EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 30.6.2016 COM(2016) 411 final 2016/0190(CNS) Predlog UREDBA SVETA o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o mednarodni ugrabitvi otrok (prenovitev) {SWD(2016) 207 final}

{SWD(2016) 208 final}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.OZADJE PREDLOGA •Razlogi za predlog in njegovi cilji Ta predlog je prenovitev Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (v nadaljnjem besedilu: Uredba Bruselj IIa). Uredba Bruselj IIa je temelj pravosodnega sodelovanja v družinskih zadevah v Evropski uniji. Določa enotna pravila o pristojnosti za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti in razveljavitev zakonske zveze ter za spore v zvezi s starševsko odgovornostjo v čezmejnih primerih. Olajšuje prosti pretok sodnih odločb, javnih listin in dogovorov v Uniji, saj vsebuje določbe o njihovem priznavanju in izvrševanju v drugih državah članicah. Uporablja se od 1. marca 2005, in sicer za vse države članice razen Danske. Deset let po začetku veljavnosti Uredbe je Komisija ocenila njeno delovanje v praksi, pri čemer je v svojem poročilu o uporabi, sprejetem aprila 2014, menila, da jo je treba spremeniti. To je pobuda v okviru programa ustreznosti in uspešnosti predpisov. Poleg tega je Sodišče do sedaj izdalo 24 sodnih odločb glede razlage Uredbe, ki so bile prav tako upoštevane. Cilj prenovitve je nadalje razviti evropsko območje pravice in temeljnih pravic na podlagi medsebojnega zaupanja z odpravo preostalih ovir za prosti pretok sodnih odločb v skladu z načelom vzajemnega priznavanja ter bolje zaščititi otrokovo korist s poenostavitvijo in povečanjem učinkovitosti postopkov. V političnih usmeritvah Junckerjeve Komisije je poudarjeno, da je treba glede na vse bolj mobilne državljane, ki se poročajo in imajo otroke po vsej Uniji, postopno izboljšati pravosodno sodelovanje med državami članicami EU, in sicer s premostitvijo razlik med pravosodnimi sistemi in vzajemnim priznavanjem sodnih odločb, da bodo državljani lažje uveljavljali svoje pravice po vsej Uniji. Čeprav na splošno velja, da se Uredba dobro izvaja, pa se je na podlagi posvetovanj z zainteresiranimi stranmi in številnih študij pokazalo, da je v trenutnem izvajanju Uredbe več pomanjkljivosti, ki jih je treba odpraviti. Med področjema, ki ju zajema Uredba, tj. zakonskimi spori in spori v zvezi s starševsko odgovornostjo, je bilo za slednje ugotovljeno, da so povzročali pereče težave, ki jih je treba nujno odpraviti. Kar zadeva zakonske spore, so bili za natančno opredelitev potrebe po posredovanju in obsega težav ter popolnoma ozaveščeno izbiro katere koli od obravnavanih možnosti v tej fazi na voljo le omejeni dokazi o obstoječih težavah (vključno s statističnimi podatki). Poleg tega so bili od sprejetja Uredbe Bruselj IIa sprejeti še trije instrumenti EU, ki olajšujejo obravnavo zakonskih sporov v primeru razveze mednarodnega para. Uredba Rim III vsebuje pravila o pravu, ki se uporablja za razvezo, uredba o preživninskih obveznostih pa obravnava pristojnost in pravo, ki se uporablja, na področju preživnin za zakonce in otroke. Poleg tega je Svet nedavno odobril okrepljeno sodelovanje glede premoženjskih vidikov mednarodnih parov. Kar zadeva spore v zvezi s starševsko odgovornostjo, je bilo v bistvu mogoče opredeliti šest glavnih pomanjkljivosti: Postopek vrnitve otroka V primerih ugrabitve otrok s strani staršev je za uspešno delovanje postopka vrnitve otroka iz Uredbe ključnega pomena pravočasnost. Vendar se je izkazalo, da takojšnje vrnitve otroka ni bilo mogoče zagotoviti v vseh primerih. Za neučinkovitost postopka vrnitve obstaja več razlogov. Šesttedenski rok za izdajo odločbe o vrnitvi se je v praksi izkazal za neustreznega, saj med sodniki in strokovnjaki obstajajo pomisleki glede tega, ali ta rok velja za posamezno stopnjo sodišča ter ali vključuje pravna sredstva ali celo izvrševanje odločbe o vrnitvi. Poleg tega sedanja uredba ne določa roka za obdelavo zahtevka s strani osrednjega organa prejemnika. Težave z upoštevanjem roka so predvsem posledica tega, da nacionalno pravo ne omejuje števila možnih pravnih sredstev zoper odločbo o vrnitvi. Do zamud pri obravnavi zadev je prihajalo tudi zaradi pomanjkanja specializacije sodišč, ki obravnavajo zahtevke za vrnitev, v več državah članicah. Ti primeri čezmejne ugrabitve so zapleteni in občutljivi, vendar se posamezni sodniki z njimi le redko soočajo, ko se obravnavajo na posameznih lokalnih družinskih sodiščih. Zato so manj seznanjeni z zadevnimi postopki in določbami ter imajo manj možnosti redno komunicirati z drugimi sodišči v EU na način, ki prispeva k vzpostavitvi medsebojnega zaupanja. Poleg tega t. i. „mehanizem prevladujoče odločbe“ pomeni dodaten element k določbam Haaške konvencije iz leta 1980 in naj bi imel večji odvračilni učinek na starša, ki namerava ugrabiti otroka. Določa postopek, ki ga je treba upoštevati po tem, ko se v državi pribežališča na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980 izda odločba, da se otrok ne vrne. Praktična uporaba tega mehanizma se je izkazala za težavno, saj postopki v zvezi s pravicami do varstva in vzgoje otroka ne potekajo v državi članici, v kateri se otrok nahaja, ter starš, ki je otroka ugrabil, pogosto ni pripravljen sodelovati. Pogosto je težko predvsem zaslišati otroka. Namestitev otroka v drugo državo članico Sodišče ali organ, ki razmišlja o namestitvi otroka v rejniško družino ali oskrbo zavoda v drugi državi članici, se mora, preden odredi namestitev, najprej posvetovati z organi navedene države. Osrednji organi, ki morajo pomagati sodiščem in organom pri pripravi čezmejnih namestitev, so redno poročali, da včasih traja več mesecev, preden se ugotovi, ali je v posamezni zadevi potrebno soglasje. Če je soglasje potrebno, mora slediti postopek posvetovanja, za katerega se poroča, da je prav tako dolgotrajen, saj ni roka za odgovor zaprošenih organov. Posledično v praksi veliko organov prosilcev odredi namestitev in pošlje otroka v državo sprejema, še preden se postopek posvetovanja zaključi ali celo ko se začne, ker menijo, da je namestitev nujna, in se zavedajo dolžine postopkov. Zato so se države sprejema pritožile, da se otroci pogosto namestijo še pred soglasjem, kar za otroke ustvarja pravno negotovost. Zahteva glede eksekvature Postopek razglasitve izvršljivosti odločbe, izdane v drugi državi članici (v nadaljnjem besedilu: eksekvatura), še naprej ovira prosti pretok odločb ter povzroča nepotrebne stroške in zamude za starše in njihove otroke v čezmejnih postopkih. Čas za pridobitev eksekvature se med državami članicami razlikuje, pri čemer lahko traja od nekaj dni do več mesecev, odvisno od pristojnosti in zapletenosti zadeve. Navedeni čas ne upošteva časa, ki je potreben za zbiranje dokumentov, potrebnih za zahtevek, in prevodov. Če se zoper odobritev ali zavrnitev eksekvature vloži pravno sredstvo, se ta zamuda znatno poveča, pri čemer lahko v nekaterih državah članicah pritožbeni postopki trajajo do dve leti. To je še posebej težavno za starše, ki pričakujejo, da odločbe glede otrok začnejo veljati brez nepotrebnih zamud. Prihaja lahko tudi do kontradiktornih situacij, v katerih mora država članica izvrševati pravice do stikov z otrokom na podlagi Uredbe, hkrati pa se lahko v isti državi članici izpodbija in morda zavrne priznavanje in/ali izvrševanje pravic do varstva in vzgoje otroka, dodeljenih v isti odločbi, ker za odločbe o obeh pravicah trenutno veljajo različni postopki na podlagi Uredbe.

Zaslišanje otroka Obstajajo razlike v razlagi razlogov za nepriznavanje odločb, izdanih v drugih državah članicah, zlasti v zvezi z zaslišanjem otroka. Uredba temelji na načelu, da je treba v zadevah, ki se nanašajo na otroke, upoštevati njihovo mnenje, če je to ustrezno glede na njihovo starost in zrelost ter če je v njihovo korist. Do težav prihaja, ker imajo države članice različna pravila o zaslišanju otroka. Države članice, ki imajo strožje standarde glede zaslišanja otroka kot država članica, v kateri je bila odločba izdana, se na podlagi trenutnih pravil spodbujajo k temu, da zavrnejo priznavanje in eksekvaturo, če zaslišanje otroka ne izpolnjuje njihovih standardov. Poleg tega pomen zaslišanja otroka v Uredbi ni poudarjen na splošno za vse zadeve v zvezi s starševsko odgovornostjo, temveč le za postopke vrnitve. Če se odločba izda brez zaslišanja otroka, obstaja nevarnost, da otrokova korist v odločbi ni dovolj upoštevana. Dejansko izvrševanje odločb Odločbe o starševski odgovornosti se pogosto izvršujejo v pozni fazi ali pa sploh ne. Učinkovito izvrševanje je odvisno od nacionalnih struktur, uvedenih za zagotavljanje izvrševanja. Pravni in praktični pristop k izvrševanju odločb v družinskih zadevah se med državami članicami razlikuje, zlasti kar zadeva sprejemanje izvršilnih ukrepov. Ko se izda odločba, je pomembno, da so na voljo učinkoviti ukrepi za njeno izvrševanje, vendar je treba upoštevati, da mora biti v primeru izvrševanja proti otrokom še vedno mogoče se hitro odzvati na morebitna začasna ali trajna tveganja za otrokovo korist, ki so lahko posledica izvrševanja. Sodelovanje med osrednjimi organi Sodelovanje med osrednjimi organi v posameznih zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo iz člena 55 je bistveno za učinkovito podporo staršem in otrokom v čezmejnih postopkih, ki se nanašajo na otroke. Težava, ki so jo opazile vse zainteresirane strani, vključno z državami članicami, je nejasno besedilo člena, ki določa pomoč osrednjih organov v posameznih zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo. To je povzročilo zamude, ki so škodile otrokovi koristi. Glede na rezultate posvetovanja člen ne predstavlja zadostne pravne podlage za ukrepanje nacionalnih organov v nekaterih državah članicah, saj njihovo nacionalno pravo zahteva izrecnejšo in avtonomno pravno podlago v Uredbi. •Skladnost z veljavnimi predpisi s področja zadevne politike Predlog upošteva druge instrumente, zlasti druge uredbe EU na področju družinskega prava ter mednarodne instrumente, kot sta haaški konvenciji iz leta 1980 in 1996. Kar zadeva spore v zvezi s starševsko odgovornostjo (varstvo in vzgoja otroka, stiki z otrokom, zaščita otroka), sodišča držav članic zavezujejo pravila o pristojnosti iz Uredbe. Tega vidika ne obravnava noben drug instrument EU. Cilj Haaške konvencije iz leta 1980 je zaščititi pristojnost države otrokovega običajnega prebivališča v primerih čezmejne ugrabitve otroka. Tako v primerih znotraj EU kot primerih v zvezi s tretjimi državami je pravo, ki se uporablja za spore v zvezi s starševsko odgovornostjo, določeno s Haaško konvencijo iz leta 1996. V zakonskih sporih Uredba Bruselj IIa ureja pristojnost sodišč držav članic za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti in razveljavitev zakonske zveze. Pravila za ugotovitev, katero pravo se uporablja za ta vprašanja, so določena v skladu z Uredbo Rim III, ki je bila vzpostavljena kot instrument za izvajanje okrepljenega sodelovanja v državah članicah, ki jo uporabljajo. Priznavanje in izvrševanje odločb o zakonskih sporih ali sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo, izdanih v drugi državi članici, ureja Uredba Bruselj IIa. Obstaja posredna povezava z uredbo o preživninskih obveznostih, katere področje uporabe se nanaša na preživninske obveznosti, ki izhajajo iz družinskega razmerja, medtem ko je preživnina izključena s področja uporabe Uredbe Bruselj IIa. V skladu z uredbo o preživninskih obveznostih imajo sodišča s pristojnostmi na podlagi Uredbe Bruselj IIa običajno pomožno pristojnost tudi za preživnino. 2.PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST •Pravna podlaga Pravna podlaga za ukrepe Unije v družinskih zadevah je določena v členu 81(3) Pogodbe o delovanju Evropske unije. Unija v skladu s členom 81(1) „razvija pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami, ki temelji na načelu vzajemnega priznavanja sodnih odločb in odločb v izvensodnih zadevah“. •Subsidiarnost (za neizključno pristojnost) Unija ima na podlagi člena 81 PDEU deljeno pristojnost, ki jo je že izvedla s sprejetjem Uredbe Bruselj IIa. Različni elementi predloga izpolnjujejo zahteve glede subsidiarnosti. Mehanizem prevladujoče odločbe o vrnitvi iz Uredbe se uporablja izključno za primere čezmejne ugrabitve otroka. Za dosedanje izboljšave v posameznih državah članicah se je izkazalo, da niso imele učinka na celoten postopek vrnitve, saj nemoteno delovanje sistema zahteva učinkovitost, tesno sodelovanje in medsebojno zaupanje med državama članicama, vključenima v zadevo. Kar zadeva odločbe o namestitvi, je Sodišče leta 2012 razsodilo, da morajo države članice „določiti jasna pravila in postopke za izdajo soglasja iz člena 56 Uredbe, tako da zagotovijo pravno varnost in hiter postopek. Postopki morajo med drugim omogočati sodišču, ki razmišlja o namestitvi, da zlahka opredeli pristojni organ, pristojnemu organu pa, da takoj poda ali zavrne soglasje.“ Kljub temu se v okviru različnih nacionalnih pravil določba o čezmejnih namestitvah ne izvaja na usklajen in enoten način, pri čemer se to v prihodnje verjetno ne bo spremenilo. Tudi če bi se spremenilo, potrebnega usklajevanja med nacionalnimi pravili na nacionalni ravni ne bi bilo mogoče doseči. Zato je to težavo mogoče odpraviti le z vzpostavitvijo avtonomnih minimalnih pravil v Uredbi, ki se bodo uporabljala za vse čezmejne namestitve na pobudo sodišča ali organa v državi članici. Kar zadeva eksekvaturo, je države članice ne morejo same odpraviti, saj je bil postopek že usklajen z Uredbo Bruselj IIa in ga je zato mogoče spremeniti samo z uredbo. Ista logika velja za izboljšanje obstoječih pravil o sodelovanju med osrednjimi organi držav članic. Kar zadeva izvrševanje, za kar so sicer pristojne države članice, je Sodišče navedlo, da uporaba nacionalnih pravil za izvrševanje ne bi smela vplivati na učinkovitost Uredbe. Člen 81(2)(f) na ravni EU omogoča odpravo ovir za nemoten potek civilnih postopkov, po potrebi s spodbujanjem združljivosti predpisov o civilnih postopkih, ki veljajo v državah članicah. Poleg tega je minimalna uskladitev upravičena za dosego cilja vzajemnega priznavanja odločb. V primeru negativnih posledic zaradi neučinkovitih postopkov izvršitve je treba te posledice obravnavati na ravni EU, da se zagotovi uspešen rezultat v vseh državah članicah.

