[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 21.4.2009

COM(2009) 161 konč.

SPOROČILU KO MISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

Boljšemu usmerjanju pomoči kmetom na območjih z naravnimi omejitvami naproti

{SEC(2009) 449} {SEC(2009) 450} {SEC(2009) 451}

SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

Boljšemu usmerjanju pomoči kmetom na območjih z naravnimi omejitvami naproti

1. OZADJE

Shema pomoči kmetom na območjih z omejenimi možnostmi ( Less Favoured Areas – LFA), ki se uporablja od leta 1975, zagotavlja mehanizem za podpiranje nadaljnjega kmetovanja in tako ohranja podeželja na gorskih območjih, drugih območjih z omejenimi možnostmi, ki niso gorska območja (t. i. „vmesna LFA“), in na območjih s posebnimi omejitvami.

Gorska območja zajemajo skoraj 16 % kmetijskih zemljišč EU in so določena v skladu z omejenim številom fizikalnih kazalcev[1]. Skoraj 31 % kmetijskih zemljišč EU je razvrščenih kot vmesna LFA na podlagi široke vrste meril, katerih raznolikost v EU je izpostavilo Evropsko računsko sodišče kot morebiten razlog za neenako obravnavo[2]. Samo omejen delež kmetij na teh območjih, ki ustreza 7 % skupnega števila kmetij EU, prejema plačila LFA in povprečen znesek nadomestil se znatno razlikuje med državami članicami, in sicer od 16 evrov na hektar v Španiji do 215 evrov na hektar v Belgiji.

Način poseganja v okviru sheme LFA je bil revidiran leta 2005. Da bi okrepili prispevek politike za razvoj podeželja k strategiji EU za trajnostni razvoj, je bilo sklenjeno, da se cilji sheme jasno osredotočijo na upravljanje zemljišč.

Na odstranitev družbeno-gospodarskih ciljev iz glavnih ciljev plačil LFA, ki se sedaj imenujejo plačila zaradi naravnih omejitev ( Natural Handicap Payment – NHP), je treba gledati v luči razpoložljivosti bolj usmerjenih ukrepov za spodbujanje prihodkov in konkurenčnosti kmetov ter širšega kmetijskega gospodarstva. V tržno usmerjenem okviru prihodki kmetov temeljijo predvsem na nevezanih neposrednih plačilih in pomoči za razvoj podeželja, ki krepi konkurenčnost kmetij. Gospodarski in socialni razvoj na podeželju se zlasti podpira z ukrepi politike za razvoj podeželja in kohezijo[3], ki spodbujajo diverzifikacijo v nekmetijske dejavnosti, razvoj mikro, malih in srednje velikih podjetij, turizma ter zagotavljanje osnovnih storitev.

Člen 50(3)(a) Uredbe (ES) št. 1698/2005[4] zagotavlja novo opredelitev območij z naravnimi omejitvami, ki niso gorska območja niti območja s posebnimi omejitvami, tj. „ če se prištevajo k območjem s pomembnimi naravnimi omejitvami, kot so nizka proizvodna sposobnost tal ali slabe podnebne razmere, kjer je ohranjanje ekstenzivnega kmetijstva pomembno za upravljanje zemljišč “. Vendar leta 2005 Svet ni dosegel dogovora o morebitnem sistemu Skupnosti za razvrščanje teh območij v skladu z novo opredelitvijo in cilji politike. Zato je bilo sklenjeno, da se za omejeno obdobje ohrani prejšnji sistem in Komisija je bila pozvana, naj izvede revizijo sheme LFA, da bi predložila predlog za prihodnji sistem plačil in določanja, ki bi se uporabljal od leta 2010.

Kljub intenzivnemu sodelovanju z nacionalnimi organi in interesnimi skupinami ter znanstvenemu posvetovanju, ki ga Komisija izvaja od leta 2005, omejitve, ki izhajajo iz obsega vseevropskih podatkov, ne dovoljujejo Komisiji, da bi predstavila zakonodajni predlog, podprt z natančno analizo morebitnega novega sistema za razmejevanje. Potrebni podatki za natančno oceno učinka novega pristopa za razmejevanje so na voljo ali se lahko zbirajo samo na nacionalni ravni.

