugod med zasebne zadeve. Delovna skupina se je odločila, da ne bo več razpravljala o vprašanju, glede katerega ni bilo mogoče doseči soglasja pri sprejetju Uredbe 1408/71 (22), čeprav je priznala, da zadeva ni v celoti izključena iz konvencije, kar bi lahko bilo razvidno iz člena 1, saj konvencija vključuje sodne postopke s strani organa socialnega zavarovanja (na primer), ki v imenu enega ali več upravičencev toži tretjo stran, odgovorno za poškodbo (glej tudi Schlosserjevo poročilo, odstavek 60). Vključuje tudi tožbe v zvezi z uveljavljanjem regresne pravice, pri katerem javni organ zahteva od osebe, za katero se uporablja zasebno pravo, vračilo zneskov, izplačanih v okviru socialne pomoči razvezanemu zakoncu in otroku te osebe, pod pogojem, da ta tožba temelji in poteka po pravilih, ki jih ureja splošno (zasebno) pravo v zvezi s preživninskimi obveznostmi. Nasprotno pa ne vključuje tožb v zvezi z uveljavljanjem regresne pravice, temelječe na določbah, s katerimi je zakonodajalec dodelil javnemu organu posebno pravico, na podlagi katere je ta organ v pravnem položaju, ki odstopa od splošnega prava (23).

3. Pogodbenice, za katere veljajo obveznosti iz konvencije (člen 1(3))

l6. V konvenciji iz leta 1988 se za države, za katere veljajo obveznosti iz konvencije, uporablja izraz „države pogodbenice“. Na podlagi Amsterdamske pogodbe je sklenitev takšne konvencije v izključni pristojnosti Skupnosti, kar pomeni, da konvencija ni več sporazum med državami članicami Evropske skupnosti in drugimi državami, ampak sporazum, v kateri je pogodbenica Skupnost v imenu držav članic (z izjemo Danske); izraz „države pogodbenice“ torej ni več ustrezen in je bil zato v členu 1(3) nadomeščen z izrazom „države, ki jih veže konvencija“, kar je novost v primerjavi s prejšnjo konvencijo. Nova opredelitev, v kateri so določene pogodbenice, za katere veljajo obveznosti iz konvencije, temelji tudi na dejstvu, da so za uporabo konvencije z vidika pristojnosti ter priznavanja in izvrševanja sodnih odločb ponavadi pristojne države članice Skupnosti in ne Skupnost. Enostavna navedba pogodbenic konvencije torej ne bi bila ustrezna oziroma zadostna za zagotovitev pravilnega izvajanja konvencije. Novo besedilo tretjega odstavka se tako nanaša na države, ki so pogodbenice konvencije – tj. države, ki niso članice Skupnosti, in sicer na Islandijo, Norveško in Švico, ter na Dansko – kot na države članice Skupnosti, ki morajo uporabljati konvencijo v nacionalnih pravnih sistemih.

17. V določbi je kljub temu navedeno, da se izraz lahko uporablja za Evropsko skupnost kot samostojno pogodbenico konvencije, ker se določene obveznosti iz konvencije lahko uporabljajo neposredno za Skupnost ali se lahko nanašajo na priznavanje in izvrševanje sodnih odločb Sodišča ali drugih z njim povezanih sodišč Skupnosti, kot sta Sodišče prve stopnje ali Sodišče za uslužbence. Na podlagi razprav o členu 70(1)(c) je bila nazadnje sprejeta odločitev, da se organizacije za regionalno gospodarsko povezovanje ne vključijo med pogodbenice, ki jih vežejo obveznosti iz konvencije, čeprav lahko postanejo pogodbenice.

4. Razmerje med konvencijo in uredbo Bruselj I (člen 64)

18. Glede na tesno povezavo z uredbo Bruselj I naj bi konvencija zagotovila natančno razmejitev področja uporabe obeh instrumentov s posebno določbo v členu 64. V tem členu je v veliki meri povzeta vsebina določbe iz konvencije iz leta 1988, ki je urejala razmerje med to konvencijo in Bruseljsko konvencijo (člen 54B) (24), hkrati pa je upoštevan dosedanji razvoj zakonodaje Skupnosti. Kot v prejšnji konvenciji se prva dva odstavka v bistvu nanašata na sodišča držav članic Skupnosti, ki jih veže uredba Bruselj I, to so sodišča, ki so lahko v določenih primerih obvezana, da uporabljajo oba instrumenta, glede na to, da morajo sodišča držav, ki jih veže samo Luganska konvencija, v vsakem primeru uporabljati Lugansko konvencijo. Tretji odstavek je širši, ker se nanaša tudi na sodišča držav, ki jih veže samo Luganska konvencija. Vendar pa lahko pojasnilo iz določbe uporabljajo vsa sodišča, zlasti pri litispendenci in sorodnih pravdah ter pri priznavanju sodnih odločb.

19. V členu 64(1) je določeno, da konvencija ne vpliva na uporabo uredbe Bruselj I, Bruseljske konvencije in njenega protokola o razlagi iz leta 1971 ali sporazuma ES–Danska s strani držav članic Evropske skupnosti (25). To pomeni, da ostaja področje uporabe teh instrumentov nespremenjeno in načeloma ni omejeno z Lugansko konvencijo. Zato se pristojnost sodišč držav, ki jih vežeta uredba Bruselj I ali sporazum ES–Danska, v skladu z uredbo še naprej izvaja v zvezi z osebami, ki imajo stalno prebivališče v teh državah, in tudi v zvezi z osebami, ki imajo stalno prebivališče v drugih državah, ki niso pogodbenice Luganske konvencije. Podobno morajo biti vse sodne odločbe, izdane v državi, ki jo veže uredba, priznane in izvršene v skladu z določbami uredbe v vseh drugih državah, ki jih veže uredba.

20. Vendar pa v skladu z drugim odstavkom Lugansko konvencijo v določenih zadevah v vsakem primeru uporabljajo sodišča države, ki jo vežeta uredba Bruselj I in Luganska konvencija, ali sodišča države, ki jo veže samo Luganska konvencija. V zadevah pristojnosti morajo sodišča v vseh državah, ki jih veže konvencija, vključno s sodišči držav, ki jih veže uredba Bruselj I, v vseh primerih uporabljati Lugansko konvencijo, če ima tožena stranka stalno prebivališče na ozemlju države, kjer se uporablja konvencija, uredba pa ne. Enako velja v primeru, če je določena pristojnost sodišča takšne države na podlagi člena 22 ali 23 konvencije, ker gre za izključne pristojnosti, ki jih je treba vedno spoštovati. Poleg tega se v zvezi z litispendenco in sorodnimi pravdami, ki jih urejata člena 27 in 28, Luganska konvencija uporablja v vseh primerih, če se postopki izvajajo v državi, kjer se uporablja konvencija, uredba Bruselj I pa ne, ter v državah, kjer se uporabljata konvencija in uredba. Z vidika usklajevanja pristojnosti se zato države, ki jih veže Luganska konvencija, obravnavajo kot enotno ozemlje. Nenazadnje se v zvezi s priznavanjem in izvrševanjem sodnih odločb Luganska konvencija uporablja v vseh primerih, kjer država izvora ali zaprošena država ne uporabljata uredbe Bruselj I. Zato se konvencija uporablja, če sta obe državi pogodbenici samo Luganske konvencije, in v primerih, če je ena država pogodbenica konvencije, drugo pa veže uredba.

21. V tretjem odstavku konvencije je povzeta tudi določba ustreznega člena iz konvencije iz leta 1988, na podlagi katere lahko sodišče, pred katerim se začne postopek in je pristojno v skladu z Lugansko konvencijo, zavrne priznanje ali izvršitev tuje sodne odločbe, če se temelj za pristojnost, na katerem temelji sodna odločba prvega sodišča, razlikuje od temelja za pristojnost, ki izhaja iz konvencije, in se sodna odločba, ki naj bi jo priznali ali izvršili, nanaša na toženca s stalnim prebivališčem v državi, kjer se uporablja konvencija, uredba Bruselj I pa ne. To pravilo se ne uporablja, če je mogoče drugače priznati ali izvršiti sodno odločbo v skladu s pravom zaprošene države. Ad hoc delovna skupina je razpravljala o tem, ali bi bilo priporočljivo obdržati to pravilo, ki očitno izvira iz dejstva, da države pogodbenice konvencije ne zaupajo dovolj državam, ki jih veže uredba. Čeprav se pravilo najverjetneje ne bo nikoli uporabljalo, lahko – kljub čvrstemu medsebojnemu zaupanju držav, ki jih veže konvencija – kljub vsemu zagotovi uporabno jamstvo, glede na to, da lahko države članice, ki jih veže uredba Bruselj I, spreminjajo pravila o pristojnosti po postopkih Skupnosti za spremembo zakonodaje Skupnosti brez soglasja držav, ki so samo pogodbenice Luganske konvencije.

22. Treba je poudariti, da se vse do zdaj navedeno v zvezi z razmerjem med Lugansko konvencijo in uredbo Bruselj I smiselno uporablja tudi za razmerje med Lugansko in Bruseljsko konvencijo ter za razmerje med Lugansko konvencijo in sporazumom ES–Danska.

POGLAVJE III

PRISTOJNOST

1. Splošne določbe

1. Splošno pravilo o pristojnosti (člen 2)

23. Splošno pravilo o pristojnosti v novi konvenciji je enako kot tisto v konvenciji iz leta 1988. Temelji na načelu actor sequitur forum rei in stalnem prebivališču toženca v državi, ki jo veže konvencija. Potrjuje, da državljanstvo toženca ne vpliva na pristojnost (razlogi so podrobno obravnavani v Jenardovem poročilu na strani 14 in naslednjih). Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici, ki jo veže konvencija, morajo torej biti tožene na sodiščih te države, ne glede na to, ali so državljani te države ali ne (odstavek 1). V drugem odstavku je potrjeno, da se za osebe, ki niso državljani države, v kateri imajo stalno prebivališče, uporabljajo ista pravila o pristojnosti kot za državljane te države. Treba je opozoriti, da je v splošnem pravilu, podobno kot v konvenciji iz leta 1988, določena pristojnost države, na ozemlju katere ima toženec stalno prebivališče, kar ne vpliva na določitev določenega pristojnega sodišča v tej državi na podlagi nacionalnega prava te države.

24. Ad hoc delovna skupina je glede na predlog Komisije (26) ponovno obravnavala vprašanje, ali ne bi bilo bolje, da bi namesto stalnega prebivališča navedli običajno prebivališče toženca, podobno kot v mnogih drugih konvencijah, zlasti tistih, sklenjenih v okviru Haaške konference o mednarodnem zasebnem pravu, in v Uredbi (ES) št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo (uredba Bruselj IIa) (27). Delovna skupina je ugotovila, da je treba obdržati merilo stalnega prebivališča, in sicer iz več razlogov: zaradi težav, ki bi se pojavile v nekaterih državah, kot je Združeno kraljestvo, ki je sprejelo posebno opredelitev stalnega prebivališča v nacionalnem pravu zaradi uporabe Bruseljske in Luganske konvencije; ker so nekateri strokovnjaki ugotovili, da je običajno prebivališče bolj primerno za osebna in družinska razmerja kot za razmerja komercialne narave; ker se je pokazalo, da običajno prebivališče ni ustrezna navezna okoliščina za družbe in pravne osebe; in zato, ker bi bila za običajno prebivališče v vsakem primeru potrebna neodvisna opredelitev, glede katere bi morda težko dosegli soglasje.