•Sorazmernost V skladu z načelom sorazmernosti morajo biti sprejeti ukrepi sorazmerni glede na obseg težav. Predlagani ukrep bo do neke mere vplival na nacionalna materialnopravna pravila, če bodo predlagani skupni standardi glede izvrševanja. Vendar je to upravičeno s ciljem zagotavljanja polne učinkovitosti Uredbe in dejstvom, da je treba odpraviti neskladnosti med pravosodnimi in upravnimi sistemi med državami članicami, da bi lahko posamezniki v celoti uveljavljali svoje pravice po vsej Uniji. Ocena je dejansko pokazala, da so lahko nacionalni razlogi za zavrnitev izvrševanja enaki obstoječim razlogom za zavrnitev na podlagi Uredbe. Vendar lahko nacionalni razlogi zaradi različnih standardov glede uporabe teh razlogov na podlagi Uredbe ali nacionalnega prava v resnici ovirajo enotno in nemoteno uporabo evropskih pravil. Zato je treba za zagotovitev enotnosti in posledično enakovrednih pogojev za vse državljane v Uniji uskladiti nacionalne razloge za zavrnitev, če se uveljavljajo zoper izvrševanje odločbe, izdane v drugi državi članici. Čezmejni postopki, ki se nanašajo na otroke, neposredno in posredno vplivajo na vedno večje število državljanov EU. Stroški predloga so nizki, medtem ko so koristi zelo velike. Predlog krepi pravno varnost, povečuje prožnost ter zagotavlja dostop do sodnega varstva in učinkovite postopke, medtem ko države članice ohranijo popolno suverenost glede materialnega prava o starševski odgovornosti. •Izbira instrumenta Predlog ima obliko uredbe, ki s spremembami prenavlja in nadomešča obstoječo uredbo. 3.REZULTATI NAKNADNIH OCEN, POSVETOVANJ Z ZAINTERESIRANIMI STRANMI IN OCEN UČINKA •Naknadne ocene/preverjanja ustreznosti obstoječe zakonodaje Ocena Uredbe je bila izvedena glede na cilje programa ustreznosti in uspešnosti predpisov. To je program Komisije za zagotavljanje, da je zakonodaja EU ustrezna svojemu namenu in dosega rezultate, ki so jih zakonodajalci EU načrtovali. Ocena Uredbe temelji na kvalitativni in kvantitativni analizi. Empirični podatki so bili zbrani z zunanjo študijo (glej končno poročilo o oceni in analitične priloge), da bi se ocenila ustreznost, usklajenost, uspešnost in učinkovitost Uredbe ter njena dodana vrednost EU in uporabnost. Leta 2015 sta se začeli tudi raziskavi za zbiranje specifičnih podatkov glede odločb v zvezi s starševsko odgovornostjo. Čeprav se na splošno šteje, da Uredba deluje dobro in zagotavlja vrednost za državljane EU, operativno delovanje instrumenta včasih ovira več pravnih vprašanj, pri čemer je trenutno pravno besedilo glede nekaterih točk nejasno ali nepopolno. To velja zlasti za postopek vrnitve otroka in sodelovanje med osrednjimi organi v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo. Ocena je pokazala, da je bilo med glavnima področjema, ki ju zajema Uredba, tj. zakonskimi spori in spori v zvezi s starševsko odgovornostjo, za slednje ugotovljeno, da so povzročali pereče težave. Glede splošne učinkovitosti nekaterih vidikov postopkov, ki se nanašajo na otroka, so bili izraženi pomisleki. Kar zadeva ugrabitev otrok s strani staršev, čezmejno namestitev otrok, priznavanje in izvrševanje odločb ter sodelovanje med (osrednjimi in drugimi) nacionalnimi organi, obstajajo prekomerne in neupravičene zamude, ki so posledica načina oblikovanja ali uporabe obstoječih postopkov. To je negativno vplivalo na razmerja med starši in otroki ter otrokovo korist. Poleg tega je zaradi zahteve glede eksekvature v povprečju na zadevo prišlo do večmesečnih zamud, nastali stroški za državljane pa so znašali do 4 000 EUR. Zaradi nejasnega opisa sodelovanja med osrednjimi organi je pogosto prišlo do večmesečnih zamud ali celo do neizpolnitve zahtev, kar škodi dobrobiti otrok. Izvrševanje odločb, izdanih v drugi državi članici, je bilo opredeljeno kot težavno, saj se odločbe pogosto ne izvršujejo ali pa se izvršujejo le z znatnimi zamudami. Poleg tega delo specializiranih odvetnikov ustvarja stroške za starše v višini od 1 000 do 4 000 EUR na zadevo. Po drugi strani pa so imele države članice zaradi same Uredbe zelo omejene stroške, ki se večinoma nanašajo na delovanje osrednjih organov. •Posvetovanja z zainteresiranimi stranmi Pred pripravo predloga je potekalo obsežno posvetovanje z zainteresirano javnostjo, državami članicami, institucijami in strokovnjaki o obstoječih težavah sedanjega sistema in možnih rešitvah zanje. Komisija je 15. aprila 2014 sprejela poročilo o uporabi Uredbe in začela javno posvetovanje, v okviru katerega je predstavila predloge za revizijo in na katerega je prejela skupno 193 odgovorov. Na podlagi postopka posvetovanja je mogoče sklepati, da zainteresirane strani podpirajo potrebo po premišljeno usmerjeni reformi obstoječe uredbe. Kar zadeva ugrabitve otrok s strani staršev, večina udeležencev v javnem posvetovanju meni, da takojšnja vrnitev otroka v EU ni bila zagotovljena v vseh primerih. Glavni predlogi za izboljšanje so se nanašali na strožje upoštevanje rokov in uporabo sankcij v primerih, ko obveznost vrnitve otroka ni bila izpolnjena. Medtem ko so starši pred sodniki in odvetniki največji zagovorniki razširitve odprave eksekvature, so nekatere države članice navedle, da se eksekvatura ne bi smela odpraviti brez ohranitve nekaterih zaščitnih ukrepov. Priporočeno je bilo, da se v primeru odprave eksekvature uvedejo zaščitni ukrepi za področja, kot so pravice strank in otrok do zaslišanja ter ustrezno vročanje pisanj. Veliko število udeležencev je menilo, da je pomembno področje za izboljšanje izvrševanje odločb v zvezi s starševsko odgovornostjo, izdanih v drugi državi članici. Glavni predlog delavcev v pravni stroki se je nanašal na sprejetje skupnih minimalnih standardov, vključno z enotnim postopkom izvršitve, medtem ko so imele države članice pomisleke glede take rešitve. Starši so izrazili pomisleke zlasti glede sodelovanja med osrednjimi organi, katerih zakonska vloga je, da jim pomagajo v čezmejnih postopkih, ki se nanašajo na otroka. Glavna težava v večini odgovorov udeležencev je bilo pomanjkanje učinkovitega sodelovanja. Udeleženci za njeno odpravo priporočajo boljšo pojasnitev nalog, da bi se zagotovila boljša pomoč staršem. Podobno so udeleženci podprli vključitev organov za varstvo otrok v sistem sodelovanja, da bi se zagotovilo nemoteno delovanje Uredbe. Rezultat javnega posvetovanja na splošno potrjuje ugotovitve iz poročila Komisije o uporabi, sprejetega leta 2014. •Zbiranje in uporaba strokovnih mnenj Razpoložljivost in popolnost statističnih podatkov o uporabi Uredbe je omejena in se med državami članicami zelo razlikuje. Kvalitativna in kvantitativna analiza delovanja Uredbe je bila izvedena z zunanjo študijo. Poleg študije sta se leta 2015 začeli tudi raziskavi za zbiranje specifičnih podatkov glede odločb v zvezi s starševsko odgovornostjo, in sicer ena med osrednjimi organi, ustanovljenimi na podlagi Uredbe, in ena med državami članicami. Poleg tega je bila ustanovljena ločena skupina strokovnjakov za razpravo o težavah in morebitnih rešitvah za revizijo. O delovanju Uredbe se je tudi redno razpravljalo na več srečanjih osrednjih organov, organiziranih v okviru Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah.