S tem sporočilom Komisija zato poroča o stanju revizije LFA in si prizadeva za nadaljnjo udeležbo držav članic pri analizi, da bi na trdnih temeljih pripravila predlog za sistem razmejevanja območij, ki bi bil skladen s cilji EU za NHP in dolgoročno stabilen.

2. STAR UKREP IN NOV NAčIN POSEGANJA

V skladu z ocenjevanjem, ki je bilo izvedeno v imenu Komisije in dokončano leta 2006[5], je bila shema LFA učinkovita pri ohranjanju rabe zemljišč na obrobnih območjih EU.

Shema glede naravnih omejitev je sicer že precej star ukrep, vendar njeni temeljni cilji, kakor so določeni v Uredbi Sveta (ES) št. 1698/2005, ostajajo pomembni za potrebe obsežnih območij kmetijskega podeželja v EU: trajno kmetijsko gospodarjenje na območjih, kjer ni prišlo do intenzifikacije zaradi fizičnih omejitev, na splošno podpira ohranjanje pomembnega odprtega podeželja, polnaravnih habitatov in biotske raznovrstnosti; lahko pomaga pri nadziranju gozdnih požarov in prispeva k dobremu upravljanju tal in voda.

NHP imajo znotraj splošnega okvira skupne kmetijske politike posebno vlogo poleg drugih instrumentov politike, pri čemer so nedvoumno povezani z drugimi shemami pomoči, vezanimi na površino.

Namen sheme enotnega plačila (SPS), ki je bila uvedena leta 2003[6], je predvsem ohraniti prihodke kmetov z zagotavljanjem neposredne dohodkovne podpore, NHP pa želijo preprečiti opuščanje zemljišč na območjih, ki jim grozi marginalizacija, tako da se zagotovi nadomestilo za posebne omejitve, ki povzročajo to tveganje.

SPS vključuje obveznost, da je treba kmetijska zemljišča vzdrževati v „dobrih kmetijskih in okoljskih pogojih“, da bi preprečili pomanjkljivo upravljanje in opuščanje. Izpolnjevanje dobrih kmetijskih in okoljskih pogojev je lahko zahtevnejše za kmetije na LFA, in sicer zaradi nizkih donosov in dobičkov na hektar. Vendar je zaradi donosov v preteklosti enotno plačilo na hektar na splošno nižje na LFA kot na kmetijskem zemljišču, ki ne spada na LFA. Na teh območjih, kjer je progresivno opuščanje bolj verjetno kot drugje in je kmetovanje zelo pomembno z okoljske perspektive, NHP zagotavlja poseben instrument za podpiranje trajnega kmetijskega gospodarjenja.

Obseg NHP je tudi precej drugačen od kmetijsko-okoljskih plačil, ki pokrivajo izpad dohodka in nastale stroške, vezane na posebne okoljske zaveze, ki presegajo obvezne osnovne zahteve. NHP pomenijo samo nadomestilo zaradi naravnih omejitev, saj pokrivajo dodatne stroške in izpad dohodka v zvezi z naravno omejitvijo. Zato zagotavljajo osnovno podporo, da bi se ohranile ustrezne oblike kmetijstva.

Kljub temu strukturnemu razlikovanju od kmetijsko-okoljskih ukrepov NHP nedvomno prispevajo k okoljskim ciljem. Spadajo pod os 2 politike za razvoj podeželja in njihov namen je s trajno rabo kmetijskih zemljišč prispevati k ohranitvi podeželja ter ohranitvi in spodbujanju sistemov trajnostnega kmetijstva.

Nazadnje je treba poudariti, da je obseg te revizije omejen, saj ne vključuje podrobne ocene položaja NHP znotraj posodobljene SKP in medsebojnega vplivanja z drugimi plačili kmetom, vezanimi na površino. Ta vprašanja se lahko nadalje obravnavajo v okviru razprav o prihodnjem razvoju SKP.

3. SLABOSTI PRI IZVAJANJU

Glede na zgoraj navedene prednosti so bile v zgoraj navedenem poročilu Računskega sodišča iz leta 2003 izpostavljene številne pomembne pomanjkljivosti pri izvajanju LFA, ki mečejo slabo luč na učinkovitost in uspešnost sheme, in sicer glede razmejitve vmesnih LFA.