25. Zavrnjena je bila tudi možnost, da bi k stalnemu prebivališču dodali običajno prebivališče kot nadomestno merilo za določanje pristojnosti, saj bi se povečalo število možnih pristojnih organov v primerih, da sta stalno in običajno prebivališče v dveh različnih državah (28). Poudarjeno je bilo tudi, da uporaba stalnega prebivališča kot glavnega merila za določanje pristojnosti, ne glede na različne razlage stalnega prebivališča v posameznem nacionalnem pravu, ni povzročilo nobenih težav pri praktični uporabi Bruseljske in Luganske konvencije, vsaj v postopkih, v katerih je toženec fizična in ne pravna oseba.

(a) Stalno prebivališče fizičnih oseb (člen 59)

26. Ad hoc delovna skupina je preučila možnost, da bi v konvencijo vključili neodvisno opredelitev stalnega prebivališča, namesto da bi o zadevi odločalo nacionalno pravo, tako kot v Bruseljski konvenciji in Luganski konvenciji iz leta 1988. Nekateri strokovnjaki so predlagali, da bi skupna opredelitev stalnega prebivališča fizičnih oseb lahko temeljila zlasti na tem, kako dolgo je bil toženec prisoten v državi, katere sodišče obravnava zadevo; glede na to, da veljavni konvenciji dobro delujeta, je delovna skupina menila, da vključitev takšne opredelitve ni priporočljiva. Čeprav je bilo ugotovljeno, da bi skupna opredelitev imela morebitne prednosti, je delovna skupina sklenila, da se opredelitev stalnega prebivališča glede na dolžino bivanja toženca na ozemlju države, če je potrebna, prepusti nacionalnemu pravu. Člen 59 torej ostaja nespremenjen glede na ustrezno določbo iz člena 52 konvencije iz leta 1988, stalno prebivališče fizičnih oseb pa je še naprej opredeljeno v domačem pravu države, v kateri stalno prebivajo.

(b) Stalno prebivališče gospodarskih družb in drugih pravnih oseb (člen 60)

27. Gospodarske družbe in druge pravne osebe so v drugačnem položaju, saj je v členu 53 konvencije iz leta 1988 določeno, da se njihov „sedež“, ki je v ta namen obravnavan kot „stalno prebivališče“, določi v skladu s pravili mednarodnega zasebnega prava države, v kateri se nahaja sodišče, ki obravnava zadevo. Navedba domačih kolizijskih pravil, ki temeljijo na zelo različnih merilih, v praksi do sedaj ni povzročala veliko težav, lahko pa bi jih v prihodnje. Komisija je zato predlagala sprejetje skupne opredelitve stalnega prebivališča gospodarskih družb, tj. kraja glavne uprave, ali če te ni, statutarnega sedeža (29), kar bi zagotovilo, da je gospodarska družba lahko vezana na en pravni sistem na podlagi dejstev. V besedilu novega člena 60 konvencije je upoštevan predlog Komisije, hkrati pa je tudi zagotovljeno, da so sodišča držav, ki jih veže konvencija, pristojna tudi v primeru, če sedež gospodarske družbe ni v nobeni od držav, ki jo veže konvencija, pod pogojem, da je glavna uprava v eni od teh držav, in obratno. Ta rešitev torej nadgrajuje predlog Komisije.

28. V novi opredelitvi so kot dodatne možnosti navedeni statutarni sedež, glavna uprava ali glavna poslovna enota gospodarske družbe ali druge pravne osebe. Dejstvo, da so navedeni kot dodatne možnosti, pomeni, da je v primeru, da je samo eden od navedenih krajev v državi članici, ki jo veže konvencija, gospodarsko družbo mogoče tožiti na sodiščih te države, čeprav sta druga dva v državi, ki je ne veže konvencija, ali v drugi državi, ki jo konvencija veže. V zadnjem primeru bo v okviru sistema konvencije prihajalo do konkurenčnih pristojnosti, izbira sodišča pa bo prepuščena tožniku. Ta opredelitev v določeni meri dopušča izbiro najugodnejšega sodišča (forum shopping), ki je v določeni meri možna tudi v zvezi s stalnim prebivališčem fizičnih oseb. Treba je opozoriti, da gospodarska družba v primeru, če se odloči za ločena kraja glavne uprave in glavne poslovne enote, tvega, da bo tožena v obeh krajih.

29. S to opredelitvijo je predvsem izpolnjena zahteva po navezni okoliščini, ki bo zagotovila, da so v primeru, če je gospodarska družba ustanovljena ali posluje v državi, ki jo veže konvencija, za reševanje vseh sporov v zvezi z njenimi dejavnostmi pristojna sodišča držav, ki jih veže konvencija, tako da se tožniku zagotovi, da bo postopek potekal na sodišču, na katerem se uporablja konvencija. Hkrati tožniku daje možnost sprožitve postopka na sodiščih v kraju, v katerem bo sodna odločba verjetno izvršena. Nobeno od upoštevanih meril samo ne bi moglo zadovoljiti vseh teh zahtev. Statutarni sedež sicer nudi določeno stopnjo varnosti, ker ga je mogoče brez težav identificirati, vendar se velikokrat nahaja drugje kot sredstva gospodarske družbe in ni primeren za izvršitev sodne odločbe; poleg tega bi lahko imela gospodarska družba glavno upravo ali glavno poslovno enoto v državi, ki jo veže konvencija, statutarni sedež pa drugje, kar bi pomenilo, da bi se izognila pristojnosti držav, ki jih veže konvencija. Po drugi strani pa glavna uprava zagotavlja povezavo s krajem, ki je uporaben za izvršitev sodne odločbe, vendar je notranji dejavnik družbe in je pogosto ni mogoče takoj identificirati, kar otežuje določitev pristojnega sodišča. Če je glavna uprava v državi, ki je ne veže konvencija, družbe ne bi bilo mogoče tožiti v državi, ki jo veže konvencija, četudi bi tam imela statutarni sedež ali glavno poslovno enoto. Gotovo je lažje identificirati in preveriti glavno poslovno enoto, vendar to kot edina navezna okoliščina ne bi omogočalo izvajanja pristojnosti v odnosu do gospodarske družbe, ki ima glavno poslovno enoto v državi, ki je ne veže konvencija, čeprav bi imela ta družba statutarni sedež in glavno upravo v eni od teh držav in bi tam opravljala bistveni del poslovanja.

30. Vse navedeno podpira izbiro široke opredelitve, ki omogoča, da se gospodarska družba ali druga pravna oseba pozove na sodišče v državi, ki jo veže konvencija in s katero ima pomembno povezavo, in sicer v obliki njene glavne uprave, glavne poslovne enote ali statutarnega sedeža. V zvezi z gospodarskimi družbami ali drugimi pravnimi osebami v Združenem kraljestvu ali na Irskem „statutarni sedež“ ni ustrezna navezna okoliščina, ker se tamkajšnja pravna sistema nanašata na kraj, v katerem je bila družba vpisana v sodni register, ali na kraj inkorporacije, tj. kraj pridobitve pravne osebnosti. Zaradi merila registracije se pravilo ne nanaša samo na družbe ali podjetja ampak tudi na vse organe, ki niso fizične osebe; „registered office“ je torej bolj pomemben kot „sedež“ iz ustanovitvenih dokumentov. V členu 60(2) je torej določeno, da v zvezi z navedenima državama „statutarni sedež“ označuje „registered office“ ali, če te registracije ni, „place of incorporation“ (kraj inkorporacije, tj. kraj pridobitve pravne osebnosti) ali, če tudi tega kraja ni, kraj, po katerega pravu je prišlo do ustanovitve. Pri tem zadnjem merilu, tj. navedbi prava, uporabljenega za določitev kraja ustanovitve, ki se šteje za statutarni sedež, je upoštevan zlasti primer partnerstva v škotskem pravu, kjer je edino merilo pravo, po katerem je bilo partnerstvo ustanovljeno, ne glede na kraj ustanovitve.

31. Koncept stalnega prebivališča gospodarskih družb in pravnih oseb iz člena 60 je bil uveden tudi zato, da bi uskladili splošno merilo za določanje pristojnosti v zvezi z gospodarskimi družbami z naveznimi okoliščinami iz člena 48 Pogodbe ES za namene priznavanja pravice do ustanavljanja gospodarskih družb ali podjetij na ozemlju Skupnosti. V členu 48 so našteti statutarni sedež, glavna uprava in glavni kraj poslovanja v Skupnosti. Čeprav je namen člena 48 drugačen – in sicer opredelitev družb ali podjetij, ki lahko delujejo v vseh državah članicah – se je pokazalo, da je utemeljena raba istih naveznih okoliščin, da se omogoči tožba zoper družbe ali podjetja na sodiščih držav, ki jih veže konvencija. Drugače povedano: če ena od naveznih okoliščin iz člena 48 zadostuje, da se družba obravnava kot družba Skupnosti z vsemi ugodnostmi, ki jih nudi ta status, bi morala biti kot takšna obravnavana za vse namene in bi torej morale biti zanjo v civilnih zadevah pristojne države članice, v katerih deluje in sme delovati.

32. Stalno prebivališče se v tem kontekstu nanaša na forum generale družb in pravnih oseb in ne vpliva na opredelitev stalnega prebivališča družbe za namene forum speciale v določenih vrstah sporov, kot so tisti, katerih cilj je preverjanje veljavnosti ustanovitve, ničnosti ali prenehanja gospodarskih družb ali drugih pravnih oseb, ki imajo sedež v državi, ki jo veže konvencija, ali veljavnosti odločitev njihovih organov, ki so navedeni v členu 22(2) konvencije (in bodo obravnavani v nadaljnjem besedilu). Za spore v zvezi z zavarovalnimi pogodbami, potrošniškimi pogodbami in individualnimi pogodbami o zaposlitvi veljajo posebne določbe iz členov 9, 15 in 18 konvencije, ki so enake kot v konvenciji iz leta 1988. Navedeni koncept ne vpliva niti na pristojnost v sporih, ki izhajajo iz poslovanja podružnice, agencije ali druge poslovne enote družbe in so navedeni v členu 5(5) konvencije (tudi ta pravila so ostala nespremenjena).

33. V novem besedilu konvencije tudi ni spremenjena določitev sedeža trusta, za njegovo določitev konvencija napoti na mednarodno zasebno pravo sodišča, pred katerim je bil začet postopek. Izvajanje te določbe ne predstavlja posebnih težav v državah, katerih pravni sistemi priznavajo truste kot institute, lahko pa pride do problemov v državah, ki tega instituta ne poznajo; če ni ustreznih kolizijskih pravil za določitev stalnega prebivališča trusta v pravnem sistemu sodišča, pred katerim je bil začet postopek, se lahko o vprašanju odloči po pravu, ki se uporablja za določeni trust (Schlosserjevo poročilo, odstavki 109 do 120).

2. Neuporaba nacionalnih pravil o pristojnosti (člen 3)

34. Kot v konvenciji iz leta 1988 je od splošnega pravila o pristojnosti, ki temelji na stalnem prebivališču toženca, mogoče odstopati samo v skladu s pravili o pristojnosti iz konvencije, zlasti iz oddelkov 2 do 7 naslova II. To pomeni, da je fizično ali pravno osebo, ki ima stalno prebivališče v državi, ki jo veže konvencija, mogoče tožiti na sodiščih druge države, ki jo veže konvencija, samo na podlagi teh pravil. Treba je opozoriti, da čeprav se člen 3(1) na splošno nanaša na sodišča druge države, ki jo veže konvencija, ta navedba ni nujno brez vpliva na notranjo pristojnost sodišč te države: v mnogih primerih pravila o pristojnosti iz naslova II vplivajo ne samo na pristojnosti posamezne države, ampak tudi na določitev krajevne pristojnosti njenih sodišč; na tej podlagi je lahko prenesena pristojnost določenemu sodišču.