•Ocena učinka V oceni učinka, ki je priložena temu predlogu, so bile možnosti politike in ocena njihovega učinka ločeno obravnavane za vsako vprašanje, ki je bilo v okviru ocene Uredbe opredeljeno kot problematično. Za vsa vprašanja so bili razviti izhodiščni scenarij in nadomestne možnosti. Za zakonske spore in spore v zvezi s starševsko odgovornostjo so bile obravnavane možnosti politike z različnimi stopnjami posredovanja. Za postopek v zvezi z ugrabitvijo otroka so bile obravnavane zgolj pojasnitve trenutnega mehanizma, vključno z možnostjo, ki predvideva sklop spremljevalnih ukrepov. Poleg tega sta bili razviti dve možnosti za oceno morebitnih korenitih sprememb mehanizma vrnitve (prehod nazaj na „haaški“ sistem in vzpostavitev edinstvenega foruma v državi članici izvora). Za mehanizem namestitve sta bili predlagani dve možnosti izbire med sistemom z implicitnim ali sistemom z izrecnim soglasjem. Kar zadeva priznavanje in izvrševanje, obe glavni možnosti politike predvidevata odpravo zahteve glede eksekvature ali predlagata nov postopek za najustreznejši odziv na težavo v zvezi z neučinkovitostjo. Novi predlagani sistem je bil dopolnjen s tremi nadomestnimi podmožnostmi, ki obravnavajo težavo v zvezi z zaslišanjem otroka. Poleg tega sta bili obravnavani dve dopolnilni možnosti za izboljšanje izvrševanja, in sicer prek okvirnega roka ali popolne uskladitve izvršilnega prava za odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo. Na koncu ocene so navedene obsežne prednostne možnosti za vse težave, predstavljene v poročilu. Za zakonske spore je prednostna možnost politike ohranitev obstoječega stanja. To pomeni, da bodo imeli zakonci v mednarodni zakonski zvezi še naprej možnost konsolidirati različne postopke, ki jih trenutno dopušča Uredba, in druge instrumente s področja družinskega prava (kot je uredba o preživninskih obveznostih). Hkrati se bo ohranila prožnost za zakonce, da vložijo zahtevek za razvezo prek enega od forumov iz Uredbe. Koristi zmanjšanja ali odprave te prožnosti (kar zagovarjajo nekatere države članice) ne bi odtehtale slabosti obravnavanih možnosti za odziv na težavo v zvezi s pojavom „hitenja na sodišče“ (prenos pristojnosti ali hierarhija razlogov), na katere so opozorile druge države članice. Poleg tega se bodo zakonci, ki nimajo enakega državljanstva EU in živijo v tretji državi, vendar ohranijo povezave z določeno državo članico, v primeru razveze še naprej zanašali na nacionalna pravila, kar zadeva dostop do sodnega varstva v EU ali priznavanje odločbe (pridobljene v tretji državi) v EU. Kar zadeva spore v zvezi s starševsko odgovornostjo, je prednostna možnost posredovanje EU glede na obseg in nujnost težave. Natančneje, postopek vrnitve otroka bi bilo treba izboljšati prek možnosti, ki pojasnjuje trenutni mehanizem in uvaja nove ukrepe, kot sta koncentracija pristojnosti in možnost sodišča države pribežališča, da odredi nujne ukrepe zavarovanja, ki lahko tudi „spremljajo“ otroka v državo običajnega prebivališča, če je to potrebno za varno vrnitev. Z novimi pravili bi bilo rok za vrnitev mogoče doseči z določitvijo ločenega roka za postopke pred sodišči na prvi in drugi stopnji. Postopki bi bili krajši, če bi se uvedel rok tudi za zaprošeni osrednji organ in če bi se število možnih pravnih sredstev zoper odločbo o vrnitvi ali odločbo, da se otrok ne vrne, omejilo na eno. V okviru prednostne možnosti bi bil sodnik izrecno pozvan, da preuči, ali bi morala biti odločba začasno izvršljiva. Kar zadeva odločbe o namestitvi, bi bilo treba vzpostaviti avtonomen postopek pridobitve soglasja, ki bi se uporabljal za vse čezmejne namestitve, in rok za zaprošeno državo članico, da odgovori na zahtevo. Eksekvatura bi bila odpravljena, ohranili pa bi se ustrezni zaščitni ukrepi (razlogi za nepriznavanje ter izpodbijanje samega izvrševanja ali posameznih izvršilnih ukrepov), ki bi jih lahko toženi starš skupaj uveljavljal v fazi izvrševanja v državi članici izvršitve, s čimer bi se skrajšalo skupno trajanje postopkov. Da bi se zmanjšale težave zaradi različnih nacionalnih praks glede zaslišanja otrok in odločb sodišč, ki v času izdaje odločbe niso v tesni povezavi z otrokom, ter posledičnih zavrnitev priznavanja odločbe, bi v okviru prednostne možnosti države članice morale medsebojno spoštovati nacionalna pravila, omogočiti otroku, da izrazi svoje mnenje, in to mnenje ustrezno upoštevati ter uskladiti pristojnost z vodilnim načelom povezanosti z otrokom tako, da prilagodijo načelo perpetuatio fori. Kar zadeva izvrševanje, bi prednostna možnost zagotovila, da se lahko izvrševanje zavrne le na podlagi enotnega in omejenega seznama razlogov za zavrnitev. Poleg tega bi bil določen rok za izvrševanje, vključno z obveznostjo poročanja v primeru njegovega izteka ter možnostjo sodišča izvora, da razglasi začasno izvršljivost odločbe ne glede na morebitno pravno sredstvo zoper njo, hkrati pa bi se zagotovilo dovolj manevrskega prostora za obravnavanje nujnih tveganj za otrokovo korist v fazi izvrševanja, s čimer bi se posledično znatno povečala učinkovitost postopkov in zaščita otrokove koristi. Kar zadeva sodelovanje, bi moralo biti v okviru pojasnitve zadevnega člena določeno: (1) kdo lahko zaprosi za (2) kakšno pomoč ali informacije (3) od koga in (4) pod kakšnimi pogoji. Določen bi bil rok za odgovor zaprošenega organa. Pojasnjeno bi bilo, da lahko za pomoč osrednjih organov zaprosijo tudi sodišča in organi za varstvo otrok. Poleg tega bi se nadaljevali že uveljavljeni nezavezujoči ukrepi, da bi se zagotovila stalna podpora za osebe, ki obdelujejo zahtevke na podlagi Uredbe. Z uvedbo predlaganega člena o zadostnih virih bi trenutno implicitna zahteva, ki je trenutno izpolnjena za nekatere osrednje organe, vendar ne vse, postala eksplicitna, s čimer bi se povečalo medsebojno zaupanje. S prednostnim svežnjem možnosti politike za spore v zvezi s starševsko odgovornostjo bi se izpolnili cilji glede poenostavitve, saj bi se zmanjšale zamude pri vrnitvi otroka, odločbah o namestitvi in sodelovanju med osrednjimi organi ter odpravili nepotrebne zamude in stroški v zvezi z zahtevo glede eksekvature. Hkrati bi se s tem obravnavala nujna potreba po odpravi trenutnih težav na tem področju, na katerem je zelo pomembno ukrepati in postaviti temelje za spremembe ob upoštevanju položaja otrok in družin ter njihove koristi. Izboljšala bi se učinkovitost postopkov, kar zadeva vrnitev otroka, saj bi se zmanjšalo število stopenj, na katerih je mogoče vložiti pravno sredstvo, pri čemer bi se po potrebi zagotovila začasna izvršljivost odločb, poleg tega pa bi se jasneje opredelile vloga in naloge osrednjih organov, države članice pa bi morale zagotoviti, da je pristojnost skoncentrirana na omejeno število sodišč, in sicer na način, ki je skladen s strukturo njihovega zadevnega pravnega sistema. Kar zadeva odločbe o namestitvi, se bodo zamude pri pridobitvi soglasja zmanjšale z vzpostavitvijo avtonomnega postopka pridobitve soglasja in rokom za zaprošeno državo članico, da odgovori na zahtevo (največ osem tednov namesto trenutnih šest mesecev in več). Kar zadeva priznavanje in izvrševanje, bodo odpravljene zamude pri pridobitvi eksekvature (ki trajajo do več mesecev). Ker bi lahko tožena stranka v fazi izvrševanja skupaj uveljavljala zaščitne ukrepe (razlogi za nepriznavanje ter izpodbijanje samega izvrševanja ali posameznih izvršilnih ukrepov), bi se skrajšalo skupno trajanje postopkov. Podobno bi se s prednostno možnostjo zmanjšale zamude pri dejanskem izvrševanju (ki v nekaterih primerih trajajo več kot eno leto), saj bi se vzpostavil rok največ šestih tednov. Poleg tega se bodo s pojasnitvijo vloge osrednjih organov na splošno zmanjšale zamude pri njihovem medsebojnem sodelovanju. •Ustreznost in poenostavitev ureditve Z uporabo pravne tehnike prenovitve, izboljšanjem operativnega delovanja instrumenta tako, da postane jasnejši in celovitejši, ter poenostavitvijo in povečanjem učinkovitosti se bo izboljšala tudi ustreznost ureditve. Zlasti se bodo z vzpostavitvijo avtonomnega postopka pridobitve soglasja in roka za zaprošeno državo članico, da odgovori na zahtevo, skrajšal čas za pridobitev soglasja v postopkih v zvezi z namestitvijo na največ osem tednov namesto trenutnih šest mesecev in več. S predlagano odpravo eksekvature se bodo odpravili tudi zamude (ki trajajo do več mesecev) in stroški (do 4 000 EUR) v zvezi z njeno pridobitvijo. S predlaganim spremenjenim postopkom za vrnitev otroka v primeru ugrabitve bi se znižali stroški specializiranega pravnega svetovanja za starše (med 1 000 in 4 000 EUR). •Temeljne pravice Vsi elementi reforme spoštujejo pravice iz Listine o temeljnih pravicah, zlasti pravico do učinkovitega pravnega sredstva in poštenega sojenja, ki jo zagotavlja člen 47 Listine. Glede na predmet urejanja Uredbe, zlasti razmerje med starši in njihovimi otroki, se bo s prednostnimi možnostmi politike za spore v zvezi s starševsko odgovornostjo okrepila pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja (člen 7). Poleg tega se bodo s predlaganimi spremembami okrepile pravice otroka (člen 24), Uredba pa se bo dodatno uskladila s Konvencijo Združenih narodov o otrokovih pravicah, saj bodo določbe tesneje povezane s Konvencijo. 4.PRORAČUNSKE POSLEDICE Predlog vključuje razmeroma nizke stroške zagotavljanja skladnosti. Z odpravo eksekvature in koncentracijo pristojnosti bi imele države članice stroške za usposabljanje, da bi se delavci v pravni stroki seznanili s predvidenimi novimi postopki. Vendar je usposabljanje potrebno že zdaj. Poleg tega bo treba usposabljati manj sodnikov, saj Uredba predvideva koncentracijo pristojnosti. Izkušnje v državah članicah s skoncentrirano pristojnostjo so pokazale, da je za sodnike, ki obravnavajo več primerov ugrabitve, verjetneje, da se bodo udeležili ponujenih usposabljanj, zoper odločbe specializiranih in izkušenih sodišč na prvi stopnji pa se redkeje vložijo pravna sredstva, kar zagotavlja prihranke pri stroških v posamezni zadevi in za pravosodje na splošno. Države članice morajo že zdaj določiti osrednje organe in zagotavljati njihovo pravilno delovanje, da bi lahko slednji izpolnjevali svoje obveznosti na podlagi te uredbe. Nadaljnja pojasnitev njihovih nalog bi lahko za nekatere države članice ustvarila dodatne stroške (zlasti za človeške vire), če njihovi osrednji organi niso dovolj opremljeni. Druge predvidene spremembe so v bistvu razmeroma preproste spremembe obstoječih pravil, ki ne zahtevajo vzpostavitve novih postopkov, pri čemer bi jih morali biti organi zmožni uporabljati brez potrebe po posebnem usposabljanju. 5.DRUGI ELEMENTI •Načrti za izvedbo ter ureditev spremljanja, ocenjevanja in poročanja Za spremljanje učinkovite uporabe spremenjene uredbe bo Komisija pripravljala redna poročila in naknadne ocene ter posvetovanja z državami članicami, zainteresiranimi stranmi in zunanjimi strokovnjaki. Organizirana bodo tudi redna srečanja strokovnjakov, na katerih bodo potekale razprave o težavah pri uporabi Uredbe in izmenjava dobrih praks med državami članicami v okviru Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah. Sodelovanje z državami članicami bo še posebej koristno za določitev potrebe po zbiranju specifičnih podatkov, da bi se morebitni prihodnji predlogi podprli s statističnimi podatki. •Natančnejša pojasnitev posameznih določb predloga