Nekatere kritične točke, ki jih je izpostavilo sodišče, so bile že obravnavane. Z Uredbo ES (št.) 1698/2005 sta bila revidirana pristopa za izračun plačila in za razvrstitev vmesnih LFA ter nedvoumno vezana na naravne omejitve za kmetijstvo, kar je zmanjšalo tveganje previsokih nadomestil na najnižjo možno raven. Prav tako je bila uvedena zahteva za upravičence NHP, da morajo spoštovati navzkrižno skladnost[7], da bi zagotovili enostavnejši in skladnejši pristop od do sedaj uporabljenih praks dobrega kmetovanja. Okrepljeno spremljanje in ocenjevanje ukrepa je bilo določeno v skupnem okviru za spremljanje in ocenjevanje, ki se uporablja za vse posege na področju razvoja podeželja za programsko obdobje 2007-2013, Uredba (ES) št. 1975/2006[8] pa je zagotovila bolj specifična pravila glede nadzora in sankcij.

Problemi, ki jih je treba še rešiti v okviru sedanje revizije, so pomanjkanje preglednosti sistemov, ki jih uporabljajo države članice za razvrščanje vmesnih LFA, nezadostno usmerjanje pomoči na trajnostno upravljanje zemljišč, zlasti z osredotočanjem na primere, v katerih obstaja največja nevarnost opuščanja zemljišč in potreba po skupnem pristopu glede razvrščanja območij.

4. DOSEGANJE VEčJE UčINKOVITOSTI PRI SISTEMU RAZMEJAVANJA LFA

4.1. Pomanjkljivosti sedanje razvrstitve vmesnih LFA

Glede sedanje razvrstitve vmesnih LFA, ki temelji na treh tipologijah kazalcev, navedenih v členu 19 Uredbe (ES) št. 1257/1999[9], se porajajo številna resna vprašanja glede učinkovite in usmerjene uporabe sredstev, dodeljenih shemi, in sicer zaradi dveh glavnih razlogov.

Razvrstitev deloma temelji na družbeno-gospodarskih merilih, ki ne odražajo več glavnih ciljev NHP in so bili podedovani od prvotnega pristopa sheme, ki sedaj ne velja več. Pri posodobitvi razmejitve tudi ni bil upoštevan razvoj uporabljenih demografskih in gospodarskih podatkov.

Poleg tega razmejitev temelji na široki vrsti nacionalnih meril, ki pogosto na evropski ravni niso primerljiva. Ta raznolikost znatno zmanjšuje preglednost in lahko povzroči nezadostno usmerjenost pomoči glede na cilje ukrepa.

Leta 2005 je zakonodajalec ponovno opredelil območja z naravnimi omejitvami, ki niso gorska območja niti območja s posebnimi omejitvami, kot območja s pomembnimi naravnimi omejitvami, kakor je navedeno v delu 1 zgoraj. Glede na novo opredelitev je Svet nameraval določiti številna objektivna skupna merila za določitev upravičenega območja, kakor je navedeno v uvodnih izjavah Uredbe (ES) št. 1698/2005.

Razprave pred sprejetjem uredbe so pokazale, da ni bilo mogoče doseči dogovora glede metode za razvrščanje območij, ki temelji na številnih približkih, ki odražajo slabo kakovost tal in neugodne podnebne pogoje (npr. povprečen pridelek žit, odstotek trajnih travnikov in pašnikov, gostota živine). Očitno je postalo, da je potrebno poglobljeno tehnično sodelovanje z državami članicami, da bi opredelili cilj in znanstveno zasnovana merila za razmejitev.

Najprej so službe Komisije zadolžile skupno raziskovalno središče, naj izbere niz skupnih meril glede tal in podnebja, ki bi lahko podpirala novo razmejitev vmesnih LFA. Za izvedbo te naloge je bila ustanovljena skupina visokih strokovnjakov za ocenjevanje tal, podnebja in zemljišča pod okriljem skupnega raziskovalnega središča. Skupina strokovnjakov je opredelila osem meril glede tal in podnebja, ki pri določeni mejni vrednosti pomenijo resne omejitve za evropsko kmetijstvo. Navedena so v tehnični prilogi k temu sporočilu, ki vključuje tudi nekatere tehnične podrobnosti glede njihove opredelitev in upravičenosti.