35. Ker je to izjema od splošnega pravila, je treba napotilo na pravila o pristojnosti, določena v konvenciji, obravnavati kot dokončno napotilo, ki izključuje vsa druga nacionalna pravila o pristojnosti, ne glede na to, ali določajo prekomerno pristojnost ali ne (na primer nacionalno pravilo o pristojnosti, ki se nanaša na bivališče toženca, če se to razlikuje od stalnega prebivališča). Sistem konvencije temelji na poenotenju pravil o pristojnosti in ne zgolj na izključevanju prekomernih pristojnosti, čeprav so nacionalna pravila, katerih uporaba je izključena, dejansko pogosto takšna.

36. V tej zvezi se člen 3(2) in Priloga I, na katero se nanaša in v kateri so navedena nacionalna pravila, ki se ne smejo uporabljati (razlogi za izključitev seznama nacionalnih pravil iz člena 3 in njihovo vključitev v prilogo so navedeni v nadaljnjem besedilu, kjer je obravnavan člen 77), obravnavata zgolj kot opis in navodilo za uporabnike, ki navaja samo najpomembnejša nacionalna pravila, katerih uporaba ni dovoljena. V prvem odstavku je določeno, da je mogoče sprožiti postopke samo na sodiščih, opredeljenih v oddelkih 2 do 7 naslova II, kar pomeni, da so vsa druga merila za določanje pristojnosti izključena, ne glede na to, ali je pravilo navedeno v Prilogi I ali ne. Zato očitno ni pomembno, da v vseh jezikovnih različicah drugega odstavka ni besede „zlasti“, ki je navedena pred seznamom nacionalnih pravil v konvenciji iz leta 1988 (30). Seznam v Prilogi I je samo za zgled in ne omejuje učinka prvega odstavka, v skladu s katerim uporaba nacionalnih pravil, ki niso skladna s pravili konvencije, ni dovoljena.

3. Toženec nima stalnega prebivališča v državi, ki jo veže konvencija (člen 4)

37. Če toženec nima stalnega prebivališča v državi, ki jo veže ta konvencija, se v skladu s sistemom konvencije pristojnost določi po nacionalnem pravu; to je potrjeno v členu 4 nove konvencije. V tej zvezi konvencija ne določa pravil o pristojnosti, ampak zadevo ureja posredno, tj. s sklicevanjem na pravni sistem države, v kateri je sodišče, ki vodi primer. Prebivališče toženca je torej tudi merilo za omejitev področja uporabe tistih pravil konvencije, na podlagi katerih se neposredno in neodvisno določa pristojnost, ni pa splošno merilo, ki bi omejevalo določanje pristojnosti na podlagi konvencije. Da je navedena razlaga pravilna, kar je bilo ugotovljeno že v strokovni literaturi o konvenciji iz leta 1988, je potrdilo Sodišče v mnenju št. 1/03. Sodišče je v zvezi z Uredbo št. 44/2001 ugotovilo, da „navedena uredba vsebuje celoto pravil, ki sestavljajo zaokrožen sistem […], uporabljajo pa se ne le za razmerja med različnimi državami članicami, ampak tudi za razmerja med državo članico in tretjo državo“, in da je treba zlasti „člen 4(1) […] razlagati v tem smislu, da je ta člen del sistema, ki ga je uvedla ta uredba, ker navedeni primer ureja z napotitvijo na pravo tiste države članice, katere sodišče je pozvano“ (31).

38. To napotitev na nacionalno pravo sodišča, ki obravnava zadevo, omejujejo pravila, neposredno določena v konvenciji, ki se uporabljajo ne glede na stalno prebivališče toženca. To so pravila o izključni pristojnosti iz člena 22 in pravila o dogovorih o pristojnosti iz člena 23, ki so zdaj navedena tudi v členu 4, čeprav je bila napotitev na nacionalno pravo omejena že v preteklosti. Ne glede na navedeni določbi, napotitev na nacionalno pravo pomeni, da se lahko v primeru, če ima toženec stalno prebivališče v državi, ki je ne veže konvencija, uporabljajo pravila o pristojnosti iz Priloge I, čeprav gre za prekomerno pristojnost. Nazadnje je treba opozoriti, da je v členu 4(2) potrjeno, da imajo tuji tožniki enake pravice do uporabe veljavnih pravil o pristojnosti kot državljani države, v kateri je sodišče, ki obravnava zadevo, pod pogojem, da imajo stalno prebivališče v tej državi (glej Jenardovo poročilo, strani 21 in 22).

2. Posebna pristojnost

1. Splošne ugotovitve

39. Hkrati s splošnim pravilom in kot alternativa temu pravilu, ki temelji na stalnem prebivališču toženca v državi, ki jo veže konvencija, je v konvenciji ohranjena nespremenjena veljavna struktura, ki določa posebno pristojnost, ki tožniku omogoča, da lahko po lastni izbiri sproži postopek v drugi državi, ki jo veže konvencija. Te pristojnosti so določene v členih 5 do 7 konvencije (ki ustrezajo členom 5, 6 in 6A konvencije iz leta 1988). Medtem ko splošno pravilo temelji na okoliščini, ki povezuje toženca s sodiščem, se v pravilih o posebni pristojnosti priznava povezava med sporom samim in sodiščem, ki bi ga lahko obravnavalo. V teh pristojnostih se odraža načelo učinkovitega vodenja postopkov in so upravičene samo, če v zvezi s sodnim postopkom obstaja zadostna povezava med sporom in sodiščem, ki bo obravnavalo zadevo, z vidika zbiranja dokazov ali vodenja postopkov (32), ali da se zagotovi boljše varstvo interesov strank, zoper katere poteka postopek. Glede na to, da je sistem pristojnosti iz konvencije celovit, se ta pravila uporabljajo ne glede na to, ali so skladna s pravili o pristojnosti iz nacionalnega prava držav, ki jih veže konvencija (33).

40. Posebne pristojnosti, določene v konvenciji iz leta 1988, deloma ostanejo nespremenjene, čeprav so bile na nekaterih mestih vnesene manjše, izključno redakcijske spremembe. V nadaljnjem besedilu so torej obravnavane spremembe, ki niso samo redakcijske, tiste redakcijske spremembe, ki dejansko odražajo pomembna vsebinska vprašanja, in spremembe, v zvezi s katerimi so potrebne opombe zaradi razvoja sodne prakse Sodišča. Ker se pravila o pristojnosti sodišč v državi, kjer se trust nahaja, če je toženec ustanovitelj, upravitelj ali upravičenec trusta (člen 5(6), glej Schlosserjevo poročilo, odstavki 109 do 120), ali pravila o pristojnosti sodišča, ki zadrži tovor zaradi obravnave sporov zvezi z izplačilom nagrade za pomoč ali reševanje tovora, če se zatrjuje, da ima toženec pravice na tovoru, ali da je imel te pravice v času reševanja (člen 5(7), glej Schlosserjevo poročilo, odstavki 121 do 123) niso bistveno spremenila, dodatna pojasnila glede na poročila o prejšnjih konvencijah niso potrebna.

41. Enako velja za posebna pravila, v skladu s katerimi je pristojno sodišče, kjer je v teku prvotni postopek, v primerih, če gre za nasprotno tožbo, ki izhaja iz iste pogodbe ali dejstev, na katerih je temeljila prvotna tožba (člen 6(3), glej Jenardovo poročilo, str. 28), ali je pristojno sodišče v državi, ki jo veže konvencija, v kateri se nahaja nepremičnina, v zadevah v zvezi s pogodbo, če se tožba lahko povezuje s tožbo zoper istega toženca v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičninah (člen 6(4), glej Jenard-Möllerjevo poročilo, strani 46 in 47 ter poročilo Almeide Cruza, Desantesa Reala in Jenarda, odstavek 24).

2. Pogodbena razmerja (člen 5(1))

42. Med posebnimi pristojnostmi iz členov 5 do 7, ki omogočajo tožniku vložitev tožbe v državi, ki jo veže konvencija in ki ni država stalnega prebivališča toženca, katere sodišče bi bilo pristojno v skladu s splošnim pravilom, je bila prav gotovo največkrat obravnavana pristojnost v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji. Člen 5(1) Luganske konvencije iz leta 1988 in ustrezna določba iz Bruseljske konvencije omogočata, da se oseba s stalnim prebivališčem v državi, ki jo veže konvencija, toži v drugi državi, ki jo veže konvencija, v „zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji, pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti“; ta določba je bila vir številnih težav zaradi razlage, in sicer glede opredelitve „zadev v zvezi s pogodbenimi razmerji“ ter določitve zadevne obveznosti in kraja njene izpolnitve. Zaradi teh težav se je Sodišče izreklo v obsežni sodni praksi in sprejelo neodvisne odločitve ali po potrebi zadevo vrnilo v obravnavo nacionalnemu pravu, ni pa rešilo vseh problemov, ki se pojavljajo zaradi določb konvencije.

43. V nacionalnem pravu držav pogodbenic so „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ opredeljene različno, Sodišče pa je sprejelo pristop, da gre za neodvisen koncept; pri tem ni dalo nobene splošne ali abstraktne opredelitve, le namige v zvezi s posameznimi primeri o tem, ali gre za pogodbeno razmerje ali ne (34). Obstoj ali veljavnost pogodbenega razmerja je zadeva, ki se nanaša na določeno pogodbeno razmerje (35). Če se tožba nanaša na kršitev pogodbene obveznosti in odgovornost v zvezi z nepogodbeno obveznostjo, ni subsidiarne pristojnosti: pristojnost v zvezi s prvo zahtevo se določi v skladu s členom 5(1), v zvezi z drugo, tj. odgovornostjo, nastalo zaradi škodnega dejanja ali delikta, pa na podlagi člena 5(3), čeprav to lahko pomeni, da mora tožnik vložiti tožbo na dveh različnih sodiščih (36), čemur se je vedno mogoče izogniti tako, da se uporabi splošno pravilo, ki temelji na stalnem prebivališču toženca.

44. V zvezi z opredelitvijo „zadevne obveznosti“ je v členu 5(1) izrecno določeno, da je za zadeve v zvezi z enim pogodbenim razmerjem lahko pristojnih več sodišč, pri čemer ima resnična povezava med sodiščem in določenim sporom prednost pred enotno metodo obravnave pogodbenega razmerja. Sodišče si je prizadevalo najti uravnoteženo razmerje med obema zahtevama – resnično povezavo s sporom in enotnostjo pogodbenega razmerja – in je ugotovilo, da se izraz „zadevna obveznost“ nanaša na pogodbeno obveznost, na kateri temelji tožba, tj. na neizpolnjeno obveznost, na katero se nanaša tožba tožnika, in ne na izpolnitev obveznosti, ki jo izrecno zahteva tožnik (37). Podobno je Sodišče tudi menilo, da lahko v primeru, če je podlaga tožbe več obveznosti, ki izhajajo iz enega pogodbenega razmerja, sodišče, na katerem je bila vložena tožba, odloči, ali je pristojno, in se pri tem sklicuje na glavno obveznost (38); o tem, ali so obveznosti subsidiarne ali enakovredne, mora odoločati sodišče, ki obravnava zadevo, ponavadi na osnovi prava, ki se uporablja za pogodbeno razmerje (39). Ne glede na navedene sodbe se še vedno redno dogaja – še zlasti, če so podlaga za tožbo enakovredne obveznosti, ki izhajajo iz istega pogodbenega razmerja –, da je za eno pogodbeno razmerje pristojnih več sodišč (40). Poudarjeno je bilo, da takšna situacija ni vedno zadovoljiva, zlasti zato, ker je mogoče plačilno obveznost ločiti od ostalih delov pogodbenega razmerja in tožbo vložiti na sodišču v kraju izpolnitve zadevne obveznosti, ki je pogosto forum tožnika.