Uvedba ukrepov za povečanje učinkovitosti in izboljšanje delovanja „mehanizma prevladujoče odločbe“ Predlaganih je bilo več bistvenih sprememb za povečanje učinkovitosti vrnitve ugrabljenega otroka in odpravo težav glede zapletenosti „mehanizma prevladujoče odločbe“ na podlagi Uredbe. Predlog pojasnjuje rok za izdajo izvršljive odločbe o vrnitvi v skladu z mnenjem, ki prevladuje med državami članicami, ki najhitreje obravnavajo primere vrnitve na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980. Za postopke pred sodiščem na prvi stopnji oziroma pritožbenim sodiščem bi se uporabljal ločen šesttedenski rok. Poleg tega bi imeli v skladu s predlogom tudi osrednji organi na voljo šest tednov, da prejmejo in obdelajo zahtevek, ugotovijo, kje se nahajata nasprotna stranka in otrok, spodbujajo mediacijo in hkrati zagotovijo, da zaradi tega ne prihaja do zamud pri postopku, ter napotijo vlagatelja h kvalificiranemu odvetniku ali zadevo posredujejo sodišču (odvisno od nacionalnega pravnega sistema). Za zdaj za osrednje organe ni nobenega roka. Zato je v okviru tega novega roka „6+6+6“ predvideno obdobje največ 18 tednov za vse možne faze, medtem ko trenutno postopki v povprečju trajajo do 165 dni. S tem bi bil rok za sodišča bolj realen, pri čemer je cilj, da se zaščiti pravica tožene stranke do poštenega sojenja in da je hkrati rok čim krajši. Poleg tega predlagani ukrepi vključujejo obveznost držav članic, da zagotovijo, da je pristojnost za primere ugrabitve otroka skoncentrirana na omejeno število sodišč, ob upoštevanju strukture zadevnega pravnega sistema. S tem bi se zagotovilo, da bi o zahtevkih za vrnitev odločali sodniki, ki imajo izkušnje s to zelo specifično vrsto postopkov. Predlog omejuje število možnih pravnih sredstev zoper odločbo o vrnitvi na eno, sodnik pa bi bil izrecno pozvan, da preuči, ali bi morala biti odločba o vrnitvi začasno izvršljiva. Poleg tega predlog vključuje številne pojasnitve za boljše izvajanje trenutnih pravil. Tako morajo v skladu s predlogom države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, temeljito preučiti otrokovo korist pred končno odločitvijo o varstvu in vzgoji otroka, ki morda pomeni njegovo vrnitev. V tem okviru ima med preučevanjem otrokove koristi vsak otrok, ki lahko oblikuje svoje mnenje, pravico biti zaslišan, tudi če ni fizično prisoten, in sicer prek drugih načinov, kot je videokonferenca, če je to ustrezno. Olajšati bi bilo treba sodelovanje med osrednjimi organi ali neposredno komunikacijo med sodnikom in ustreznim sodiščem v državi članici izvora, da se ocenijo ukrepi („potrebni ukrepi“), ki so bili izvedeni v državi članici, v katero naj bi se otrok vrnil. Kadar bi lahko bil otrok v resni nevarnosti ali pa bi se lahko znašel v neugodnem položaju, če bi se vrnil v državo običajnega prebivališča brez kakršnih koli zaščitnih ukrepov, bi moralo biti mogoče tudi, da sodišče države članice pribežališča odredi nujne ukrepe zavarovanja, ki so tam potrebni in lahko po potrebi tudi „spremljajo“ otroka v državo običajnega prebivališča, kadar je treba sprejeti končno odločitev o vsebini. Tak nujen ukrep bi bil zakonito priznan v državi članici, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, vendar bi se iztekel takoj, ko bi sodišča navedene države sprejela ukrepe, ki jih zahteva situacija. Sodišče, pred katerim poteka postopek vrnitve, bo lahko na primer enemu od staršev dodelilo pravice do stikov z otrokom, ki bodo izvršljive tudi v državi članici otrokovega običajnega prebivališča, dokler sodišče navedene države ne sprejme končne odločitve o stikih z otrokom. Vzpostavitev avtonomnega postopka pridobitve soglasja, ki bi se uporabljal za vse čezmejne namestitve, in osemtedenskega roka za zaprošeno državo članico, da odgovori na zahtevo Kar zadeva čezmejne namestitve, predlog predvideva uvedbo naslednjih novih pravil: –obvezno soglasje države sprejema za vse čezmejne namestitve na pobudo sodišča ali organa v državi članici; –uvedba enotnih zahtev za dokumente, ki se predložijo z zahtevo za soglasje: organ prosilec mora predložiti poročilo o otroku in navesti razloge za nameravano čezmejno namestitev; –uvedba pravila o zahtevah po prevodu: zahtevi je treba priložiti prevod v jeziku zaprošene države članice; –pošiljanje vseh zahtev prek osrednjih organov; –uvedba osemtedenskega roka za zaprošeno državo, da sprejme odločitev o zahtevi. Odprava eksekvature ob ohranitvi ustreznih zaščitnih ukrepov, ki se lahko uveljavljajo v fazi izvrševanja, tj. izpodbijanje priznavanja ali izvrševanja odločbe države izvora ali izpodbijanje posameznih izvršilnih ukrepov, ki jih odredi država, v kateri se zahteva izvršitev, v istem postopku v državi, v kateri se zahteva izvršitev Danes sta pravosodno sodelovanje in raven zaupanja med državami članicami dozorela, kar omogoča premik k preprostejšemu in cenejšemu sistemu pretoka odločb, ki odpravlja obstoječe formalnosti med državami članicami. Taka odprava eksekvature je bila že izvedena na številnih področjih, vključno z družinskim pravom (pravice do stikov z otrokom, določene odločbe o vrnitvi in preživninske obveznosti). Bistvena sprememba, ki jo uvaja predlog, je torej odprava postopka eksekvature za vse odločbe, ki jih zajema področje uporabe Uredbe. Odpravo eksekvature bodo spremljala ustrezna procesna jamstva, ki zagotavljajo ustrezno varstvo pravice tožene stranke do učinkovitega pravnega sredstva in poštenega sojenja, ki jo zagotavlja člen 47 Listine EU o temeljnih pravicah. Odprava eksekvature bi omogočila, da evropski državljani v čezmejnih sporih prihranijo velik del trenutnih stroškov postopka (v povprečju 2 200 EUR za obdelavo zahtevka), in preprečila zamude, ki v nekaterih primerih trajajo več mesecev. Toženi starš bi imel na voljo pravna sredstva, s katerimi bi lahko v izjemnih okoliščinah preprečil, da bi odločba, izdana v eni državi članici, začela veljati v drugi državi članici. V primeru pomisleka, da bi se lahko uporabil eden od razlogov za nepriznavanje ali izpodbijanje izvršilnih ukrepov, bi lahko tožena stranka vložila zahtevek za izpodbijanje priznavanja in/ali izvrševanja v državi članici izvršitve v istem postopku. Predlog vključuje enotna pravila za opredelitev situacij, v katerih se lahko nasprotuje tako čezmejni izvršljivosti kot tudi samemu izvrševanju. Slednja pravila bi na primer urejala situacijo, v kateri je prišlo do spremembe okoliščin. Poleg tega pravila na enoten način rešujejo situacije, v katerih otrok nasprotuje izvrševanju ali izvrševanje ni mogoče zaradi začasnih dejanskih ovir. Tako bo mogoče prihraniti čas in stroške postopka eksekvature, potrebno varstvo toženih strank pa pri tem ne bo ogroženo.

Kot že velja za trenutno uredbo, predlog vključuje tudi sklop standardnih potrdil, katerih cilj je olajšati priznavanje ali izvrševanje tuje odločbe ob odsotnosti postopka eksekvature. S temi potrdili se bo olajšalo izvrševanje odločbe s strani pristojnih organov in zmanjšala potreba po njenem prevodu. Uvedba obveznosti, da se otroku omogoči, da izrazi svoje mnenje Predlog ne vpliva na pravila in prakse držav članic glede zaslišanja otroka, vendar zahteva vzajemno priznavanje med pravnimi sistemi. To pomeni, da bi bila obveznost, da se otroku, ki lahko oblikuje lastno mnenje, omogoči, da ga tudi izrazi, v Uredbi izrecno določena, ob upoštevanju, da so vse države članice ratificirale Konvencijo ZN o otrokovih pravicah, ki jih že zavezuje k temu, da zaslišijo otroke in s tem izpolnijo navedeni pogoj v vseh domačih ali čezmejnih postopkih, ki se na njih nanašajo. Zlasti se razlikuje, kot že velja v ustreznem členu Listine o temeljnih pravicah, med vprašanjem, kdaj je treba otroku dati možnost biti zaslišan (tj. kdaj lahko oblikuje/izrazi svoje mnenje), in tem, kolikšno težo sodnik pripiše temu mnenju (kar je odvisno od starosti in zrelosti otroka). To razlikovanje mora biti navedeno v odločbi in priloženem potrdilu. Za starša, ki zahteva priznavanje odločbe v drugi državi članici, to pomeni, da sodišče v navedeni državi ne bo zavrnilo priznavanja zgolj zaradi dejstva, da je zaslišanje otroka v drugi državi potekalo drugače v primerjavi s standardi, ki jih uporablja navedeno sodišče. Uvedba ciljno usmerjenih ukrepov za povečanje učinkovitosti dejanskega izvrševanja Predlog uvaja več ukrepov za odpravo težave glede neučinkovitega izvrševanja. Določa, da je treba zahtevek za izvrševanje vložiti pri sodišču v državi članici izvršitve, vendar ne vpliva na pravo navedene države članice glede postopka na splošno, načinov izvrševanja in podrobnosti o tem, npr. katere specifične izvršilne ukrepe bi bilo treba odrediti in v kakšnih okoliščinah. Kadar je treba odločbo druge države članice podrobneje opredeliti ali prilagoditi, da bi se lahko izvršila na podlagi nacionalnega prava države članice izvršitve, bi moralo pristojno sodišče navedene države članice opredeliti potrebne podrobnosti ali izvesti potrebne prilagoditve, ob tem pa spoštovati bistvene elemente odločbe. Stranka, ki izpodbija izvrševanje odločbe, izdane v drugi državi članici, bi morala imeti možnost, v kolikor je to mogoče in v skladu s pravnim sistemom zaprošene države članice, da v istem postopku poleg razlogov za zavrnitev priznavanja uveljavlja tudi razloge za zavrnitev samega izvrševanja. Nezdružljivost z otrokovo koristjo, ki je posledica spremembe okoliščin (kot je huda bolezen otroka) ali teže nasprotovanja otroka zadostne starosti in zrelosti, bi se morala upoštevati le, če je njen pomen primerljiv z izjemo javnega reda. Predlog predvideva tudi okvirni rok za dejansko izvrševanje odločbe. Če ne pride do izvrševanja po izteku šestih tednov od začetka postopka izvršitve, bi moralo sodišče države članice izvršitve sporočiti osrednjemu organu prosilcu v državi članici izvora (ali vlagatelju, če se je postopek izvajal brez pomoči osrednjega organa) to dejstvo in razloge za nepravočasno izvrševanje. Predlog določa tudi, da bi lahko sodišče izvora razglasilo, da je odločba začasno izvršljiva, čeprav ta možnost v nacionalnem pravu ne obstaja. To je koristno v sistemih, v katerih odločba še ni izvršljiva, dokler je zoper njo še mogoče vložiti pravno sredstvo. Posledično bi starš lahko imel stike z otrokom na podlagi odločbe, ki je bila razglašena za začasno izvršljivo, medtem ko bi se pritožbeni postopek glede navedene odločbe izvedel na zahtevo drugega starša. Pojasnitev nalog osrednjih organov in drugih zaprošenih organov ter uvedba člena o zadostnih virih Predlog pojasnjuje, (1) kdo lahko zaprosi za (2) kakšno pomoč ali informacije (3) od koga in (4) pod kakšnimi pogoji. Pojasnjuje tudi, da lahko za pomoč osrednjih organov zaprosijo tudi sodišča in organi za varstvo otrok. Poleg tega, kar zadeva posredovanje socialnih poročil, predlog pojasnjuje, da so zajeta tudi poročila o odraslih ali sorojencih, ki so na podlagi Uredbe pomembna v postopkih, ki se nanašajo na otroka, če položaj otroka to zahteva. Pojasnjuje, da je to (za sodišča) brezplačna alternativa (razen morebitnih stroškov prevoda) za uredbo o pridobivanju dokazov, in zagotavlja pravno podlago za organe za varstvo otrok, da prek osrednjih organov pridobijo potrebne informacije od drugih držav članic. Zahtevi je treba priložiti prevod v jeziku zaprošene države. Podobno predlog določa nekatere minimalne zahteve za zahtevo po socialnem poročilu, in sicer opis postopka, za katerega je potrebno, in dejanskih razmer, zaradi katerih je prišlo do navedenega postopka. Predlog določa rok za odgovor zaprošenega organa. Kar zadeva zaprošeni nacionalni organ, npr. ko se zahteva socialno poročilo, Uredba pojasnjuje, da ima zaprošeni organ na podlagi Uredbe avtonomno obveznost, da zagotovi tako poročilo, ne da bi pri tem morale biti izpolnjene kakršne koli druge obstoječe zahteve na podlagi nacionalnega prava zaprošene države. Sodišče v državi članici lahko na primer, preden sprejme odločitev o namestitvi otroka, ki se trenutno nahaja v njegovi jurisdikciji, v oskrbo, pridobi prek osrednjih organov informacije o tekočih postopkih v drugi državi ter zaprosi za izvode morebitnih odločb, ki odrejajo ukrepe zavarovanja za druge otroke iz iste družine, ter za morebitna socialna poročila o sorojencih in njihovih medsebojnih razmerjih ali o staršu, ki so pomembna za tekoče postopke. Poleg tega predlog določa, da morajo države članice zagotoviti, da imajo osrednji organi zadostne finančne in človeške vire, da lahko izpolnjujejo svoje obveznosti na podlagi te uredbe. Predlog ne vsebuje nobenih sprememb glede področja uporabe in zakonskih sporov, zato se v zvezi s tem ohrani obstoječe stanje. To pomeni, da poglavje I (razen pojasnitve v opredelitvi pojmov) in oddelek 1 poglavja II (razen pojasnitve členov 6 in 7) ostajata nespremenjena. Posledično bodo imeli zakonci v mednarodni zakonski zvezi še naprej možnost konsolidirati različne postopke, ki so predvideni v Uredbi, in druge instrumente s področja družinskega prava (kot je uredba o preživninskih obveznostih). Hkrati se bo ohranila prožnost za zakonce, da vložijo zahtevek za razvezo prek enega od forumov iz Uredbe. Zakonci, ki nimajo enakega državljanstva EU in živijo v tretji državi, vendar ohranijo povezave z določeno državo članico, se bodo v primeru razveze še naprej zanašali na nacionalna pravila, kar zadeva dostop do sodnega varstva v EU ali priznavanje odločbe (pridobljene v tretji državi) v EU. Poleg tega bodo v okviru prenovitve naslednji členi ostali nespremenjeni: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8(2), 9, 10, 11(1), (2), (3), (5), (7), 12(2), (4), 13, 14, 15(1)–(5), 16, 17, 18, 19, 20(2), 21(1), (2), (4), 22, 23(a), (c)–(f), 24, 25, 26, 27, 41(2), 42(2), 44, 48, 49, 51, 53, 54, 55(b)–(e), 56(2), (3), 58, 59(1), 60(a)–(d), 63, 66, 67(a), (b). ê 2201/2003 (prilagojeno) ð novo 2016/0190 (CNS) Predlog UREDBA SVETA