Biofizikalna merila, ki jih opredeli skupina znanstvenih strokovnjakov s pomočjo mreže skupnega raziskovalnega središča, se lahko uporabijo kjer koli v Evropi, da se razmejijo zemljišča z resnimi omejitvami za kmetijsko proizvodnjo, če so na voljo prostorsko in semantično dovolj natančni podatki glede tal in podnebja.

Z njimi se lahko območja z naravnimi omejitvami za kmetijstvo določijo na precej enostaven način: območje velja za območje z znatnimi naravnimi omejitvami, če večji del uporabljenega kmetijskega zemljišča (vsaj 66 %) izpolnjuje vsaj enega od meril, navedenih v razpredelnici, z njegovo mejno vrednostjo. Biofizikalna merila zato niso kumulativna. Kateri koli kazalec zadošča za razvrstitev, pod pogojem da se značilnosti v zvezi s takšnim merilom opazujejo in ustrezno merijo na območju, in sicer po ustrezni mejni vrednosti.

Mejne vrednosti je treba obravnavati kot najnižjo možno raven omejitve za razvrstitev območja kot omejenega in države članice bi lahko povišale mejno vrednost, če povišanje ni diskriminacijsko in ga upravičujejo nacionalne okoliščine.

4.2. Predhodna ocena biofizikalnih meril in omejitve podatkov

Zgoraj navedena biofizikalna merila predstavljajo obetajoč pristop za določanje objektivnega in preglednega sistema za določitev območij v skladu s členom 50(3)(a) Uredbe (ES) št. 1698/2005. Zato so bila uporabljena kot podlaga za razmejitev območja, predvideno v treh od štirih možnosti za revizijo sistema LFA, o katerih se je 22. maja 2008 začelo javno posvetovanje in ki so opisane v poročilu o oceni učinka, priloženemu k temu sporočilu.

O merilih se je obsežno razpravljalo na več kot sto sestankih, ki so jih od novembra 2007 organizirale službe Komisije in države članice. Na podlagi dosedanjih razprav v sodelovanju z nacionalnimi strokovnjaki je mogoče sklepati, da so zanesljiva, znanstveno utemeljena in omogočajo homogeno razvrščanje zemljišč v EU. Zagotavljajo enostaven in primerljiv sistem za določitev LFA, ki je nedvoumno povezan z omejitvami glede tal in podnebja za kmetijstvo in ga vse države članice lahko izvedejo v relativno kratkem obdobju, čeprav zahteva prizadevanja na področju administracije.

Dosedanja ocena skupnih meril pa ni izčrpna, saj na ravni EU ni na voljo ustreznih podatkov. Razpoložljivi vseevropski podatki niso prilagojeni za uporabo meril na podrobni teritorialni ravni in za oceno njihovega učinka na takšni podrobni ravni. Zaradi tega in da bi se izognili nepravilnim rezultatom, je predvidena aktivna udeležba ustreznih organov iz držav članic pri nadaljnjem analitičnem delu kot potreben vmesni korak pred predložitvijo zakonodajnega predloga.

Namen zahtevanega sodelovanja držav članic je po eni strani izvedba simulacije uporabe skupnih meril na podlagi dovolj podrobnih podatkov glede tal in podnebja.

Po drugi strani pa bi morala simulacija vključevati ustrezne elemente, ki zagotavljajo, da območja, kjer so bile naravne omejitve odpravljene, nimajo statusa LFA, kar je razloženo v naslednjem delu.

5. USMERJANJE POMOčI NA SISTEME EKSTENZIVNEGA KMETIJSTVA, KI JE POMEMBNO ZA UPRAVLJANJE ZEMLJIšč

5.1. Izključitev območij, kjer je kmetijstvo premagalo naravne omejitve

Intenzivnost kmetijskih sistemov pogosto odraža naravne pogoje: za območja, kjer naravne omejitve niso bile premagane s človeškim posegom in tehnološkim napredkom, so na splošno značilni kmetijski sistemi z nizko porabo sredstev in majhnimi količinami pridelkov zaradi fizičnih ovir, s katerimi se spopadajo kmetje.