45. V zvezi z določitvijo kraja izpolnitve zadevne obveznosti bi sicer lahko bile možne tudi druge rešitve – neodvisna rešitev ali sklicevanje na lex fori –, vendar se je Sodišče sklicevalo na lex causae obveznosti, ki je bila predmet spora, ki je določen v skladu s kolizijskimi pravili sodišča, ki obravnava zadevo (41), in sicer celo v primerih, če se stranke same dogovorijo o kraju v klavzuli, ki velja v skladu s pravom, ki se uporablja za pogodbeno razmerje (42). Ta razlaga, ki na začetku ni nudila enotne rešitve problema neusklajenih pravil glede kolizije zakonov v državah pogodbenicah in je omogočala izbiranje najugodnejšega pravnega reda (forum shopping), je bila nato podprta z Rimsko konvencijo z dne 19. junija 1980 o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih: ta sicer uporablja prožno in objektivno navezno okoliščino, vendar pa lahko pravo, ki se uporablja za pogodbeno razmerje, in s tem kraj izpolnitve obveznosti, ki iz njega izhaja, načeloma določijo udeležene stranke. Vendar pa se sklicevanje na pravo, ki se uporablja, kot sredstvo za določitev kraja izpolnitve obveznosti ne dotika precejšnjih razlik v posameznem nacionalnem pravu o finančnih obveznostih in ne reši problema v primeru, če je obveznost, ki je predmet tožbe na sodišču, finančna; v takšnih primerih se pogosto zgodi, da je kraj izpolnitve obveznosti isti kot forum tožnika, kar lahko privede do izbiranja najugodnejšega pravnega reda.

46. Ne glede na razlago iz sodne prakse, ki je pripomogla k reševanju nekaterih težav, mnogi menijo, da navedena pravila niso zadovoljiva, zato so Komisija in države pogodbenice predložile številne predloge za njihovo spremembo. Predlogi se med seboj razlikujejo, v vseh pa je navedeno, da bi bilo treba zmanjšati pomen sklicevanja na kraj izpolnitve obveznosti, vsaj v določeni meri ohraniti enotno pristojnost v zvezi s pogodbenim razmerjem ter olajšati določitev in predvidenje kraja izpolnitve obveznosti, na katerem mora temeljiti določitev pristojnosti v določeni zadevi. Predlogi in razprava o njih na sejah ad hoc delovne skupine so opisani v nadaljnjem besedilu, in sicer toliko podrobno, kolikor bi to lahko koristilo razumevanju nastanka tega besedila.

47. V skladu z najbolj radikalnim predlogom, ki ima odločilno podporo v literaturi (43), naj bi forum v kraju izpolnitve obveznosti odpravili, tako da bi pogodbena razmerja obravnavali forumi v kraju običajnega prebivališča toženca ali pa bi se glede pristojnosti izrekle stranke. Ad hoc delovna skupina je zavrnila ta predlog z utemeljitvijo, da forum v kraju prebivališča toženca ni nujno najustreznejši, če je treba izvajati preglede v kraju, kamor bi moralo biti dostavljeno blago oziroma kjer naj bi bile opravljene storitve, in da stranke morda ne bodo izbrale foruma za rešitev spora. Zato je bila bolj naklonjena drugim predlogom, v skladu s katerimi naj bi obdržali forum pogodbenega razmerja in na ta način obšli ali vsaj omejili težave, ki se pojavljajo v sedanjem besedilu.

48. V enem od predlogov je navedeno, da naj bi se sklicevali na kraj izpolnitve karakteristične obveznosti, ki izhaja iz pogodbenega razmerja, z namenom izogniti se delitvi pristojnosti v zvezi s pogodbenim razmerjem in preprečiti, da bo ta pristojnost temeljila na plačilni obveznosti, razen seveda v primeru, če je finančni dolg glavna obveznost, ki izhaja iz pogodbenega razmerja. Predlog je bil zavrnjen iz več razlogov: mednarodna pogodbena razmerja so pogosto kompleksna, zato določitev karakteristične obveznosti ni vedno lahka; za določitev karakteristične obveznosti je treba opraviti splošno oceno pogodbenega razmerja, kar je v fazi, ko je treba določiti pristojno sodišče, prezgodaj; določitev kraja izpolnitve karakteristične obveznosti je odvisna od prava, ki se uporablja, torej se ni mogoče izogniti nujnosti sklicevanja na pravila glede kolizije zakonov; karakteristična obveznost ni nujno zadostna navezna okoliščina med sporom in določenim sodiščem, če se izkaže, da se spor nanaša na drugo pogodbeno obveznost. Opozoriti je treba, da sta določitev prava, ki se uporablja, z enotno določitvijo splošnega pogodbenega razmerja – čeprav je jasno, da so lahko nekateri deli manj povezani in pristojnost razdrobljena –, in določitev navezne okoliščine med sporom in sodiščem, ki je najprimernejše za njegovo obravnavo, povsem različni stvari.

49. Ad hoc delovna skupina je zavrnila možnost sklicevanja na karakteristično obveznost pogodbenega razmerja in nato obravnavala možnost omejitve uporabe člena 5(1) samo na določena pogodbena razmerja, natančneje na prodajne pogodbe, kot je predlagala Komisija, pri katerih je kraj izpolnitve obveznosti kraj, kamor je blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno, razen v primerih, če je bilo blago dostavljeno ali naj bi bilo dostavljeno v več kot en kraj; v tej rešitvi plačilna obveznost ne bi bila relevantna (44). Proti takšni omejevalni rešitvi je bilo poudarjeno, da določitev foruma pogodbenega razmerja ni zaželena samo v zvezi s prodajnimi pogodbami, ampak tudi – in enako močno – v zvezi s pogodbami za opravljanje storitev. Po drugi strani pa prav v takšnih vrstah pogodb plačilna obveznost v večini primerov ni bistvena za določitev pristojnosti, razen seveda v pogodbah o finančnih storitvah. Ad hoc delovna skupina se je po temeljitem premisleku odločila, da ne bo vnašala radikalnih sprememb v veljavno besedilo, ampak ga bo samo prilagodila, tako da se v zvezi s prodajnimi pogodbami ali pogodbami za opravljanje storitev določi obveznost, katere izpolnitev bi lahko bila osnova za določitev pristojnega sodišča kot alternative forumu toženca, in izključi vsako sklicevanje na kraj plačila v okviru takšnih pogodb; sedanja določba v zvezi z drugimi vrstami pogodb in drugimi primeri, kjer ni mogoče uporabiti navedenih posebnih pravil, je ostala nespremenjena (45).

50. Člen 5(1)(a) nove konvencije je enak ustrezni določbi iz konvencije iz leta 1988, v skladu s katero se kot pristojno določi sodišče v kraju izpolnitve zadevne obveznosti. V nasprotju s preteklo prakso področje uporabe tega pravila ni povsem prepuščeno razlagi osebe, ki ga uporablja. Točka (b), ki se nanaša na uporabo točke (a), določa, da mora biti pri pogodbah o prodaji blaga ali opravljanju storitev kraj izpolnitve zadevne obveznosti v državi, ki jo veže konvencija, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno oziroma kjer so bile storitve opravljene ali bi morale biti opravljene. Točka (b) torej določa obveznost, katere kraj izpolnitve je podlaga za samostojno določanje pristojnosti za takšne pogodbe, in sicer ne glede na obveznost, ki je predmet spora. Uvaja torej načelo karakteristične obveznosti (tj. načelo pristojnosti sodišča glede na kraj izpolnitve karakteristične obveznosti), čeprav ta izraz ni uporabljen, posledično pa izključuje sklicevanje na plačilno obveznost, tudi če se ta obveznost uveljavlja v zahtevi. Ad hoc delovna skupina se je odločila, da prvotnega predloga Komisije, v skladu s katerim bi morali biti v točki (b) izrecno izključeni primeri, v katerih bi bilo v skladu s prodajno pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno v več krajev, ne bo vključila v besedilo. Če se v tem primeru v zahtevi hkrati uveljavljajo vse obveznosti glede dostave, so – brez poseganja v kakršno koli prihodnjo razlago določbe s strani Sodišča – vsakokrat možne različne rešitve, na primer sklicevanje na kraj glavne dostave, to, da lahko tožnik sam izbere kraj dostave, kjer tožbo vloži v celoti ali samo glede na del obvezne dostave v tem kraju, ali celo sklicevanje na kraj izpolnitve plačilne obveznosti, če se ta obveznost uveljavlja v zahtevi. Sodišče je v zvezi z vzporedno določbo iz člena 5(1)(b) uredbe Bruselj I že ugotovilo naslednje: „v primeru več krajev dostave v isti državi članici (…), je za odločanje o vseh tožbah, ki izhajajo iz pogodbe o prodaji blaga, pristojno sodišče, v pristojnosti katerega je kraj glavne dostave, ki mora biti določen na podlagi ekonomskih meril. Če ni mogoče ugotoviti kraja glavne dostave, lahko tožnik toži toženca pred sodiščem kraja dostave po svoji izbiri.“ (46) Sodišče namenoma ni odgovorilo na vprašanje, kakšne težave lahko nastanejo v primeru več krajev dostave v različnih državah članicah in kakšne so v tem primeru najprimernejše rešitve (47). Seveda bodo nastopile podobne težave tudi v primeru opravljanja storitev v več krajih v različnih državah članicah.

51. V skladu s točko (b) se kraj izpolnitve obveznosti določi po oceni dejanskega stanja, s čimer naj bi se izognili uporabi mednarodnega zasebnega prava; to pomeni, da je treba kraj dostave blaga ali opravljanja storitev določiti „v skladu s pogodbo“, razen če se stranke niso dogovorile drugače. Poudariti je treba, da se ta določba uporablja, „razen če se stranke niso dogovorile drugače“; s tem se izrecno ohrani avtonomija strank, tudi kar zadeva določitev kraja izpolnitve obveznosti. Nerešeno pa je vprašanje, ali je s to določbo mogoče povsem preprečiti uporabo kolizijskih pravil sodišča, ki odloča o sporu, če stranke niso dovolj natančno navedle kraja dostave ali opravljanja storitev in se ta lahko določi z uporabo prava, ki se uporablja za pogodbo, ali če je predmet spora dejansko kraj, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno oziroma kjer so bile opravljene storitve ali bi morale biti opravljene. Točka (b) učinkuje v tem primeru kot posebno, na prodajne pogodbe in pogodbe o opravljanju storitev omejeno pravilo o uporabi splošnega načela kraja izpolnitve zadevne obveznosti iz točke (a). Ne velja pa za pogodbe, ki niso v nobeni izmed omenjenih kategorij, in niti za pogodbe iz obeh kategorij, če je kraj izpolnitve pogodbe v državi, ki je konvencija ne veže. V primerih, ko ni mogoče uporabiti točke (b), se uporablja točka (a); to je namreč razvidno iz točke (c), v kateri je pojasnjen in potrjen sklep, ki ga je vsekakor mogoče razlagati na podlagi točk (a) in (b). Pri prodajni pogodbi na primer, pri kateri je treba obveznost dostave blaga izpolniti v državi, ki jo veže konvencija, merilo za določitev pristojnosti ne more biti kraj izpolnitve plačilne obveznosti; če pa je treba obveznost dostave izpolniti v državi, ki je konvencija ne veže, bi se lahko tožnik skliceval na kraj plačilne obveznosti, vendar samo pod pogojem, da je zadevni kraj v državi, ki jo veže konvencija, saj bi se v tem primeru uporabila točka (a), v skladu s katero bi bilo mogoče upoštevati posebno obveznost, ki se uveljavlja.