o pristojnosti, in priznavanju ter in izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o  mednarodni ugrabitvi otrok Õ razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000(prenovitev) SVET EVROPSKE UNIJE JE – ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti  delovanju Evropske unije Õ in zlasti člena 61(c) in člena 67(1)  81(3) Õ Pogodbe, ob upoštevanju predloga  Evropske Õ Kkomisije ð po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ï ob upoštevanju mnenja Evropskega parlamenta, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, v skladu s posebnim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: ò novo (1)Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 je bila bistveno spremenjena. Ker so potrebne dodatne spremembe, bi bilo zaradi jasnosti treba navedeno uredbo prenoviti. (2)Ta uredba določa enotna pravila o pristojnosti za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti in razveljavitev zakonske zveze ter za spore v zvezi s starševsko odgovornostjo z mednarodnim elementom. Olajšuje prosti pretok odločb v Uniji, saj vsebuje določbe o njihovem priznavanju in izvrševanju v drugih državah članicah. ê 2201/2003 uvodna izjava 1 (prilagojeno) ð novo (3)ð Nemoteno in pravilno delovanje Unije kot območja pravice ter spoštovanja za različne pravne sisteme in tradicije držav članic je bistveno za Unijo. V tem smislu bi bilo treba dodatno okrepiti medsebojno zaupanje v različne pravosodne sisteme. ï Evropska skupnost  Unija Õ si je zastavila cilj oblikovati  , ohranjati in razvijati Õ območje svobode, varnosti in pravice, v katerem je zagotovljen prosti pretok oseb in  dostop do sodnega varstva Õ . ð Za dosego navedenih ciljev bi bilo treba okrepiti pravice oseb, zlasti otrok, v pravnih postopkih, da se olajša sodelovanje pravosodnih in upravnih organov ter izvrševanje odločb v zadevah družinskega prava s čezmejnimi posledicami. Okrepiti bi bilo treba vzajemno priznavanje odločb v civilnih zadevah, poenostaviti dostop do sodnega varstva ter izboljšati izmenjavo informacij med organi držav članic. ï (4)V ta namen mora Skupnost  Unija Õ med drugim sprejeti tudi ukrepe na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah ð s čezmejnimi posledicami, zlasti kadar so potrebni ï za pravilno delovanje notranjega trga. ò novo

(5)Za dosego cilja prostega pretoka odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo je nujno in primerno, da pravila o pristojnosti ter priznavanju in izvrševanju odločb ureja pravni instrument Unije, ki je zavezujoč in se neposredno uporablja. ê 2201/2003 uvodna izjava 2 (prilagojeno) Evropski svet je v Tampereju podprl načelo medsebojnega priznavanja sodnih odločb kot temelj za oblikovanje resničnega pravosodnega prostora in opredelil pravico do stikov z otrokom kot prednostno nalogo. ê 2201/2003 uvodna izjava 3 (prilagojeno) Uredba Sveta (ES) št. 1347/2000 določa pravila o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo za otroke obeh zakoncev, ki so bile izrečene v zakonskih sporih. Vsebina te uredbe je v bistvu povzeta po Konvenciji z dne 28. maja 1998 o isti zadevi . ê 2201/2003 uvodna izjava 4 (prilagojeno) Dne 3. julija 2000 je Francija predložila pobudo za uredbo Sveta o medsebojnem izvrševanju sodnih odločb o pravici do stikov z otroki . ê 2201/2003 uvodna izjava 5 (prilagojeno) ð novo (6)Da bi se zagotovila enakost za vse otroke, zajema  bi morala Õ ta uredba  zajemati Õ vse odločbe o starševski odgovornosti, vključno z ukrepi za zaščito otrok, neodvisno od kakršne koli povezave s postopki v zakonskih sporih ð ali drugimi postopki ï . ê 2201/2003 uvodna izjava 6 (prilagojeno) (7)Ker se vprašanje uporabe pravil o starševski odgovornosti pogosto pojavi v okviru postopkov v zvezi z zakonskimi spori, je bolj ustrezno imeti en sam instrument za zadeve, povezane z razvezo in starševsko odgovornostjo. ê 2201/2003 uvodna izjava 7 (prilagojeno) Področje uporabe te uredbe obsega civilne zadeve, ne glede na vrsto sodišča.

ê 2201/2003 uvodna izjava 8 (prilagojeno) (8)Glede sodnih odločb o razvezi, prenehanju življenjske skupnosti ali razveljavitvi zakonske zveze je bi bilo treba to uredbo uporabljati le za prenehanje zakonskih vezi in ne sme bi smela zadevati vprašanj, kot so razlogi za razvezo, premoženjske posledice zakonske zveze ali drugi pomožni ukrepi. ê 2201/2003 uvodna izjava 9 (prilagojeno) (9)Glede premoženja otroka bi se morala ta uredba uporabljati le za ukrepe varstva  za zaščito Õ otroka, tj. glede (i) postavitve  določitve Õ in nalog osebe ali organa, zadolženega za otrokovo premoženje, zastopanje ali pomoč otroku, ter (ii) upravljanja, skrbi za ohranitev otrokovega premoženja in razpolaganja z njim. V tem smislu bi se morala ta uredba na primer uporabljati v primerih, kadar je med staršema spor glede upravljanja  predmet postopka določitev osebe ali organa za upravljanje Õ otrokovega premoženja. Ukrepe, ki se nanašajo na otrokovo premoženje, vendar niso povezani z varstvom  zaščito Õ otroka, bi morala še naprej urejati Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta . ê 2201/2003 uvodna izjava 10 (prilagojeno) (10)Ta uredba se ne uporablja za zadeve socialne varnosti, za javne ukrepe splošne narave na področju izobraževanja in zdravstva, prav tako se ne uporablja za odločbe o pravici do azila ali o priseljevanju. Ne uporablja se Ö ne bi smela uporabljati Õ za ugotavljanje očetovstva oz. materinstva, ker se te zadeve razlikujejo od podelitve starševske odgovornosti, in tudi ne za druga vprašanja, povezana s statusom oseb. Prav tako se ne uporablja za ukrepe, izrečene otrokom zaradi storitve kaznivih dejanj. ê 2201/2003 uvodna izjava 11 (prilagojeno) (11)Obveznosti preživljanja  Preživninske obveznosti Õ so izključene iz področja uporabe te uredbe, ker jih ureja že Uredba Sveta (ES) št. 4/2009 . Sodišča  Organi Õ , ki so pristojni v skladu s to uredbo, bodo v glavnem lahko odločali o  pomožnih Õ  preživninskih Õ obveznostih preživljanja na podlagi točke (d) člena 3  navedene uredbe Õ Uredbe Sveta št. 44/2001. ò novo (12)Ta uredba bi se morala uporabljati za vse otroke do 18. leta starosti kot Haaška konvencija z dne 19. oktobra 1996 o pristojnosti, pravu, ki se uporabi, priznavanju, izvršitvi in sodelovanju na področju starševske odgovornosti in ukrepov za zaščito otrok (v nadaljnjem besedilu: Haaška konvencija iz leta 1996). S tem bi se moralo preprečiti prekrivanje s področjem uporabe Haaške konvencije z dne 13. januarja 2000 o zaščiti odraslih, ki se uporablja za osebe od 18. leta naprej. Haaška konvencija z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok (v nadaljnjem besedilu: Haaška konvencija iz leta 1980) in posledično tudi poglavje III te uredbe, ki ureja uporabo Haaške konvencije iz leta 1980 v odnosih med državami članicami, bi se morala še naprej uporabljati za otroke do 16. leta starosti. ê 2201/2003 uvodna izjava 12 (prilagojeno) ð novo (13)Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti  sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo Õ , določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka  otrokovo korist Õ ð , in bi jih bilo treba uporabljati v skladu s tem. Vsak sklic na otrokovo korist bi bilo treba razlagati glede na člen 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in Konvencijo Združenih narodov o otrokovih pravicah z dne 20. novembra 1989. ï (14), zlasti  Za zaščito otrokove koristi bi bilo treba pristojnost v prvi vrsti določiti glede na Õ kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti  Posledično bi morala biti Õ pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom z dogovorom med nosilcema starševske odgovornosti.

ò novo (15)Kadar se običajno prebivališče otroka zaradi zakonite preselitve spremeni, bi morala pristojnost spremljati otroka, da se ohrani povezanost. To bi moralo veljati v primerih, ko noben postopek še ni v teku, in v tekočih postopkih. Vendar se lahko v tekočih postopkih stranke zaradi učinkovitosti pravosodja dogovorijo, da sodišča države članice, v kateri so postopki v teku, ohranijo pristojnost do končne odločitve, če je to v otrokovo korist. Ta možnost je še zlasti pomembna, kadar se postopki bližajo koncu in se eden od staršev želi z otrokom preseliti v drugo državo članico. (16)Pod določenimi pogoji in če je to v otrokovo korist, se lahko pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo določi tudi v državi članici, v kateri med staršema poteka postopek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, ali v drugi državi članici, s katero ima otrok bistveno povezavo ali glede katere se stranke dogovorijo, čeprav otrok v navedeni državi članici nima običajnega prebivališča. Ta pristojnost, ki je izjema od načela povezanosti v okviru pristojnosti države članice otrokovega običajnega prebivališča, za katero ne obstaja načelo perpetuatio fori, bi morala prenehati najpozneje takrat, ko odločba v navedenem postopku v sporu v zvezi s starševsko odgovornostjo postane pravnomočna, da se spoštuje zahteva glede povezanosti za morebitne nove postopke v prihodnosti. ê 2201/2003 uvodna izjava 16 (prilagojeno) ð novo (17)Ta uredba ne bi smela preprečevati sodiščem  organom Õ držav članic  , ki po vsebini niso pristojni Õ , da v nujnih primerih sprejmejo začasne ukrepe in ukrepe zavarovanja glede oseb  osebe Õ ali premoženja ð otroka ï , ki se nahajajo v tej državi  članici Õ . ð Navedene ukrepe bi bilo treba priznavati in izvrševati v vseh drugih državah članicah, vključno z državami članicami, ki so pristojne na podlagi te uredbe, dokler pristojni organ take države članice ne sprejme ukrepov, za katere meni, da so primerni. Vendar bi se morali ukrepi sodišča v eni državi članici spremeniti ali nadomestiti le z ukrepi sodišča države članice, ki je po vsebini pristojno. Organ, ki je pristojen le za začasne ukrepe in ukrepe zavarovanja, bi se moral v primeru, da se pri njem vloži zahtevek glede vsebine, po uradni dolžnosti izreči za nepristojnega. Če je to potrebno za zaščito otrokove koristi, bi moral organ neposredno ali prek osrednjega organa obvestiti organ države članice, ki je po vsebini pristojen na podlagi te uredbe, o sprejetih ukrepih. Če organ druge države članice ni obveščen, to ne bi smel biti razlog za nepriznavanje ukrepa. ï ê 2201/2003 uvodna izjava 13 (prilagojeno) ð novo (18)ð V izjemnih primerih organi države članice otrokovega običajnega prebivališča morda niso najprimernejši organi za obravnavo zadeve. ï  Za otrokovo korist Õ Ta uredba omogoča, da v interesu otroka izjemoma in pod določenimi pogoji, pristojno sodišče  pristojni organ Õ lahko prenese zadevo  svojo pristojnost v določeni zadevi Õ na sodišče  organ Õ druge države članice, če je to sodišče  ta organ Õ bolj primerno primernejši za odločanje o zadevi. Drugo sodišče  Drugi organ Õ v takšnem primeru ne bi smel imeti možnosti prenesti zadeve  pristojnost Õ na katero kateri koli tretje sodišče  tretji organ Õ . ò novo (19)V sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo bi moral sklic na „pristojnost na podlagi te uredbe“ vključevati člene 7 do 14, tj. tudi subsidiarno pristojnost na podlagi nacionalnega prava, kot to dopušča člen 13 te uredbe, in pristojnost, določeno s prenosom pristojnosti. ê 2201/2003 uvodna izjava 14 (prilagojeno) (20)Ta uredba mora učinkovati brez poseganja  ne bi smela posegati Õ v uporabo mednarodnega javnega prava glede diplomatske imunitete. Kadar izvrševanje pristojnosti na podlagi te uredbe ni mogoče zaradi obstoja diplomatske imunitete v skladu z mednarodnim pravom, je bi bilo treba pristojnost izvrševati v skladu z nacionalno zakonodajo  nacionalnim pravom Õ države članice, v kateri zadevna oseba nima takšne imunitete. ê 2201/2003 uvodna izjava 15 (prilagojeno)