Zaradi tehničnega napredka in človeškega posega so kmetje v več primerih uspeli uspešno premagati naravne omejitve in uspelo jim je dobičkonosno kmetovati na območjih, kjer so bili naravni pogoji prvotno precej neugodni. V takšnih primerih lastne naravne značilnosti območja ostajajo nespremenjene, tako da bi bilo samo na podlagi biofizikalnih meril območje označeno kot zelo omejeno za kmetijstvo. Vendar omejitev ne vpliva na produktivnost kmetijstva in prištevanje območja k območjem z naravnimi omejitvami ni upravičeno. Veliko mokrih območij je bilo na primer umetno izsušenih in so sedaj zelo rodovitna, vendar umetno izsuševanje ni spremenilo lastne narave tipa tal, ki se še vedno razvrščajo kot slabo izsušena.

Zato je treba v primerih, kje je naravne omejitve mogoče premagati, podrobneje določiti razmejitev območij z uporabo biofizikalnih meril v kombinaciji z ustreznimi kazalci, povezanimi s proizvodnjo.

Omejitve zaradi slabega izsuševanja, strukture tal, kamnitosti, globine korenin in kemijskih lastnosti ter ravnotežja vlage v tleh kmetje najpogosteje premagajo z naložbami, tehnikami pridelovanja in ustrezno izbiro pridelkov. Simulacije na podlagi teh meril bi morale zato sistematično izključevati:

1. umetno izsušena območja, če je uporabljeno merilo slabega izsuševanja;

2. območja z visokim deležem namakalnega območja, če je uporabljeno merilo glede ravnotežja vlage v tleh;

3. območja, na katerih so problemi tal (struktura tal, kamnitost, globina korenin in kemijske lastnosti) nedvomno odpravljeni in kjer so ustrezni kazalci, povezani s proizvodnjo (povprečen pridelek žit, gostota živine ali standardizirano pokritje na hektar), primerljivi z nacionalnim povprečjem (brez gorskih območij, kjer je to primerno).

V tehnični prilogi, ki je priložena temu sporočilu, je natančneje opisano, kako je treba podrobneje določiti razmejitev območij glede na različne vrste naravnih omejitev in zadevne biofizikalne kazalce.

5.2. Pravila glede upravičenosti na ravni kmetije

Omejitev upravičenih območij na tista, ki so jih dejansko prizadele naravne omejitve, je prvi pogoj za usmeritev pomoči na območja, ki jim grozi marginalizacija in opuščanje zemljišč, in kjer je ekstenzivno kmetijstvo pomembno za upravljanje zemljišč.

Po postopku razmejitve območij je uporaba ustreznih pravil glede upravičenosti na območju, uvrščenem med območja z omejitvami, da bi bila pomoč usmerjena na kmetije, ki spoštujejo cilje sheme, uporabno orodje za usmerjanje pomoči na območja, ki jim najbolj grozi opuščanje zemljišč. Na istem območju lahko dejansko obstajajo različne kmetijske prakse, kjer so nekateri sistemi kmetijstva premagali naravne omejitve z intenzifikacijo.

Države članice že danes pogosto uporabljajo pravila glede upravičenosti na ravni kmetije, čeprav je bilo ocenjeno, da precej teh pravil ni bistvenih za glavne cilje ukrepa in odražajo široko vrsto ciljev in upravnih zahtev. Njihovo skladnost s cilji sheme in z mednarodnimi zavezami EU je mogoče okrepiti in hkrati pustiti zadosten manevrski prostor za obravnavanje lokalnih posebnosti ob spoštovanju načela subsidiarnosti.

Uporaba in opredelitev pravil glede upravičenosti na ravni kmetije se obravnava v možnostih, opredeljenih v okviru sedanje ocene učinka, in je opisana v poročilu, ki je priloženo temu sporočilu. Ta del plačilnega sistema se bo nadalje pregledoval pri pripravi zakonodajnega predloga, tudi ob upoštevanju učinka morebitnega novega sistema za razmejevanje, ki temelji na simulacijah, ki jih izvedejo države članice kot odziv na to sporočilo.

6. ZMOžNOST POENOSTAVITVE

Vzpostavitev skupnega niza meril za razmejitev bi poenostavila izvajanje sheme NHP na ravni EU, saj bi bilo skoraj 100 kazalcev, ki jih sedaj uporabljajo države članice pri različnih mejnih vrednostih, nadomeščenih z 8 merili, ki so jasno opredeljena in povezana z istimi najmanjšimi možnimi mejnimi vrednostmi na celotnem ozemlju EU.