52. Glede pristojnosti v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi iz člena 5(1) konvencije iz leta 1988 je bilo vloženih več predlogov sprememb; ad hoc delovna skupina je sklenila, da bo to zadevo obravnavala ločeno v naslovu II (glej v nadaljnjem besedilu v povezavi z oddelkom 5).

3. Preživninske obveznosti (člen 5(2))

53. Prvi del določbe – tj. točki (a) in (b) – je ostal nespremenjen glede na besedilo določbe iz konvencije iz leta 1988; ta pa je bil enak določbi iz Bruseljske konvencije po konvenciji o pristopu iz leta 1978. Več o tem je tudi v prejšnjih poročilih (Jenardovo poročilo, str. 24–25; Schlosserjevo poročilo, odstavki 90–108).

54. Sodišče je to določbo obravnavalo večkrat in pojasnilo več vidikov. Presodilo je, da je potrebna široka razlaga pojma „preživninske obveznosti“, ki vključuje vse obveznosti, s katerimi se osebi zagotavlja preživljanje, ne glede na to, ali se nanaša na redna plačila, in na to, ali se pri določitvi obveznosti upoštevajo sredstva in potrebe. Preživninska obveznost je zato lahko plačilo pavšalnega zneska, če se znesek glavnice določi tako, da zagotavlja prej določeno raven prihodkov, ali prenos lastninske pravice, s katerim se osebi zagotavlja preživljanje. Če se s tem zagotovi preživljanje enega od zakoncev oziroma če se pri določitvi zadevnega zneska upoštevajo potrebe in sredstva obeh zakoncev, gre pri plačilu za preživninsko obveznost, ne pa za premoženjsko razmerje iz zakonske zveze, ki ne bi spadalo v področje uporabe te konvencije (48). Če ima obveznost te značilnosti preživninske obveznosti, jo ureja člen 5(2), tako da spada v področje uporabe te konvencije, tudi če gre za povezavo s postopkom, na primer s postopkom za razvezo zakonske zveze, ki je sam izključen iz področja uporabe (49).

55. „Preživninski upravičenec“ je samostojen pojem, ki se razlaga na podlagi namena pravil konvencije brez sklicevanja na nacionalno pravo sodišča, pred katerim teče postopek. V členu 5(2) ni mogoče razlikovati med osebo, ki ji je bila priznana pravica do preživnine, in osebo, ki ji ta pravica še ni bila priznana; pojem posledično ne zajema samo osebe, katere pravica do preživnine je že bila priznana v prejšnji sodni odločbi, temveč tudi osebo, ki prvič vloži zahtevek za preživnino, in sicer ne glede na to, ali se pojem preživninskega upravičenca v nacionalnem pravu nanaša samo na osebe iz prve kategorije (50). Ad hoc delovna skupina je v zvezi s sodno prakso Sodišča ugotovila, da člena 5(2) ni treba spremeniti, izraza „preživninski upravičenec“ torej ni treba nadomestiti z izrazom „vlagatelj zahtevka za preživnino“, kot je predlagala Komisija (51). Pojem „preživninskega upravičenca“ ne zajema javnih organov, ki vložijo tožbo za povračilo zneskov, plačanih preživninskemu upravičencu, čigar pravice, ki jih uveljavlja zoper preživninskega zavezanca, so prešle nanje; v tem primeru preživninskemu zavezancu namreč ni treba odreči varstva v okviru splošnega pravila iz člena 2 konvencije (52).

56. V točki (c) je nova določba o preživninskih zadevah, o katerih se odloča v povezavi s postopkom v zvezi s starševsko odgovornostjo, in s katero se določi pristojnost sodišča, ki je v skladu z lastnim pravom pristojno za postopek v zvezi s starševsko odgovornostjo, razen če ta pristojnost ne temelji izključno na državljanstvu ene od strank. Opozoriti pa je treba, da to v ničemer ne spreminja besedila člena 5(2), kot je trenutno oblikovano v konvenciji iz leta 1988 in uredbi Bruselj I (53). S točko (c) naj bi samo zagotovili vzporednost med Lugansko konvencijo in pravom Evropske skupnosti. V uvodni izjavi 11 uredbe Bruselj IIa (Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003) (54) je glede pravila o pristojnosti za preživninske zahtevke v primerih, ko so ti povezani s postopkom v zvezi s starševsko odgovornostjo, zlasti pojasnjeno, da bi bilo treba pristojnost za takšne zahtevke določiti na podlagi člena 5(2) uredbe Bruselj I. Delovni skupini se je zato, da bi se izognili dvomom v Luganski konvenciji, zdelo primerno vstaviti določbo, v kateri se zadeva pojasni.

4. Delikt in kvazidelikt (člen 5(3))

57. V skladu s členom 5(3) konvencije iz leta 1988 (prej pa že Bruseljske konvencije) je za zadeve v zvezi z „deliktom ali kvazideliktom“ pristojno „sodišče kraja“, „kjer je prišlo do škodnega dogodka“; o tej določbi obstaja obširna sodna praksa Sodišča, deloma zaradi Jenardovega poročila, v katerem je bilo zgolj opozorjeno, da se odboru strokovnjakov, katerega poročevalec je bil P. Jenard, „ni zdelo potrebno izrecno določiti, ali je s tem mišljen kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka, ali kraj, kjer je škoda nastala. Odbor je raje ohranil izrazoslovje, ki je že obstajalo v več pravnih sistemih“ (55), nerešeno pa je ostalo vprašanje njegove razlage. Vprašanje je bilo predloženo Sodišču, ki je ugotovilo, da je treba besedilo iz člena 5(3) razumeti tako, da se nanaša tako na kraj, kjer je škoda nastala, kot tudi na kraj, v katerem je bilo dejanje storjeno, ter da bi bil toženec lahko tožen pred sodišči v obeh krajih, če bi to zahteval tožnik (56). S to razlago se ne daje prednosti nobeni od različnih rešitev, ki obstajajo v nacionalnih zakonih in pri katerih se pri določanju kraja, ki šteje za kraj, kjer je prišlo do nezakonitega dejanja, storjenega „nekje drugje“, včasih izhaja iz teorije o kraju dejanja, včasih pa iz teorije o kraju posledice, s čimer pa se odpira pot izbiranju najugodnejšega pravnega reda. Vendar je treba opozoriti, da bi, če bi se sklicevali samo na kraj dejanja, posebna pristojnost za kraj škodnega dejanja povsem izgubila svoj pomen, ker je kraj dejanja pogosto enak kraju stalnega prebivališča toženca, ki je odgovoren za škodno dejanje, medtem ko sklicevanje samo na kraj, kjer je škoda nastala, v številnih primerih sploh ne bi preprečilo razdrobitve sodnih postopkov.

58. Komisija je predlagala, da bi besedilo člena 5(3) prilagodili sodni praksi Sodišča tako, da bi vsebovalo sklicevanje tako na „kraj, v katerem se je zgodil dogodek, ki je povzročil nastalo škodo“, kot tudi na „kraj nastanka škode ali dela škode“ (57). Ad hoc delovna skupina je ta predlog zavrnila: potrditev jasne in nesporne sodne prakse v zakonodajnem aktu se ji zdi nepotrebna, morda celo nevarna, ker bi uporabljene besede v primeru, da bi bile vključene v zakonodajno besedilo, omogočile nove razlage. Poleg tega je bil z vidika sklicevanja na kraj nastanka škode predlog, v skladu s katerim bi pristojnost sodišča določili glede na „kraj nastanka škode ali dela škode“, neugoden iz več razlogov. V njem namreč niso bile upoštevane sodne odločbe, s katerimi je Sodišče naknadno pojasnilo svojo prvotno odločitev. V teh sodbah je Sodišče pojasnilo, da je kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka, kraj, kjer je storjeno dejanje, na katerem temelji škodna, deliktna ali kvazideliktna odgovornost, povzročilo oškodovancu neposredno škodo (58), ni pa kraj, za katerega oškodovanec trdi, da je v njem utrpel gospodarsko škodo zaradi prvotne škode, ki je nastala in jo je utrpel v drugi državi pogodbenici; izraza torej ni mogoče razlagati širše, da bi obsegal vse kraje, kjer je mogoče občutiti škodljive posledice dogodka, ki je že povzročil škodo, dejansko nastalo v drugem kraju (59). Če bi v zakonodajno besedilo vključili samo del sodne prakse Sodišča, ne pa njenega poznejšega razvoja, bi to lahko vzbudilo dvome o namerah, ki jih ima zakonodajalec v zvezi s področjem uporabe pravila.

59. Nadalje bi, če bi kot pristojno določili sodišče „v kraju nastanka škode ali dela škode“, to pomenilo, da bi tožnik v primerih, v katerih bi škoda nastala v več državah, lahko v vseh teh državah tožil za celotno škodo, kar pa je v nasprotju s sodno prakso Sodišča. V primeru obrekovanja prek časopisa je namreč Sodišče težavo, ko je zaradi istega dogodka škoda nastala v več državah, rešilo tako, da je sodiščem vsake od držav, v kateri je nastala škoda, podelilo pristojnost za odločanje o nastali škodi v zadevni državi, medtem ko so bila za odločitev o celotnem obsegu nastale škode pristojna samo sodišča, kjer je imel toženec stalno prebivališče (60). Zaradi te rešitve Sodišča so tožniki, ki utrpijo škodo v več državah članicah, seveda prisiljeni sprožiti več postopkov, kar pa lahko spričo razlik v pravu, ki se uporablja, pripelje do kontradiktornih odločitev o istem vzročnem dejanju (61). Če pa bi bila za celotno škodo pristojna sodišča v vseh krajih, v katerih je nastal del škode, bi to odprlo pot izbiranju najugodnejšega pravnega reda, s tem pa bi imel tožnik pretirane prednosti. Ad hoc delovna skupina je obravnavala alternativni predlog, po katerem bi se pristojnost dodelila sodišču v državi, v kateri je nastal večji del ali bistveni del škode. Navsezadnje pa je bila zavrnjena tudi ta rešitev iz strahu, da bi takšno merilo lahko povzročilo pogoste spore o vprašanju, kaj je večji ali bistven del škode, pri čemer bi morale stranke in sodišča v fazi, ko bi se določila pristojnost, rešiti že vsebinska vprašanja.