(21)Za vročitev listin v postopkih, začetih v skladu s to uredbo, bi se morala uporabljati Uredba Sveta (ES) št. 1348/2000 z dne 29. maja 2000 o vročanju sodnih in zunajsodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah  Uredba (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta Õ. ò novo (22)Če je rezultat postopka pred organom države članice, ki ni pristojen na podlagi te uredbe, odvisen od določitve predhodnega vprašanja, ki spada na področje uporabe te uredbe, ta uredba navedenemu organu ne bi smela preprečevati določitve navedenega vprašanja. Če je torej predmet postopka na primer spor v dedni zadevi, v katero je vključen otrok, in je treba imenovati skrbnika, ki zastopa otroka v navedenem postopku, bi moral organ, ki je pristojen za spor v dedni zadevi, imeti možnost imenovati skrbnika za postopek, ki poteka pred njim, ne glede na to, ali je pristojen za spore v zvezi s starševsko odgovornostjo na podlagi te uredbe. Kakršna koli določitev predhodnega vprašanja bi morala imeti učinke le v zadevnem postopku. ê 2201/2003 uvodna izjava 18 Kadar sodišče odloči, da se otrok ne bo vrnil na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, obvesti pristojno sodišče ali osrednji organ v državi članici, kjer je imel otrok običajno prebivališče pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. Razen če ni bila sodišču v tej državi članici ta zadeva že dodeljena, to sodišče ali osrednji organ obvesti stranke. Ta obveznost tudi ne preprečuje osrednjemu organu, da obvesti ustrezne javne organe v skladu z nacionalno zakonodajo. ê 2201/2003 uvodna izjava 19 (prilagojeno) ð novo (23)ð Postopki v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo na podlagi te uredbe in postopki vrnitve na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980 bi morali spoštovati pravico otroka, da svobodno izrazi svoje mnenje, pri oceni otrokove koristi pa bi bilo treba temu mnenju pripisati ustrezno težo. ï Zaslišanje otroka ð v skladu s členom 24(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in členom 12 Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah ï ima pomembno vlogo pri uporabi te uredbe,. čeprav  Vendar Õ ta instrument  uredba Õ ni namenjena spreminjanju veljavnih postopkov nacionalne zakonodaje ð določanju načina zaslišanja otroka, na primer ali otroka zasliši sodnik osebno ali posebej usposobljen strokovnjak, ki pozneje poroča sodišču, ter ali zaslišanje poteka v sodni dvorani ali drugje ï . ê 2201/2003 uvodna izjava 20 (prilagojeno) (24)Zaslišanje otroka v drugi državi članici lahko poteka v skladu z ureditvijo, ki jo določa Uredba Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah  , kadar je to primerno Õ . ê 2201/2003 uvodna izjava 17 (prilagojeno) (25)V primerih neupravičene premestitve ali zadržanja otroka je bi bilo treba nemudoma doseči otrokovo vrnitev in v ta namen bi se morala Haaška konvencija z dne 25. oktobra 1980  iz leta 1980 Õ uporabljati še naprej, kot je bila dopolnjena z določbami te uredbe, zlasti s členom 11 poglavjem III. ò novo (26)Za čimprejšnji zaključek postopkov vrnitve na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980 bi morale države članice zagotoviti, da je pristojnost za navedene postopke skoncentrirana na eno ali več sodišč, ter pri tem po potrebi upoštevati njihove notranje strukture za pravosodje. Koncentracija pristojnosti na omejeno število sodišč v državi članici je bistveno in učinkovito orodje za pospešitev obravnave primerov ugrabitve otroka v več državah članicah, saj lahko sodniki, ki obravnavajo večje število teh primerov, razvijejo posebna znanja in izkušnje. Glede na strukturo pravnega sistema bi lahko bila pristojnost za primere ugrabitve otroka skoncentrirana na eno samo sodišče za celo državo ali na omejeno število sodišč, na primer tako, da se za izhodiščno točko vzame število pritožbenih sodišč in da je pristojnost za primere mednarodne ugrabitve otroka skoncentrirana na eno sodišče prve stopnje v vsakem okrožju pritožbenega sodišča. Na vsaki stopnji bi moralo sodišče izdati odločbo najpozneje šest tednov po vložitvi zahtevka ali pravnega sredstva. Države članice bi morale omejiti število pravnih sredstev, ki jih je mogoče vložiti zoper odločbo o vrnitvi ali zavrnitvi vrnitve otroka na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, na eno.

(27)Kadar osrednji organi začnejo ali omogočijo začetek sodnega postopka za vrnitev otroka na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, bi morali zagotoviti, da je spis, pripravljen zaradi takega postopka, popoln v šestih tednih, razen če izjemne okoliščine to onemogočajo. Da bi lahko zaprošeni osrednji organ upošteval navedeni rok, bi moral osrednji organ prosilec tesno sodelovati z vlagateljem in nemudoma odgovoriti na kakršno koli zahtevo zaprošenega osrednjega organa po dodatnih informacijah ali manjkajočih dokumentih. (28)V vseh primerih, ki se nanašajo na otroke, zlasti v primerih mednarodne ugrabitve otroka, bi morali pravosodni in upravni organi preučiti možnost sporazumne rešitve prek mediacije ali drugih ustreznih načinov, po potrebi ob pomoči obstoječih mrež in podpornih struktur za mediacijo v čezmejnih sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo. Vendar zaradi teh prizadevanj ne bi smelo priti do neupravičenega podaljševanja postopkov vrnitve na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980. ê 2201/2003 uvodna izjava 17 (prilagojeno) ð novo (29)Sodišča države članice, v katero ali v kateri je bil otrok neupravičeno premeščen ali zadržan, bi morala biti upravičena do nasprotovanja otrokovi vrnitvi zavrnitve vrnitve v posebnih, ustrezno utemeljenih primerih., ð kot to dopušča Haaška konvencija iz leta 1980. Vendar bi moralo sodišče pred zavrnitvijo vrnitve otroka preučiti, ali so bili uvedeni oziroma ali se lahko sprejmejo ustrezni zaščitni ukrepi za odpravo morebitnih tveganj za otrokovo korist, ki bi lahko preprečila vrnitev v skladu s členom 13(1)(b) Haaške konvencije iz leta 1980. V ta namen bi se moralo sodišče posvetovati s pristojnimi pravosodnimi in upravnimi organi države članice otrokovega običajnega prebivališča ob pomoči osrednjih organov ali Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah, ustanovljene z Odločbo Sveta 2001/470/ES z dne 28. maja 2001, ter v ustreznih primerih odrediti zaščitne ukrepe, potrebne za zagotovitev varne vrnitve otroka v skladu s členom 12 te uredbe. Navedene ukrepe bi bilo treba priznavati in izvrševati v vseh drugih državah članicah, vključno z državami članicami, ki so pristojne na podlagi te uredbe, dokler pristojno sodišče take države članice ne sprejme ukrepov, za katere meni, da so primerni. ï (30)ð Kadar se sodišče države članice, v katero ali v kateri je bil otrok neupravičeno premeščen ali zadržan, odloči zavrniti vrnitev otroka na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, bi se moralo v svoji odločbi izrecno sklicevati na ustrezne člene Haaške konvencije iz leta 1980, na katerih temelji zavrnitev. ï Vendar pa tako odločbo lahko nadomesti kasnejša odločba sodišča države članice otrokovega običajnega prebivališča pred njegovo neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem ð , ki se izda v postopku v zvezi s pravicami do varstva in vzgoje otroka po temeljitem pregledu otrokove koristi ï. Če je posledica odločbe  odločba nalaga Õ vrnitev otroka, za njegovo vrnitev ni potrebno potreben za priznanje in izvršitev navedene sodne odločbe v državi članici, v katero ali v kateri je bil otrok premeščen ali zadržan, noben poseben postopek. ê 2201/2003 uvodna izjava 21 Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, izrečenih v državi članici, mora temeljiti na načelu medsebojnega zaupanja, razloge za nepriznanje pa je treba omejiti na kar najmanjši obseg. ê 2201/2003 uvodna izjava 22 Javne listine in dogovore med strankami, ki so izvršljivi v eni državi članici, je treba za namene uporabe pravil o priznavanju in izvrševanju obravnavati kot enakovredne „sodnim odločbam“. ê 2201/2003 uvodna izjava 23 (prilagojeno) ð novo (31)Evropski svet v Tampereju je v svojih sklepih (točka 34) upošteval ð Medsebojno zaupanje v pravosodje v Uniji upravičuje načelo ï, da bi bilo treba sodne odločbe  , izdane v državi članici, Õ z družinskopravnega področja „avtomatično priznavati v vsej Uniji  vseh državah članicah Õ , brez  potrebe po kakršnem Õ kakršnih koli  postopku priznavanja Õ vmesnih postopkov ali razlogov za zavrnitev izvršitve“. Zato se morajo sodne odločbe o pravici do stikov z otrokom in sodne odločbe o vrnitvi, za katere je bilo  Pristojni organi zaprošene države članice bi morali zlasti, ko jim je predložena odločba o razvezi, prenehanju življenjske skupnosti ali razveljavitvi zakonske zveze, izdana v drugi državi članici, ki je Õ v državi članici izvora  ni več mogoče izpodbijati Õ izdano potrdilo v skladu z določbami te uredbe,  odločbo zakonito Õ priznati in izvršiti v vseh drugih državah članicah, ne da bi bil za to potreben kakršen koli nadaljnji postopek  , in ustrezno spremeniti osebno stanje v uradnih evidencah Õ . Ureditev za priznavanje takšnih sodnih odločb še naprej ureja nacionalna zakonodaja. ò novo (32)Priznavanje odločbe bi se moralo zavrniti le, če obstaja eden ali več razlogov za zavrnitev priznavanja iz členov 37 in 38. Vendar se razlogi iz točk (a) do (c) člena 38(1) ne smejo uveljavljati zoper odločbe o pravicah do stikov z otrokom in odločbe o vrnitvi v skladu z drugim pododstavkom člena 26(4), za katere je bilo v državi članici izvora izdano potrdilo v skladu s to uredbo, saj je to veljalo že na podlagi Uredbe (ES) št. 2201/2003.