Preglednost, ki izhaja iz te poenostavitve, bi morala zagotoviti bolj učinkovito izvajanje, kar zadeva prenos in skladnost s cilji.

En biofizikalni kazalec bi zadoščal za razvrstitev območja kot območja z naravno omejitvijo, medtem ko mora imeti v sedanjem sistemu območje tri vrste omejitev, navedenih v členu 19 Uredbe (ES) št. 1257/1999, da bi bilo označeno kot območje z omejitvami (glej opombo 9).

Jasno pa je, da uporaba skupnih biofizikalnih meril zahteva začetne stroške, ki se bodo med državami članicami razlikovali glede na kvantiteto in kvaliteto razpoložljivih podatkov glede tal in podnebja.

Sedaj 13 držav članic uporablja „sisteme indeksov“ za določitev vmesnih LFA. To so metodologije, ki temeljijo na več povezanih kazalcih za izračun indeksa, ki se uporablja za razvrstitev območij v skladu s posebnimi mejnimi vrednostmi ali razredi. V številnih primerih obstajajo podobnosti med sistemi indeksov, ki se uporabljajo v različnih državah članicah. Vendar je te sisteme težko primerjati med seboj, saj so tudi v primeru, ko temeljijo na isti vrsti informacij, uporabljene različne metode tehtanja ali razvrščanja za izračun indeksa.

Stopnja zapletenosti „sistema indeksov“ se razlikuje, vendar je na splošno višja kot biofizikalni kazalci, ki se upoštevajo pri tej reviziji. Veliko metodologij za določitev indeksov vključuje biofizikalna merila, ki so jih opredelili strokovnjaki in so navedena v tehnični prilogi k temu sporočilu. V nekaterih primerih so „sistemi indeksov“ bolj razviti kot biofizikalna merila in lahko zato bolje zajamejo prisotnost omejitev na območju. Vendar bi določitev skupnega sistema indeksov, ki ga dosledno uporabljajo vse države članice, zahtevala velika prizadevanja glede načrtovanja, zbiranja podatkov, analize in izvajanja. Zato vzpostavitev vseevropskega sistema indeksov kot sredstva za uspešno zajetje prisotnosti naravnih omejitev ne bi bila niti učinkovita niti realistična.

V državah članicah, kjer sedanja razmejitev LFA temelji na približkih za slabo produktivnost zemljišča, bi proces določanja območja, ki temelji na skupnih biofizikalnih merilih, verjetno zahteval prizadevanja za zbiranje in uskladitev podatkov glede tal in podnebja na ustrezni ravni.

Glede teh podatkov na ustrezni ravni lahko države članice opredelijo razmerje med poenostavitvijo in učinkovitostjo novih metod za razmejitev, ko izvedejo simulacijo uporabe biofizikalnih meril. Če je to pomembno, bi morale biti upoštevane v oceni učinka pred zakonodajnim predlogom Komisije.

7. PRORAčUNSKE POSLEDICE

Ta revizija je nevtralna, kar zadeva proračun EU in nacionalne proračune, saj je dodelitev finančnih sredstev sheme LFA, sestavljena iz prispevka Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja in nacionalnega sofinanciranja, določena v okviru vsakega programa razvoja podeželja, in sicer v mejah skupnih odobritev, dodeljenih državi članici za podporo razvoju podeželja v danem programskem obdobju. Sprememba potrebe po finančnih sredstvih, ki izhaja iz boljše usmerjenosti, bi premaknila razpoložljive vire na druge ukrepe znotraj programa.

8. SKLEPI IN čASOVNI RAZPORED

Shemo pomoči kmetom na območjih z naravnimi omejitvami je treba revidirati, da se sistem za razmejitev vmesnih LFA in plačilni sistem prilagodita ciljem glede upravljanja zemljišč, določenim leta 2005, da bi se izboljšala njena preglednost in objektivnost ob ustreznem upoštevanju nacionalnih in regionalnih posebnosti in da bi se spodbudila usmerjenost pomoči na primere, v katerih je nevarnost opuščanja zemljišč največja.

Vzpostavitev skupnega okvira za razvrščanje območij z naravnimi omejitvami, ki niso gorska območja niti območja s posebnimi omejitvami, na podlagi skupnih, objektivnih meril bi okrepilo preglednost, zanesljivost in skladnost sistema za razmejevanje območij v EU.