60. Ad hoc delovna skupina je potem, ko se je odločila, da člena 5(3) ne bo spremenila v skladu s predlogom Komisije, podrobno preučila, ali bi bilo treba področje uporabe te določbe pojasniti v tem smislu, da se ne uporablja le za odškodninske zahtevke za že nastalo škodo – kot to morda narekuje dobesedna razlaga konvencije iz leta 1988 –, temveč tudi za odškodninske zahtevke za škodo, ki bi lahko nastala v prihodnje. Pri tem je imela v mislih zlasti primere, v katerih ima tožba javne ali zasebne potrošniške organizacije za posledico sodno odredbo, namenjeno varstvu skupnih interesov potrošnikov, saj se takšna tožba nanaša na ravnanje, ki lahko povzroči škodo, in sicer ne bi spadala v objektivno področje uporabe člena 5(3). Takšne tožbe so običajne v skandinavskih državah, zlasti v švedskem pravu, in se morajo enako obravnavati glede na pristojnost in izvrševanje sodnih odločb, tako da se gospodarski subjekti, ki z goljufijami, kot so zavajajoče oglaševanje ali nedovoljeni pogoji v tipskih pogodbah, škodijo potrošnikom v državah članicah Skupnosti, ne morejo izmakniti tožbam ali pravnim sredstvom, če je sedež podjetja v državi, ki ni država, v kateri dejansko delujejo. Ad hoc delovna skupina je ugotovila, da je ta primer zajet v členu 31, v skladu s katerim se lahko pri sodišču vloži zahteva za začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja, ki jih predvideva nacionalno pravo, saj se to pravilo uporablja tudi takrat, ko je učinek teh ukrepov dokončen (62). Poleg tega je ugotovila, da je bilo varstvo z direktivami Skupnosti razširjeno na potrošnike, na primer z direktivo 93/13/EGS o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, katere člen 7(1) in (2) države članice zavezuje, da zagotovijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, sklenjenih s potrošniki, pri čemer morajo ta sredstva vključevati predpise, na podlagi katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu pravni interes pri varstvu potrošnikov, ukrepajo v skladu z zadevnim nacionalnim pravom na sodiščih ali pri pristojnih upravnih organih, ki odločijo, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nedovoljeni, tako da lahko uporabijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe takih pogojev (63), ali z direktivo 98/27/ES o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov, katere člen 2 od držav članic zahteva, da določijo sodišča ali upravne organe, pristojne, da zahtevajo opustitev ali prepoved kakršne koli kršitve direktiv o varstvu potrošnikov iz priloge in da po potrebi odredijo ukrepe, kot sta objava odločbe ali objava popravkov za odpravo trajajoče posledice kršitve, ter plačilo glob, da se zagotovi spoštovanje odločb (64).

61. Čeprav je mogoče poseči po teh različnih predpisih, je ad hoc delovna skupina upoštevala tudi dejstvo, da zadevne direktive ne vsebujejo nobenih pravil o pristojnosti in bi jih države članice lahko različno uporabljale, da bi se lahko podvomilo o tem, ali zajemajo določene opustitvene tožbe, vložene po nacionalnem pravu, in dejstvo, da bi se takšne tožbe lahko vložile v primerih, ki ne zadevajo varstva potrošnikov, na primer, kadar si tožnik prizadeva, da toženec ne bi kršil njegovih pravic intelektualne lastnine. Delovna skupina je zaradi teh pomislekov v člen 5(3) vključila posebno določbo, v skladu s katero so sodišča v kraju, kjer je prišlo do škodnega dogodka, pristojna tudi za škodne dogodke, do katerih bi v prihodnje lahko prišlo. S spremembo naj bi pojasnili le področje uporabe določbe, ne pa tudi spremenili njene vsebine, saj je povsem jasno razvidno iz prejšnjega besedila, da so zajete opustitvene tožbe (65). Pri tem je treba opozoriti, da je bila zato dodeljena posebna pristojnost sodišču v kraju, kjer je prišlo do škodnega dogodka, ker lahko to sodišče, ki je v bližini spora in lažje izvaja dokazni postopek, praviloma najlaže odloča o zadevi, kar pa ne velja le za odškodninske zahtevke za že nastalo škodo, temveč tudi za tožbe, s katerimi naj bi preprečili nastanek škode. Temu mnenju se je Sodišče pridružilo pozneje v zvezi z Bruseljsko konvencijo, pri čemer pa se je pri svoji obrazložitvi deloma opiralo na spremembo člena 5(3) uredbe Bruselj I, ki ustreza besedilu, ki je bilo zdaj vključeno v Lugansko konvencijo (66).

62. Določba o sodiščih, pristojnih za škodne dogodke, do katerih lahko pride v prihodnje, pomeni, da za te dogodke veljajo ugotovitve Sodišča, ki tožniku omogočajo, da sproži postopek v kraju, kjer naj se prepreči dogodek, ki bi lahko povzročil škodo, ali v kraju, kjer naj se prepreči sam škodni dogodek. Določitev kraja, kjer „grozi škoda“, je v bistvu odločitev na podlagi dejstev, s tem pa prepuščena sodišču, ki razsoja v zadevi. Skladno s pristopom Sodišča pa mora to biti kraj, kjer grozi neposredna škoda, ne pa kraj, kjer bi lahko prišlo do posredne gospodarske škode. Ali obstaja nevarnost, ki opravičuje sodno odredbo, je odvisno od prava države, v kateri se vloži zadevna zahteva: s pravilom se v tem primeru ureja le pristojnost, ne določajo pa se odredbe, ki bi lahko bile izdane; kakšna mora biti njihova oblika in vsebina, pod kakšnimi pogoji so lahko utemeljene in kdo jih lahko zahteva, vse to določa pravo sodišča, kjer teče postopek, ali pa določbe Skupnosti, katerih cilj je usklajevanje ustrezne nacionalne zakonodaje.

63. Kot je bilo že navedeno, posebna pristojnost za izdajo sodnih odredb v tem primeru zajema le tožbene zahtevke za ravnanje, s katerim bi se lahko povzročila škoda, ki ni kršitev pogodbene obveznosti; v primeru kršitve pogodbene obveznosti se lahko v skladu s členom 5(1) zahteva, da o tem ne odloča forum v kraju toženčevega stalnega prebivališča, temveč forum v kraju sklenitve pogodbe. Vsekakor je treba pojem „delikt ali kvazidelikt“, tako kot „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“, razlagati samostojno, pri čemer je treba upoštevati zlasti sistem in področje uporabe konvencije; nacionalno pravo pri tem ni odločilno. Sodišče je tako presodilo, da se pojem „zadeve v zvezi z deliktom ali kvazideliktom“ nanaša na vse tožbe, s katerimi se uveljavlja odškodninska odgovornost toženca, ki pa niso povezane s pogodbenimi obveznostmi, ki jih stranka svobodno prevzame nase v razmerju do druge stranke (67).

5. Tožbe zaradi kaznivega dejanja (člen 5(4))

64. V novi konvenciji je bila obdržana določba, v skladu s katero je za odškodninske tožbe ali tožbe na vzpostavitev prejšnjega stanja, ki izhajajo iz kaznivega dejanja, pristojno kazensko sodišče. Ad hoc delovna skupina je preučila, ali naj ostane besedilo določbe nespremenjeno ali naj se spremeni ali celo črta. Določbo bi lahko črtali, če bi upoštevali predlog, po katerem naj bi kazenska sodišča o civilnih tožbah razsojala le, če bi lahko civilna sodišča iz istega kraja v skladu s konvencijo odločala o tožbah, ki izhajajo iz istega kaznivega dejanja. Delovna skupina se je odločila obdržati pravilo, ker se ji je zdelo koristno, da imajo kazenska sodišča posebno pristojnost v primerih, ko je v skladu z nacionalnim pravom možna civilna tožba v okviru kazenskega postopka; ta pristojnost ni nujno enaka pristojnosti sodišč v kraju delikta v skladu s členom 5(3).

65. Predlog spremembe člena 5(4) je bil deloma povezan s ponovnim oblikovanjem druge določbe o vložitvi civilnih tožb pred kazenskim sodiščem (člen II Protokola 1 h konvenciji iz leta 1988), v skladu s katero lahko osebe s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici, ki so za kaznivo dejanje, ki ni bilo storjeno z naklepom, sodno preganjane pred kazenskimi sodišči druge države pogodbenice, čeprav niso njeni državljani, v njihovi nenavzočnosti v ta namen zastopa odvetnik. Če sodišče odredi njihovo osebno navzočnost in te kljub temu ne nastopijo pred sodiščem, sodne odločbe kazenskega sodišča v delu, ki zadeva civilnopravno razmerje, v drugih državah, ki jih veže konvencija, ni treba priznati (68). Nekateri so predlagali, naj se to pravilo razširi na naklepna kazniva dejanja, drugi so priporočili, naj se omeji, tako da bi le še pomenilo, da se toženec v primeru, ko kazensko sodišče odloča tudi o civilni tožbi, sme zastopati v civilnih zadevah, ne da bi moral biti pri tem osebno navzoč, in naj se opusti določba o posledicah priznanja sodne odločbe. Ti predlogi so bili zavrnjeni, deloma zato, da s konvencijo o civilnih in gospodarskih zadevah ne bi posegali v kazensko pravo držav.

66. Člen II protokola torej ni bil spremenjen (69), da pa bi zagotovili vzporednost z uredbo Bruselj I, je bil v besedilo konvencije vključen kot člen 61. Vendar je Sodišče samo poskrbelo za ublažitev odločitve, da se pravilo ne razširi na naklepna kazniva dejanja, ko je razsodilo, da člena II protokola ni mogoče razlagati tako, da bi sodišču države izvršbe preprečilo, da v okviru javnega reda v smislu člena 34(1) upošteva, da sodišče države izvora zastopniku v odškodninski tožbi ni dovolilo, da pred sodiščem zastopa osebo, obtoženo zaradi naklepnega kaznivega dejanja, če ta ni bila navzoča (70). To pomeni, da določba v sedanjem besedilu člena 61, ki se izrecno nanaša na nenaklepna kazniva dejanja, velja tudi za naklepna kazniva dejanja, in da se priznavanje sodnih odločb sicer lahko zavrne z utemeljitvijo, da so v nasprotju z javnim redom (71).

6. Podružnice (člen 5(5))

67. Določba o pristojnosti foruma v kraju podružnice, agencije ali druge poslovne enote v sporih, ki izhajajo iz njihovega poslovanja, je ostala nespremenjena. Člen 5(5) podeljuje sodiščem v kraju, kjer se te nahajajo, posebno in ozemeljsko pristojnost, da bi se preprečila sklicevanja na nacionalno pravo. Pojem podružnice, agencije ali druge poslovne enote je torej samostojen pojem, kar velja za vse države, ki jih veže konvencija, in kar zagotavlja pravno varnost. Sodišče je ugotovilo, da pojem podružnice, agencije ali druge poslovne enote pomeni poslovno enoto, ki je po svoji pojavni obliki izpostava matične družbe, ki ima svojo upravo in je materialno opremljena za poslovanje s tretjimi osebami, tako da te vedo, da lahko vzpostavijo pravno razmerje z matično družbo, ki ima svojo upravo v tujini, in jim ni treba poslovati neposredno z matično družbo (72). Te značilnosti se kažejo tudi, če poslovanje vodi družba, ki je z vidika nacionalnega prava družb sicer neodvisna od matične družbe, ima pa isto ime in upravo ter se pogaja in posluje kot izpostava matične družbe, saj morajo imeti tretje osebe možnost, da se lahko zanesejo na tako ustvarjeno pojavno obliko (73). Zaradi varstva tretjih oseb je v tem primeru potrebno, da je lahko pojavna oblika enaka podružnici brez pravne neodvisnosti. V skladu s takšnim pojmovanjem mora sodišče v vsakem primeru posebej preveriti dokaze za obstoj dejanske odvisne poslovne enote.

68. Spori, nastali v zvezi s podružnicami, agencijami ali drugimi poslovnimi enotami, glede katerih ta člen določa posebno pristojnost, ki lahko nadomešča običajno sodno pristojnost v kraju stalnega prebivališča toženca, so zadevali pogodbene in nepogodbene pravice in obveznosti v zvezi z upravo poslovne enote (najemnina, odnosi z osebjem itd.), pogodbene obveznosti, ki jih je v imenu matične družbe sprejela poslovna enota in jih je treba izpolniti v državi, v kateri poteka poslovanje, ter nepogodbene obveznosti, izhajajoče iz dejavnosti, ki jo v imenu matične družbe opravlja poslovna enota v kraju sedeža (74). Sodišče, ki mu je predložena zadeva, mora tudi v tem primeru obstoječe razmerje preveriti in opredeliti na podlagi prikazanega pojmovanja spora, ki izhaja iz poslovanja podružnice, agencije ali druge poslovne enote.