(33)Poleg tega cilj, da bi bili čezmejni spori, ki se nanašajo na otroke, krajši in cenejši, upravičuje odpravo razglasitve izvršljivosti pred izvrševanjem v državi članici izvršitve za vse odločbe v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo. Medtem ko je bila z Uredbo (ES) št. 2201/2003 ta zahteva odpravljena le za odločbe o pravicah do stikov z otrokom in nekatere odločbe o vrnitvi otroka, ta uredba zdaj določa enoten postopek za čezmejno izvrševanje vseh odločb v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo. Zato bi bilo treba v skladu z določbami te uredbe odločbo organov države članice obravnavati, kot da je bila izdana v državi članici izvršitve. (34)Javne listine in dogovore med strankami, ki so izvršljivi v eni državi članici, bi bilo treba za namene uporabe pravil o priznavanju in izvrševanju obravnavati kot enakovredne „odločbam“. (35)Sodišče države članice izvršitve bi moralo biti tisto, ki odredi posebne izvršilne ukrepe, izda kakršne koli pomožne odredbe, ki jih morda zahteva nacionalno izvršilno pravo, in naroči pristojnemu izvršilnemu organu, naj začne izvrševanje. Kadar je treba odločbo druge države članice podrobneje opredeliti ali prilagoditi, da bi se lahko izvršila na podlagi nacionalnega prava države članice izvršitve, bi moralo pristojno sodišče navedene države članice opredeliti potrebne podrobnosti ali izvesti potrebne prilagoditve, ob tem pa upoštevati bistvene elemente odločbe. Sodišče v državi članici izvršitve bi moralo take dodatke odrediti zlasti, kadar odločba o pravicah do stikov z otrokom ni dovolj podrobna ali kadar so potrebne praktične ureditve pomanjkljive. Kadar odločba vsebuje ukrep ali odredbo, ki je pravo zaprošene države članice ne pozna, bi bilo treba navedeni ukrep ali odredbo, vključno s kakršno koli določeno pravico, čim bolj prilagoditi ukrepu ali odredbi, ki ima na podlagi prava navedene države članice enakovredne učinke in podobne cilje. (36)Če se v državi članici neposredno izvršuje odločba, izdana v drugi državi članici, brez razglasitve izvršljivosti, to ne bi smelo ogroziti spoštovanja pravice do obrambe. Zato bi morala imeti oseba, proti kateri se zahteva izvršitev, možnost vložiti zahtevek za zavrnitev priznavanja ali izvrševanja odločbe, če meni, da obstaja eden ali več razlogov za zavrnitev priznavanja ali izvrševanja iz te uredbe. (37)Stranka, ki izpodbija izvrševanje odločbe, izdane v drugi državi članici, bi morala imeti možnost, v kolikor je to mogoče in v skladu s pravnim sistemom države članice izvršitve, da v istem postopku poleg razlogov za zavrnitev priznavanja, kot so določeni v členih 37 in 38 te uredbe, uveljavlja tudi razloge za zavrnitev samega izvrševanja, kot so določeni v členu 40(2) te uredbe. Nezdružljivost izvrševanja odločbe z otrokovo koristjo, ki je posledica teže nasprotovanja otroka zadostne starosti in zrelosti ali druge spremembe okoliščin po izdaji odločbe, bi se morala upoštevati le, če je njen pomen primerljiv z izjemo javnega reda. Razlogi za zavrnitev izvrševanja, ki so na voljo na podlagi nacionalnega prava, se ne smejo uveljavljati. Kadar zavrnitev izvrševanja temelji na nasprotovanju otroka zadostne starosti in zrelosti, bi morali pristojni organi v državi članici izvršitve pred zavrnitvijo izvrševanja sprejeti vse ustrezne ukrepe, da pripravijo otroka na izvrševanje in pridobijo njegovo soglasje. (38)Da bi bila oseba, proti kateri se zahteva izvršitev, obveščena o izvrševanju odločbe, izdane v drugi državi članici, bi ji bilo treba v razumnem času pred prvim izvršilnim ukrepom vročiti potrdilo, vzpostavljeno na podlagi te uredbe, po potrebi skupaj z odločbo. V tem smislu bi moral prvi izvršilni ukrep pomeniti prvi izvršilni ukrep po taki vročitvi. ê 2201/2003 uvodna izjava 24 (prilagojeno) ð novo (39)Zoper potrdilo, izdano za lažjo izvršitev sodne odločbe, ni ne bi smelo biti pravnega sredstva. Popraviti bi ga je moralo biti mogoče le, kadar je nastala vsebinska napaka, t.j. kadar ne odraža pravilno sodne odločbe. ð Kadar je bilo jasno pomotoma odobreno, bi ga bilo treba umakniti, ob upoštevanju zahtev iz te uredbe. ï ò novo (40)Kadar organ, ki je pristojen po vsebini, odredi začasne ukrepe in ukrepe zavarovanja, bi bilo treba zagotoviti njihov prosti pretok na podlagi te uredbe. Enako velja za začasne ukrepe in ukrepe zavarovanja, ki jih v nujnih primerih na podlagi člena 12 te uredbe odredi organ države članice, ki po vsebini ni pristojen. Navedeni ukrepi bi se morali uporabljati, dokler pristojni organ države članice, ki je po vsebini pristojen na podlagi te uredbe, ne sprejme ukrepov, za katere meni, da so primerni. Vendar se začasni ukrepi in ukrepi zavarovanja, ki so bili odrejeni brez poziva nasprotni stranki, ne bi smeli priznavati in izvrševati na podlagi te uredbe. ê 2201/2003 uvodna izjava 25 (prilagojeno) (41) V sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo bi bilo treba v vseh državah članicah določiti osrednje organe Õ. Osrednji organi bi morajo morali  podpirati starše in pristojne organe v čezmejnih postopkih ter Õ sodelovati v splošnih kakor tudi v posebnih primerih, vključno z namenom, da bi dosegli sporazumno razrešitev družinskih sporov v zadevah starševske odgovornosti. V ta namen sodelujejo  bi morali sodelovati Õ v Evropski pravosodni mreži v civilnih in gospodarskih zadevah, oblikovani z Odločbo Sveta 2001/470/ES z dne 28. maja 2001 o ustanovitvi Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah. ò novo (42)V posebnih primerih v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki spadajo na področje uporabe te uredbe, bi morali osrednji organi med seboj sodelovati pri zagotavljanju pomoči nacionalnim organom in nosilcem starševske odgovornosti. Taka pomoč bi morala vključevati zlasti ugotavljanje, kje se nahaja otrok, bodisi neposredno ali prek drugih pristojnih organov, kadar je to potrebno za izpolnitev zahteve na podlagi te uredbe, in zagotavljanje informacij o otroku, ki so potrebne za namene postopkov.

(43)Za osebne podatke, ki jih države članice obdelujejo pri uporabi te uredbe, se uporablja Uredba (EU) 2016/679. (44)Brez poseganja v zahteve na podlagi nacionalnega postopkovnega prava bi moral imeti organ prosilec diskrecijsko pravico prosto izbirati med različnimi razpoložljivimi kanali za pridobitev potrebnih informacij, in sicer v primeru sodišč z uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 ali prek Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah, zlasti osrednjih organov, ustanovljenih na podlagi te uredbe, sodnikov v okviru mreže in kontaktnih točk, oziroma v primeru pravosodnih in upravnih organov z zahtevo po informacijah prek specializirane nevladne organizacije na tem področju. (45)Kadar se vloži zahteva, vključno z ustreznimi razlogi, po poročilu o položaju otroka, morebitnih tekočih postopkih ali sprejetih odločitvah, ki se nanašajo na otroka, bi morali pristojni organi zaprošene države članice obravnavati tako zahtevo brez uporabe morebitnih dodatnih zahtev, ki morda obstajajo na podlagi njihovega nacionalnega prava. Zahteva bi morala vsebovati zlasti opis postopka, za katerega so potrebne informacije, in dejanskih razmer, zaradi katerih je prišlo do postopka. (46)Organ države članice, ki odloča o starševski odgovornosti, bi moral imeti pravico zahtevati, da mu organi druge države članice sporočijo informacije, ki so pomembne za zaščito otroka, če je to v otrokovo korist. Glede na okoliščine lahko to vključuje informacije o postopkih in odločbah v zvezi z otrokovim staršem ali njegovimi sorojenci ali o zmožnosti starša, da skrbi za otroka ali ima stike z njim. (47)Kadar oseba, ki je v dejanskem sorodstvenem razmerju z otrokom, kot to določa sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice, prebiva v eni državi članici in želi začeti postopek v zvezi s pravicami do stikov z otrokom v drugi državi članici, v kateri otrok običajno prebiva, bi moralo biti navedeni osebi dovoljeno, da stopi neposredno v stik s pristojnimi organi v državi članici, v kateri prebiva, ter pridobi oceno o svoji ustreznosti za uveljavljanje pravic do stikov z otrokom in o pogojih, pod katerimi bi se morale te pravice obravnavati, tako da se lahko navedene ocene uporabijo v postopku v državi članici, ki je pristojna na podlagi te uredbe. Pristojni organi države članice, v kateri prebiva oseba, ki zahteva stike z otrokom, bi morali navedene informacije zagotoviti tudi, kadar to zahtevajo organi druge države članice, ki so pristojni na podlagi te uredbe. (48)Ker je v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo čas bistvenega pomena, bi bilo treba odgovor na zahtevo, vloženo na podlagi členov 64 in 65, poslati v dveh mesecih. (49)Kadar je organ države članice že izdal odločbo v sporu v zvezi s starševsko odgovornostjo ali razmišlja o taki odločbi, ki naj bi se izvrševala v drugi državi članici, lahko zaprosi organe navedene druge države članice za pomoč pri njenem izvrševanju. To bi moralo veljati na primer za odločbe o pravicah do nadzorovanih stikov z otrokom, ki naj bi se uveljavljale v državi članici, ki ni država članica, v kateri se nahaja organ, ki je odredil stike z otrokom, ali odločbe, ki vključujejo kakršne koli druge spremljevalne ukrepe pristojnih organov države članice, v kateri naj bi se odločba izvrševala. (50)Kadar organ države članice razmišlja o namestitvi otroka v oskrbo rejniške družine ali zavoda v drugi državi članici, bi bilo treba pred namestitvijo izvesti postopek posvetovanja prek osrednjih organov obeh zadevnih držav članic. Organ, ki razmišlja o namestitvi, bi moral, preden odredi namestitev, pridobiti soglasje pristojnega organa države članice, v katero naj bi bil otrok nameščen. Ker so namestitve najpogosteje nujni ukrepi, ki so potrebni za to, da se otrok reši iz položaja, ki ogroža njegovo korist, je čas pri takih odločbah bistvenega pomena. Zato za pospešitev postopka posvetovanja ta uredba izčrpno določa zahteve glede zahteve in rok za odgovor države članice, v katero naj bi bil otrok nameščen. Vendar pogoje za podajo ali zavrnitev soglasja še naprej ureja nacionalno pravo zaprošene države članice. (51)Kakršna koli dolgoročna namestitev otroka v tujino bi morala biti v skladu s členom 24(3) Listine EU o temeljnih pravicah (pravica do rednih osebnih stikov s staršema) in določbami Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah, zlasti členi 8, 9 in 20. Zlasti bi bilo treba pri iskanju rešitev ustrezno upoštevati zaželeno nepretrganost otrokove vzgoje ter njegovo etnično, versko, kulturno in jezikovno ozadje. ê 2201/2003 uvodna izjava 26 (prilagojeno) (52)Komisija bi morala ažurirati in omogočiti javen dostop do seznamov  informacij o Õ sodiščih in pravnih sredstev sredstvih, ki jih sporočijo države članice. ê 2201/2003 uvodna izjava 27 Ukrepe, potrebne za izvajanje te uredbe, je treba sprejeti v skladu s Sklepom Sveta 1999/468/ES z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil . ò novo (53)Za zagotovitev, da so potrdila, ki se uporabljajo v zvezi s priznavanjem ali izvrševanjem odločb, javnih listin in dogovorov na podlagi te uredbe, posodobljena, bi bilo treba pooblastilo za sprejemanje aktov v skladu s členom 290 Pogodbe o delovanju Evropske unije prenesti na Komisijo, kar zadeva spremembe prilog I do III k tej uredbi. Zlasti je pomembno, da Komisija med pripravljalnim delom izvaja ustrezna posvetovanja, med drugim tudi na strokovni ravni, in da se navedena posvetovanja izvajajo v skladu z načeli iz Medinstitucionalnega sporazuma o boljši pripravi zakonodaje z dne 13. aprila 2016. Za zagotovitev enakovredne udeležbe pri pripravi delegiranih aktov bi moral Svet vse dokumente prejeti istočasno kot strokovnjaki držav članic, slednji pa bi morali imeti sistematičen dostop do srečanj strokovnih skupin Komisije, ki pripravljajo delegirane akte. ê 2201/2003 uvodna izjava 28 (prilagojeno)

S to uredbo se nadomesti Uredba (ES) št. 1347/2000, ki se posledično razveljavi. ê 2201/2003 uvodna izjava 29 (prilagojeno) (54)Da bi se zagotovilo pravilno delovanje te uredbe, bi morala Komisija ponovno pregleda  oceniti Õ njeno uporabo in predlagati spremembe, ki se zdijo potrebne. ê 2201/2003 uvodna izjava 30 (prilagojeno) ð novo (55)ð [V skladu s členoma 1 in 2 ter členom 4a(1) Protokola št. 21 o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, in brez poseganja v člen 4 Protokola Združeno kraljestvo in Irska ne sodelujeta pri sprejetju te uredbe, ki zato zanju ni zavezujoča in se v njiju ne uporablja.] ï [Združeno kraljestvo in Irska sta vV skladu s členom 3  in členom 4a(1) Õ Protokola  št. 21 Õ o stališču Združenega kraljestva in Irske  glede območja svobode, varnosti in pravice, Õ ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o  delovanju Evropske unije Õ ustanovitvi Evropske skupnosti,  sta Združeno kraljestvo in Irska Õ podali obvestilo  obvestila Õ, da želita sodelovati pri sprejetju in uporabi te uredbe.] ê 2201/2003 uvodna izjava 31 (prilagojeno) (56)Danska vV skladu s členoma 1 in 2 Protokola  št. 22 Õ o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in  Pogodbi o delovanju Evropske unije Õ ustanovitvi Evropske skupnosti, Danska ne sodeluje pri sprejetju te uredbe, ki zato zanjo ni zavezujoča in se v njej ne uporablja. ê 2201/2003 uvodna izjava 32 (prilagojeno) ð novo (57)Ker ciljev te uredbe države članice ne morejo v zadostni meri zadovoljivo doseči ciljev te uredbe ð zaradi razlik med nacionalnimi pravili o pristojnosti ter priznavanju in izvrševanju odločb, ï in  temveč se Õ jih je zato ð zaradi neposredne uporabe in zavezujoče narave te uredbe ï lažje doseči dosežejo na ravni Skupnosti  Unije Õ, lahko Skupnost  Unija Õ te ukrepe sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe  o Evropski uniji Õ . V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenih ciljev – ê 2201/2003 uvodna izjava 33 (prilagojeno) Ta uredba priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine o temeljnih pravicah Evropske unije. Njen namen je predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih pravic, kakor so določene v členu 24 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije – ê 2201/2003 (prilagojeno)

SPREJEL NASLEDNJO UREDBO: POGLAVJE 1 I PODROČJE UPORABE IN OPREDELITVE OPREDELITEV POJMOV Člen 1 Področje uporabe 1. Ta uredba se uporablja ne glede na vrsto  pravosodnega ali upravnega organa Õ sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na: (a)razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze; (b)podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti. 2. Zadeve iz odstavka 1(b) lahko zlasti zadevajo  vključujejo Õ : (a)pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom; (b)skrbništvo, rejništvo in podobne institute; (c) določitev in naloge katere koli osebe ali telesa  organa Õ , ki so dolžni skrbeti zadolženega za otrokovo osebnost ali premoženje, za zastopanje ali pomoč otroku; (d)namestitev otroka v rejniško družino ali v oskrbo zavoda; (e)ukrepe za zaščito otroka v zvezi z upravljanjem, ohranjanjem njegovega premoženja ali razpolaganjem z njim. 3. Ta uredba se ne uporablja za: (a)ugotavljanje ali izpodbijanje razmerja roditelj-otrok med starši in otroki; (b)odločbe o posvojitvi, ukrepih pred posvojitvijo ali razveljavitvi ali preklicu posvojitve; (c)priimek in ime otroka; (d)pravila o polnoletnosti; (e)preživninske obveznosti;