Podatki, ki so na razpolago Komisiji na vseevropski ravni, ne zadostujejo za izvedbo natančne simulacije uporabe morebitnih skupnih meril, opredeljenih med oceno učinka, na kateri naj bi temeljil zakonodajni predlog za povečanje učinkovitosti sheme NHP.

Komisija za lažje izpolnjevanje nalog Skupnosti in zlasti za zagotovitev trdne podlage za pripravo zahtevanega zakonodajnega predloga predlaga, naj bodo države članice pozvane k izvedbi simulacije uporabe biofizikalnih meril, navedenih v tem sporočilu, na svojem območju in k pripravi zemljevidov območij, ki bi bila upravičena na podlagi takšnih simulacij. Simulacije bi morale pokazati območje, ki bi bilo po potrebi razmejeno v skladu z ustrezno podrobneje določenimi biofizikalnimi merili in kazalci iz tehnične priloge k sporočilu, da bi bila izključena območja, kjer je bila naravna omejitev premagana.

Simulacije bi bilo treba izvesti na dovolj podrobni teritorialni ravni, npr. LAU 2 v nomenklaturi statističnih teritorialnih enot.

Te simulacije ne bodo obravnavane kot nova razmejitev LFA, vendar bodo pomembne za preizkušanje izvedljivosti opredeljenih revizijskih možnosti in bodo na koncu služile kot podlaga za prihodnji zakonodajni predlog, s katerim bo vzpostavljen okvir za novo dolgoročno razmejitev LFA.

Svet, Evropski parlament, Evropski ekonomsko-socialni odbor in Odbor regij so pozvani, naj razpravljajo o glavnih točkah tega sporočila. Države članice bi bilo treba pozvati, naj izvedejo zgornje simulacije in naj zemljevide, ki so nastali na podlagi teh simulacij, pošljejo službam Komisije v šestih mesecih po sprejetju tega sporočila.

[1] Nadmorska višina, naklon ali kombinacija obeh dejavnikov. Območja severno od 62. vzporednika se tudi obravnavajo kot gorska območja.

[2] Evropsko računsko sodišče (2003), Posebno poročilo št. 4/2003 , UL C 151 z dne 27. junija 2003.

[3] Uredba Sveta (ES) št. 1083/2006 z dne 11. julija 2006 o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu in Kohezijskem skladu in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1260/1999 (UL L 230, 24.8.2006, str. 1.

[4] Uredba Sveta (ES) št. 1698/2005 z dne 20. septembra 2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP), UL L 277, 21.10.2005, str. 1.

[5] Inštitut za evropsko okoljsko politiko (2006), Ocena ukrepa za območja z omejenimi možnostmi v 25 državah članicah Evropske unije , http://ec.europa.eu/agriculture/eval/reports/lfa/index_en.htm.

[6] Z Uredbo Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003, razveljavljeno in nadomeščeno z Uredbo Sveta (ES) št. 73/2009 z dne 19. januarja 2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor za kmete v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, spremembi uredb (ES) št. 1290/2005, (ES) št. 247/2006, (ES) št. 378/2007 in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1782/2003, UL L 30, 31.1.2009, str. 16.

[7] Uredba (ES) št. 1782/2003 je uvedla načelo, da za kmete, ki ne izpolnjujejo določenih zahtev na področjih javnega zdravja, zdravja živali in rastlin, okolja in dobrega počutja živali, veljajo znižanja ali izključitve iz neposredne podpore. Ta sistem „navzkrižne skladnosti“, ki je bil ohranjen v Uredbi (ES) št. 73/2009, se uporablja tudi za plačila, namenjena za razvoj podeželja, vezana na površino ali živali.

[8] Uredba Komisije (ES) št. 1975/2006 z dne 7. decembra 2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja, UL L 368, 23.12.2006, str. 74.

[9] Tla s slabo produktivnostjo; gospodarska učinkovitost kmetijstva, ki je občutno nižja od povprečja; majhno število ali upadanje števila prebivalcev, ki so predvsem odvisni od kmetijstva (Uredba Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) in o spremembi ter razveljavitvi nekaterih uredb, UL L 160, 26.6.1999, str. 80).