7. Več tožencev in tožba glede garancij (člen 6(1) in (2))

69. V primerih, v katerih je pristojnost utemeljena na povezanosti vložene tožbe z drugo tožbo, in katere pristojnost ureja ta konvencija, se je zdelo potrebno pojasniti primer, v katerem gre za več tožencev in ima tožnik možnost sprožiti postopek v kraju stalnega prebivališča katerega koli izmed tožencev, ker se je namreč izkazalo, da je dejansko področje uporabe nejasno. Takšno pojasnilo manjka v prvotnem besedilu Bruseljske konvencije, zato je bilo v Jenardovem poročilu poudarjeno, da je bila sprejeta odločitev o določitvi pristojnosti v kraju stalnega prebivališča enega od tožencev, ker se je s tem mogoče izogniti izdaji nezdružljivih sodnih odločb v državah pogodbenicah; takšna pristojnost ni utemeljena, če je bila tožba vložena le zato, da za toženca ne bi veljala pristojnost sodišč države njegovega stalnega prebivališča (75). Sodišče je presodilo, da morajo biti v skladu s členom 6(1) tožbe tožnika med seboj povezane tako, da bi se v ločenih postopkih lahko izdale nezdružljive sodne odločbe (76). Ad hoc delovni skupini se je zdelo primerno, da v zakonodajno besedilo vključi sodno prakso glede te točke, in določi, kako naj bi bile tožbe povezane, če naj se pristojnost za vse tožene osebe podeli sodiščem kraja, kjer ima le ena od njih stalno prebivališče. Opozoriti je treba, da se pojmovanje povezanosti ujema s smislom člena 28(3), čeprav se osnovno načelo in namen te določbe med seboj razlikujeta: cilj te določbe je predvsem, da se usklajujejo pristojnosti držav, ki jih veže konvencija, manj pa določitev pristojnega sodišča ali pristojnih sodišč v eni od teh držav.

70. Ad hoc delovni skupini se v nasprotju z mnenjem Komisije (77) ni zdelo potrebno v zakonodajno besedilo vključiti še drugo načelo iz Jenardovega poročila, v skladu s katerim je pristojnost upravičena le takrat, ko namen tožbenega zahtevka ni samo izvzetje enega od tožencev iz pristojnosti lastnega sodišča. Menila je, da tesno razmerje, ki mora obstajati med vloženimi tožbenimi zahtevki, v povezavi z zahtevo, da mora biti sodišče, ki mu je bila predložena zadeva, sodišče v kraju, kjer ima eden od tožencev stalno prebivališče (78), zadostuje, da ne pride do zlorabe pravila (79), kar pa ni veljalo za tožbo glede garancij ali drugo intervencijsko tožbo, ki jo ureja člen 6(2) in v zvezi s katero je bilo načelo izrecno navedeno zato, da tretja oseba ne bi bila tožena pred sodiščem, ki ne bi bilo primerno. Poudariti je treba, da je pristojnost v primeru, ko je toženih več oseb, objektivno utemeljena na tesni povezavi med tožbami, ki jo mora prikazati tožnik, medtem ko pri tožbi glede garancij ali pri drugih intervencijskih tožbah takšna tesna povezava ni potrebna. Namesto tega zadostuje povezava tožbe v glavni stvari s tožbo glede garancij (80), in sicer ne glede na podlago, po kateri je sodišče pristojno v prvotnem postopku, zato pa je priporočljiva določba, s katero bi tožencu zagotovili pravico, da je tožen pred sodiščem, pristojnim za njegov primer, čeprav mora sam dokazati, da je bil izvzet iz te pristojnosti sodišča.

71. Ad hoc delovni skupini se tudi ni zdelo potrebno v člen 6(1) vključiti določbo, s katero bi preprečili njeno uporabo za tožence, ki so se v skladu s členom 23 konvencije s tožnikom dogovorili o klavzuli o izbiri foruma. V zvezi s tem je Komisija predložila predlog, vendar ima izključna pristojnost po členu 23 – s pridržkom določb iz člena 23(5) – prednost pred vsako drugo pristojnostjo, ki jo ureja konvencija, tako da ni mogoče dvomiti o razlagi in ni razloga, da bi se načelo ponovilo v posebnem pravilu o določitvi pristojnosti. Da se poročilo na to prednost nanaša le v opombi člena 6(2), ni dokaz za nasprotno, saj ima to pravilo o pristojnosti prednost pred vsemi pravili o pristojnosti iz konvencije, razen pred pravili iz člena 23. To seveda ne velja za klavzulo o izbiri foruma, ki ji stranke niso želele prisoditi izključnega značaja (glej v nadaljevanju v povezavi s členom 23).

72. Nazadnje pa je treba opozoriti, da se posebne značilnosti tožb glede garancij v nekaterih državah, ki jih veže konvencija, in za katere je veljalo posebno pravilo, v skladu s katerim je bil člen 6(2) Bruseljske konvencije razglašen za neveljavnega, pravilo, ki je ponovljeno v členu V Protokola 1 h konvenciji iz leta 1988, spet enako obravnavajo v novi konvenciji, zlasti v členu II Protokola 1. V skladu s tem členom se na pristojnost, kot je določena v členih 6(2) in 11, ni mogoče v celoti sklicevati v državah, ki jih veže konvencija in so navedene v Prilogi IX h konvenciji (Nemčija, Avstrija, Madžarska in Švica (81), medtem ko so osebe s stalnim prebivališčem v drugi državi, ki jo veže konvencija, lahko v skladu s pravili o drugih intervencijskih tožbah tožene pred sodišči teh držav. Odločbe, ki se v drugih državah izdajo na podlagi členov 6(2) in 11, pa se bodo v zadevnih državah priznale in izvršile v skladu s posebno določbo iz naslova III konvencije (o razlogih za to posebno določbo, ki velja za nekatere države, glej Jenardovo poročilo, str. 27–28, Schlosserjevo poročilo, odstavek 135 ter Jenard-Möllerjevo poročilo, odstavek 105) (82). V člen II Protokola 1 je vključen nov odstavek (odstavek 2), na podlagi katerega lahko Evropska skupnost v trenutku ratifikacije izjavi, da se na postopke iz člena 6(2) in člena 11 ni mogoče sklicevati v nekaterih drugih državah članicah, ter mora v tem primeru zagotoviti informacije o pravilih, ki se uporabljajo namesto tega (83). Tudi uredba Bruselj I (člen 65) priznava, da se člena 6(2) in 11 ne uporabljata v Nemčiji, Avstriji in na Madžarskem.

3. Varovalne pristojnosti

1. Zadeve v zvezi z zavarovanjem (členi 8 do 14)

73. Konvencija pri zadevah v zvezi z zavarovanjem ohranja samostojen in celovit sistem, z izjemo sklicevanja na člena 4 in 5(5); člen 9(2) razširja pristojnost foruma v primeru podružnice, predstavništva ali druge poslovne enote; s tem lahko pristojnost temelji na obstoju podružnice, predstavništva ali druge poslovne enote, tudi če zavarovalnica nima stalnega prebivališča ali sedeža v državi, ki jo veže konvencija. Konvencija zaradi varovanja šibkejše stranke v zavarovalnem razmerju ohranja prejšnjo strukturo: pri tem se razlikuje med stališčem zavarovalnice in stališčem zavarovalca, zavarovanca ali upravičenca iz zavarovanja in se določajo različna merila pristojnosti, odvisno od tega, kdo je tožnik in kdo toženec (glej Jenardovo poročilo, str. 30–33, in Schlosserjevo poročilo, odstavki 136–152).

74. V skladu s konvencijo iz leta 1988 je bila zavarovalnica lahko tožena ne samo pred sodišči v državi, kjer ima svoje stalno prebivališče ali sedež – in v posebnih primerih pred drugimi sodišči –, temveč, v primeru tožbe, ki jo vloži zavarovalec, tudi pred sodišči v državi, kjer ima zavarovalec stalno prebivališče; zavarovalnica pa je lahko tožila le pred sodiščem države stalnega prebivališča zavarovalca, zavarovanca ali upravičenca iz zavarovanja. S tem pravilom o pristojnosti je zavarovalec pridobil poseben položaj, saj je bil bolje varovan kot pa zavarovanec ali upravičenec iz zavarovanja, ki sta lahko bila tožena tudi samo pred sodišči v državi, kjer imata stalno prebivališče, kot tožnika pa zavarovalnice nista mogla tožiti pred sodiščem v kraju svojega stalnega prebivališča; to pravico je imel samo zavarovalec. Jenardovo poročilo pojasnjuje, da je to razlikovanje mogoče razložiti s tem, da ima samo zavarovalec poslovne odnose z zavarovalnico ter da bi bilo nerazumno pričakovati od zavarovalnice, da je tožena pred sodiščem zavarovanca ali upravičenca iz zavarovanja, saj ob nastanku spora morda ne bo poznala njunega stalnega prebivališča.“ (84) Ad hoc delovna skupina je menila, da ta utemeljitev ne ustreza več potrebam zavarovalnih poslov, kot so se razvili v preteklih desetletjih, saj je prišlo do večje konkurenčnosti, novih oblik zavarovanja in predvsem višje ravni zakonodajne uskladitve zaradi sprejetja direktiv Skupnosti s področja notranjega trga, kar je zavarovalnici olajšalo sprožitev postopka na sodišču druge države na notranjem trgu. Kljub razvoju pravosodnega sodelovanja v Evropi pa fizična oseba še vedno razmeroma težko toži družbo v drugi državi, in sicer pred sodiščem države, v kateri ima družba stalno prebivališče. Na podlagi teh pomislekov je bilo opisano razlikovanje odpravljeno in v člen 9(1)(b) sta bila poleg zavarovalca vključena še zavarovanec in upravičenec iz zavarovanja, ki sta s tem pridobila enak položaj (85).

75. Poleg tega, da imajo zavarovalec, zavarovanec in upravičenec iz zavarovanja pravico tožiti zavarovalnico pred sodiščem države, kjer imajo svoje stalno prebivališče, so varovani zaradi omejitve splošnega načela, ki, razen v primeru izključne pristojnosti, omogoča strankam, da odstopajo od pravil o pristojnosti konvencije. V skladu s členom 13 je sklenitev dogovora o pristojnosti možna le pod posebnimi in omejenimi pogoji, med katere spada zavarovalna pogodba, ki zajema eno ali več nevarnosti iz člena 14, zlasti v zvezi s pomorskim, zračnim in kombiniranim prevozom blaga in potnikov. Omejitev klavzul o izbiri foruma v pogodbah zagotavlja visoko stopnjo varstva in se uporablja ne samo za zavarovalne pogodbe, ki jih sklenejo zasebni potrošniki, temveč tudi za pogodbe družb in samozaposlenih. Pojavilo pa se je nekaj dvomov o upravičenosti tako široko zasnovanega varstva v zvezi z zavarovalnimi pogodbami v okviru gospodarske dejavnosti. Ad hoc delovna skupina je zato preučila možnost za povečanje svobodnega odločanja strank s tem, da se razlikuje med zavarovalnimi pogodbami potrošnikov in pogodbami, sklenjenimi v okviru poslovne, gospodarske ali poklicne dejavnosti, pri čemer se slednjim omogoči izbira foruma. Bolj naklonjena pa je bila možnosti, da se pogodbe, pri katerih se lahko strankam prizna več svobode, ne določijo s sklicevanjem na zavarovalca, temveč s sklicevanjem na nevarnosti, zajete v pogodbi, pri čemer bi se nevarnostim, navedenim že v členu 12A konvencije iz leta 1988, pridružile še druge. Prednost te rešitve je, da ne spreminja strukture konvencije, tako da sta oddelek v zvezi z zavarovanjem in oddelek v zvezi s potrošniškimi pogodbami še naprej ločena. Poleg tega se prepreči vsakršno sklicevanje na potrošnika kot zavarovalca, tako da so s to rešitvijo še naprej varovani ne samo potrošniki, temveč tudi posamezni podjetniki, mala in srednja podjetja in samozaposleni, ki si pri zadevah v zvezi z zavarovanjem zaslužijo enako varstvo kot potrošniki, tudi če opravljajo poslovno, gospodarsko ali poklicno dejavnost.

76. Nevarnosti, navedene že v členu 14 (nanj se sklicuje člen 13(5)), ostanejo v skladu s kumulativnim pristopom takšne kot so, nova konvencija pa jim dodaja še „vse velike nevarnosti“. Izraz, ki se uporablja za opredelitev nevarnosti, ki omogočajo strankam, da v okviru zavarovalne pogodbe odstopajo od drugih obveznih določb oddelka, se razlikuje od ustreznega člena 14(5) uredbe Bruselj I. Ta uredba omenja vse velike nevarnosti, „opredeljene v direktivi Sveta 73/239/EGS, kakor je bila spremenjena z direktivo Sveta 88/357/EGS in direktivo Sveta 90/618/EGS v veljavni obliki“, in se torej nanaša tako na sedanjo kot tudi na prihodnjo zakonodajo Skupnosti. Besedilo konvencije je drugačno, ker ne bi bilo ustrezno, če bi konvencija, katere pogodbenice so države, ki niso članice Evropske skupnosti, vsebovala natančno sklicevanje na pravila Skupnosti. Splošno sklicevanje na „velike nevarnosti“ iz člena 14(5) konvencije pa je treba razumeti tako, da so dejansko mišljene enake nevarnosti kot tiste, na katere se nanašajo direktive. Velike nevarnosti so opredeljene v členu 5 direktive Sveta 1988/357/EGS (86), ki se nanaša na točko A iz priloge k direktivi Sveta 73/239/EGS (87), in zlasti na nevarnosti, razvrščene v zavarovalne vrste 4–7 (škoda ali izguba tirnih vozil, zrakoplovov, morskih, jezerskih ter rečnih in kanalskih plovil ter blaga v tranzitu ali prtljage, ne glede na obliko prevoza), in na nevarnosti iz zavarovalnih vrst 11 in 12 (odgovornost pri uporabi zrakoplovov in odgovornost pri uporabi morskih, jezerskih ter rečnih in kanalskih plovil, vključno s prevozniško odgovornostjo), kot tudi na nevarnosti iz zavarovalnih vrst 14 in 15 (kredit in kavcija), če se zavarovalec poklicno ukvarja s poslovno ali gospodarsko dejavnostjo ali opravlja katerega od svobodnih poklicev in so nevarnosti povezane s takšno dejavnostjo, iz zavarovalnih vrst 8 in 9 (požar in elementarne nesreče in druga škoda na premoženju), 13 (splošna odgovornost) in 16 (različne finančne izgube), če zavarovalec presega meje najmanj dveh od treh meril, in sicer bilančno vsoto, neto promet in povprečno število zaposlenih med poslovnim letom. Pri nevarnostih iz točke A priloge so „velike nevarnosti“ torej predvsem nevarnosti, pri katerih je zavarovalec družba določene velikosti ali vsekakor opravlja poslovno, gospodarsko ali poklicno dejavnost; izvzete so nevarnosti, razvrščene v zavarovalne vrste „nezgoda, bolezen, motorna vozila in stroški postopka“, pri katerih zavarovalec praviloma nastopa kot fizična oseba. Konvencija torej vzpostavlja, čeprav ne tako izrecno kot uredba Bruselj I, povezavo med pristojnostjo in svobodo opravljanja storitev pri podjetjih in zavarovalnih vrstah (z izjemo življenjskega zavarovanja), ki so zajete v prvi direktivi Sveta, in sicer celo v državah, ki niso članice Evropske skupnosti in jih veže konvencija.

77. Kot je bilo poudarjeno, so velike nevarnosti v uredbi Bruselj I opredeljene z izrecnim sklicevanjem na direktive Skupnosti, kar vključuje morebitne prihodnje spremembe. V konvenciji takšnega sklicevanja ni, vendar je treba sam izraz „vse velike nevarnosti“ v členu 14(5) razlagati na podlagi sedanjih in prihodnjih pravil Skupnosti, vsaj če pravila Skupnosti bistveno ne spreminjajo pristopa k obravnavi velikih nevarnosti. To stališče je podkrepljeno z uvodno izjavo v preambuli, v skladu s katero konvencija temelji na tem, da se načela iz uredbe Bruselj I razširijo na pogodbenice, in s Protokolom 2, s katerim naj bi dosegli čim bolj enotno razlago konvencije in uredbe Bruselj I. Težave zaradi sprememb pravil Skupnosti se obravnavajo v okviru stalnega odbora, ustanovljenega v skladu s Protokolom 2 (glej odstavek 203 spodaj).

2. Potrošniške pogodbe (členi 15 do 17)

78. V konvenciji so pri zadevah v zvezi s potrošniškimi pogodbami potrjena prejšnja pravila o varovanju šibkejše pogodbene stranke, in sicer z enakimi besedami kot v konvenciji iz leta 1988; v njej je določen samostojen sistem, brez poseganja v člena 4 in 5(5). Medtem ko lahko potrošnik toži drugo pogodbeno stranko pred sodiščem države, v kateri ima druga stranka stalno prebivališče, in tudi pred sodiščem v kraju potrošnikovega stalnega prebivališča, pa lahko druga stranka tožbo vloži le pred sodišči države, ki jo veže konvencija in na ozemlju katere ima potrošnik stalno prebivališče (člen 16). Konvencija omogoča dogovor o izbiri foruma, vendar le, če je sklenjen po tem, ko je prišlo do spora med strankama, ali če omogoča potrošniku, da sproži postopek pred drugimi sodišči, ali če se s takšnim dogovorom določi pristojnost sodišča v državi, v kateri imata potrošnik in druga stranka oba v času sklenitve pogodbe stalno prebivališče ali običajno prebivališče, razen če ta dogovor ni v nasprotju s pravom zadevne države (člen 17). Več pojasnil o teh določbah je tudi v prejšnjih poročilih (Jenardovo poročilo, str. 33–34; Schlosserjevo poročilo, odstavki 159–161).

79. Sistem varstva se sicer ne spremeni, vendar se s konvencijo še razširi sklop pogodb, ki jih zajema sistem. V konvenciji iz leta 1988, v katero je bilo vključeno besedilo takrat veljavne Bruseljske konvencije, je bilo predvideno, da varstvo v okviru konvencije zajema prodajo blaga na obroke, posojila z obročnim odplačevanjem ali kakršno koli drugo obliko posojila za financiranje prodaje blaga, ter druge pogodbe o dobavi blaga ali opravljanju storitev, če je bila sklenitev pogodbe v državi potrošnikovega stalnega prebivališča posledica posebne ponudbe ali reklame in je potrošnik v tej državi storil vse potrebno za sklenitev pogodbe (člen 13(1)). Z zadnjim delom določbe se je znatno razširilo področje uporabe varstva, ki se zagotavlja, v primerjavi s prvotno Bruseljsko konvencijo, v kateri je bilo varstvo omejeno na prodajo blaga na obroke in posojila z obročnim odplačevanjem, kljub temu pa se ni zdelo zadostno, da bi se vzporedno z obsežnim varstvom v okviru direktiv Skupnosti zagotovilo ustrezno varstvo potrošnikov s strani sodišč. V konvenciji iz leta 1988 ni opredelitve strank v potrošniški pogodbi, predvsem tudi ni opredelitve druge pogodbene stranke, niso zajete vse potrošniške pogodbe, konvencija s svojim besedilom tudi ne zagotavlja, da so v njej zajete pogodbe, sklenjene v neobičajnih, zlasti digitalnih oblikah.

80. Kar zadeva opredelitev potrošnika, je v členu 15 konvencije v bistvu povzeta opredelitev iz konvencije iz leta 1988, v skladu s katero je potrošnik fizična oseba, ki sklene pogodbo „za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti“. To ustreza opredelitvi, ki se uporablja v drugih zakonodajnih aktih Skupnosti (88), predvsem v uredbi o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (89). V konvenciji iz leta 1988 pa ni opredelitve druge pogodbene stranke v potrošniški pogodbi, kar je povzročilo negotovost glede vprašanja, ali pogodba, sklenjena za namen, ki je zunaj okvira poklicne ali pridobitne dejavnosti obeh pogodbenih strank, sodi v okvir posebnih pravil o potrošniških pogodbah ali splošnih pravil konvencije. Opozoriti je treba, da je uporaba posebnih pravil v členih 15 do 17 upravičena le, če položaja pogodbenih strank nista uravnotežena, tako da je treba sprejeti ukrepe, s katerimi se ta neuravnoteženost zmanjša ali odpravi, da se varuje šibkejša stranka. Tako je le, če druga stranka opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost. Da ne bi prišlo do negotovosti pri razlagi, je v členu 15(1)(c), ki se uporablja za večino potrošniških pogodb, izrecno določeno, da velja za pogodbe, ki jih sklene potrošnik z „osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost“. To pojasnilo se ni zdelo potrebno v posebnih primerih, ko gre za pogodbo o prodaji blaga na obroke ali posojilu z obročnim odplačevanjem, v katerih si je težko predstavljati, da prodajalec ali posojilodajalec ravna izven okvira svoje poslovne ali poklicne dejavnosti.

81. Člen 15 konvencije znanto razširja tudi sklop potrošniških pogodb, na katere se nanaša. Medtem ko se člen 13(1)(3) konvencije iz leta 1988 sklicuje na vse druge pogodbe o dobavi blaga ali opravljanju storitev, je v členu 15(1)(c) nove konvencije uporabljen izraz „v vseh drugih primerih“, s čimer se sklicuje na vse druge pogodbe, razen na pogodbo o prodaji blaga na obroke ali o posojilu z obročnim odplačevanjem, sklenjeno z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost, če pogodba spada v okvir te dejavnosti. S tem širšim pojmovanjem potrošniških pogodb se razširi področje uporabe zagotovljenega varstva, v skladu z varstvom, ki ga zagotavljajo direktive o varstvu potrošnikov, pa se poenostavi določitev zajetih pogodb. Obsega vse pogodbe, ki jih direktive Skupnosti urejajo kot potrošniške, tudi pogodbe, s katerimi upnik odobri ali obljubi, da bo odobril potrošniku kredit v obliki odloga plačila, posojila ali drugega podobnega finančnega dogovora, če jih ureja direktiva 87/102/EGS o potrošniških kreditih (90). Pojem vsekakor zajema pogodbe o nakupu pravice do uporabe nepremičnin na podlagi časovnega zakupa, ki jih ureja direktiva 94/47/ES (91); sicer ne bi bilo zagotovljeno, da je treba takšne pogodbe uvrstiti med potrošniške pogodbe, ne pa med pogodbe o nakupu stvarnih pravic na nepremičninah, ki jih ureja člen 22(1), ker so nacionalni zakoni držav, ki jih veže konvencija, v tem primeru različni. To je potrdilo tudi Sodišče, ki je presodilo, da so pogodbe o časovnem zakupu, ki jih ureja direktiva 94/47/ES, hkrati zajete tudi v direktivi 85/577/ES, če so pogoji njene uporabe sicer izpolnjeni (92), ter da je treba zaradi povezave med konvencijo in pravnim redom Skupnosti to razlago upoštevati za namen razlage konvencije (93).

82. S konvencijo se razširi tudi področje uporabe pravil o potrošniških