(f)truste ali dedovanje; (g)ukrepe, ki so posledica kaznivih dejanj, ki so jih storili otroci. Člen 2 Opredelitve Opredelitev pojmov V tej uredbi  se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov Õ : 1. „sodišče“  „organ“ Õ pomeni vse  pravosodne ali upravne Õ organe v državi članici, ki so v skladu s členom 1 pristojni za odločanje o zadevah s področja uporabe te uredbe; 2. „sodnik“ pomeni sodnika ali uradno osebo, ki ima enaka pooblastila kot sodnik v zadevah s področja uporabe te uredbe; 3. „država članica“ pomeni vse države članice z izjemo Danske; 4. „sodna odločba“ pomeni  odlok, odredbo ali sodno Õ odločbo  organa države članice Õ o razvezi, prenehanju življenjske skupnosti, ali razveljavitvi zakonske zveze  ali starševski odgovornosti Õ , kakor tudi sodno odločbo, ki se nanaša na starševsko odgovornost, in jo je izdalo sodišče države članice, ne glede na to, kakšno je ime sodne odločbe, vključno s sklepom, odredbo ali odločbo; 5. „država članica izvora“ pomeni državo članico, kjer  v kateri Õ je bila izdana sodna odločba, ki jo je treba izvršiti; 6. „država članica izvršitve“ pomeni državo članico, v kateri se zahteva izvršitev sodne odločbe; ò novo 7. „otrok“ pomeni vsako osebo, mlajšo od 18 let; ê 2201/2003 (prilagojeno) ð novo 78. „starševska odgovornost“ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno z odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom., Izraz zajema pravice  vključno s pravicami Õ do varstva in vzgoje otroka in pravice pravicami do stikov z otrokom; 89. „nosilec starševske odgovornosti“ pomeni osebo  , zavod ali drug organ Õ , ki ima starševsko odgovornost do otroka; 910. „pravice do varstva in vzgoje“ vključujejo  pomenijo Õ pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost, in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča  , vključno s situacijami, kadar se z odločbo, po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu s pravom države članice otrokovega običajnega prebivališča, eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločiti o otrokovem prebivališču brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti Õ ;

1011. „pravice do stikov z otrokom“ vključujejo zlasti  pomenijo pravice do stikov z otrokom, vključno s Õ pravico, da se otroka v omejenem časovnem obdobju lahko odpelje v kraj, ki ni isti, kakor njegovo običajno prebivališče; 1112. „neupravičena premestitev ali zadržanje“ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar: (a) je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno z odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo  s pravom Õ države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem; in (b) pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno, ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti. POGLAVJE II PRISTOJNOST ODDELEK 1 Razveza zakonske zveze, ločitev  prenehanje življenjske skupnosti Õ ali in razveljavitev zakonske zveze Člen 3 Splošna pristojnost 1. V zadevah glede razveze, prenehanja življenjske skupnosti ali razveljavitve zakonske zveze so pristojna pristojni sodišča  organi Õ države članice: (a) na ozemlju katere: –zakonca običajno prebivata ali –sta zakonca nazadnje običajno prebivala, če eden od njiju še vedno tam prebiva, ali –nasprotna stranka običajno prebiva ali –v primeru skupnega vloge  zahtevka Õ , običajno prebiva eden od zakoncev ali –vlagatelj običajno prebiva, če je prebival tam najmanj leto dni neposredno pred vložitvijo vloge  zahtevka Õ , ali –vlagatelj običajno prebiva, če je prebival tam najmanj šest mesecev neposredno pred vložitvijo vloge  zahtevka Õ in je bodisi državljan te države članice ali pa ima, v primeru Združenega kraljestva in Irske, tam svoj „domicile“; katere državljana sta oba zakonca ali, v primeru Združenega kraljestva in Irske, kjer v kateri imata oba zakonca svoj „domicile“. 2. Za namene te uredbe ima „domicile“ enak pomen kot v pravnih sistemih Združenega kraljestva in Irske.

Člen 4 Nasprotni zahtevek Sodišče  Organ Õ , pristojno pristojen za odločanje na podlagi člena 3, je pristojno pristojen tudi za odločanje o nasprotnem zahtevku, če ta  nasprotni zahtevek Õ sodi na področje uporabe te uredbe. Člen 5 Pretvorba prenehanja življenjske skupnosti v razvezo Brez poseganja v člen 3 sodišče  organ Õ države članice, ki je izdalo sodno odločbo o prenehanju življenjske skupnosti, lahko odloči tudi o spremembi te sodne odločbe v odločbo o razvezi, če tako določa zakonodaja  pravo Õ te države članice. Člen 7 6 Subsidiarna pristojnost 1. Kadar po  v skladu s Õ členih 3, 4 in 5 ni pristojno pristojen nobeno sodišče  organ Õ države članice, se pristojnost v vsaki državi članici določi v skladu z zakonodajo te države  članice Õ . Člen 6 Izključni značaj pristojnosti po členih 3, 4 in 5  2. Odstavek 1 se ne uporablja za nasprotno stranko Õ Proti zakoncu, ki: (a) običajno prebiva na ozemlju države članice ali b) je državljan države članice ali ima – v primeru Združenega kraljestva in Irske – na ozemlju ene od teh dveh držav članic „domicile“,. se lahko začne postopek v drugi državi članici samo v skladu s členi 3, 4 in 5. 23. Proti nasprotni stranki, ki nima običajnega prebivališča  v državi članici Õ in ni državljan države članice niti – v primeru Združenega kraljestva in Irske – na ozemlju ene od teh dveh držav članic nima „domicile“, se lahko vsak državljan države članice z običajnim prebivališčem na ozemlju druge države članice sklicuje na predpise  pravila Õ o pristojnosti, ki se uporabljajo v tej drugi državi  članici Õ , tako kot njeni državljani. ODDELEK 2 Starševska odgovornost Člen 8 7 Splošna pristojnost

1. Sodišča  Organi Õ države članice so pristojna pristojni v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom  sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo do otroka Õ, ki običajno prebiva v tisti državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek. ð Kadar se otrok zakonito preseli iz ene države članice v drugo in tam pridobi novo običajno prebivališče, so pristojni organi države članice novega običajnega prebivališča. ï 2. Odstavek 1 se uporablja ob upoštevanju členov 9 8, 10 9 in 12 10. Člen 9 8 Nadaljevanje pristojnosti po kraju otrokovega prejšnjega običajnega prebivališča  v zvezi s pravicami do stikov z otrokom Õ 1. Kadar se otrok zakonito preseli iz ene države članice v drugo in tam pridobi novo običajno prebivališče, obdržijo z odstopanjem od člena 8 sodišča  organi Õ države članice prejšnjega otrokovega prejšnjega običajnega prebivališča pristojnost še tri mesece po preselitvi, da lahko spremenijo sodno odločbo o pravicah do stikov z otrokom, ki je bila izdana v navedeni državi članici, preden se je otrok preselil, kadar  če Õ ima nosilec  oseba, ki so ji bile dodeljene Õ pravice do stikov z otrokom na podlagi sodne odločbe, o pravicah do stikov  še naprej Õ svoje običajno prebivališče v državi članici otrokovega prejšnjega običajnega prebivališča. 2. Odstavek 1 se ne uporablja, če nosilec pravic do stikov z otrokom iz odstavka 1 sprejme pristojnost sodišč  organov Õ države članice novega otrokovega novega običajnega prebivališča s tem, da se udeležuje postopkov pred temi sodišči  organi Õ , ne da bi izpodbijal njihovo pristojnost. Člen 10 9 Pristojnost v primerih ugrabitve otroka Pri neupravičeni premestitvi ali zadržanju otroka sodišča  organi Õ države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, obdržijo svojo pristojnost, dokler otrok ne pridobi običajnega prebivališča v drugi državi članici in: (a) vse osebe, institucije  zavodi Õ ali drugi organi, ki imajo pravico pravice do varstva in vzgoje otroka, privolijo v premestitev ali zadržanje;, ali (b) otrok prebiva v drugi državi članici najmanj eno leto po tem, ko so bile bili ali bi morale morali biti osebe, institucije  zavodi Õ ali drugi organi, ki imajo pravice do varstva in vzgoje otroka, seznanjeni s krajem otrokovega bivanja, in se je otrok vživel v novo okolje ter je bil izpolnjen najmanj eden od naslednjih pogojev: (i) v enem letu, ko je ali bi lahko bil nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka seznanjen s krajem otrokovega bivanja otroka, ni bila vložena nobena zahteva za vrnitev pri pristojnih organih države članice, kamor je bil otrok premeščen ali kjer je zadržan; (ii) zahteva za vrnitev, ki jo je vložil nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka, je bila umaknjena in v roku iz odstavka točke (i) ni bila vložena nobena nova zahteva; ò novo (iii) zahteva za vrnitev, ki jo je vložil nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka, je bila zavrnjena na podlagi, ki ni člen 13 Haaške konvencije iz leta 1980; ê 2201/2003 (prilagojeno) ð novo

(iii iv) primer  zadeva Õ pred sodiščem v državi članici  države članice Õ , kjer v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, je bila zaključena na podlagi drugega pododstavka člena 11(7) 26(3); (iv v) sodno odločbo o varstvu in vzgoji otroka, ki ne nalaga vrnitve otroka, so izdala izdali sodišča  organi Õ države članice, kjer v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. Člen 12 10 Dogovor o pristojnosti  Izbira sodišča za pomožne in avtonomne postopke Õ 1. Sodišča države članice, ki so pristojna na podlagi člena 3 za zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, so pristojna v vseh zadevah, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, povezano z navedenim zahtevkom, če  kadar Õ : (a) ima vsaj en zakonec starševsko odgovornost do otroka; in (b) so zakonca in nosilci starševske odgovornosti pristojnost sodišč sprejeli izrecno ali na drugačen nedvoumen način ð najpozneje ï v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, ð ali, kadar to določa pravo navedene države članice, med navedenim postopkom ï in  (c) je pristojnost Õ to v otrokovo korist. 2. Pristojnost, dodeljena v odstavku 1, preneha takoj, ko: (a) je sodna odločba, s katero se ugodi zahtevku ali zavrne zahtevek za razvezo  o razvezi Õ , prenehanje prenehanju življenjske skupnosti ali razveljavitev razveljavitvi zakonske zveze, postala pravnomočna;  ali Õ (b) v primeru, da postopki  odločba v postopkih Õ v zvezi s starševsko odgovornostjo  postane pravnomočna v primeru, da navedeni postopki Õ na dan,  ko odločba, Õ navedena pod točko (a),  postane pravnomočna, Õ še tečejo potekajo, sodna odločba v teh postopkih postane pravnomočna;  ali Õ (c) se postopki iz točk (a) in (b) končajo zaradi nekega drugega razloga. 3. Sodišča države članice so pristojna tudi v zvezi s starševsko odgovornostjo v drugih postopkih, poleg navedenih v odstavku 1, kadar: (a) ima otrok bistveno povezavo s to državo članico, zlasti zaradi dejstva, da eden od nosilcev starševske odgovornosti običajno prebiva v navedeni državi članici ali je otrok državljan navedene države članice; in (b) so vse stranke v postopku pristojnost sodišč sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način ð najpozneje ï v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, ð ali, kadar to določa pravo navedene države članice, med navedenim postopkom ï in  (c) je pristojnost Õ to v otrokovo korist. ò novo 4. Pristojnost, dodeljena v odstavku 3, preneha takoj, ko postopek privede do končne odločitve. 5. Kadar vse stranke v postopku v zvezi s starševsko odgovornostjo med navedenim postopkom sprejmejo pristojnost iz odstavka 1 ali 3, se dogovor med njimi evidentira v skladu s pravom države članice sodišča, pred katerim poteka postopek.

ê 2201/2003 (prilagojeno) ð novo 46. Kadar ima otrok običajno prebivališče na ozemlju tretje države, ki ni pogodbenica Haaške konvencije z dne 19. oktobra 1996 o pristojnosti, pravu, ki se uporabi, priznavanju, izvršitvi in sodelovanju na področju starševske odgovornosti in ukrepov za zaščito otrok  (v nadaljnjem besedilu: Haaška konvencija iz leta 1996) Õ , se šteje, da je pristojnost po tem členu v korist otroku, zlasti če se ugotovi, da v zadevni tretji državi postopek ni mogoč. Člen 13 11 Pristojnost na podlagi navzočnosti otroka 1. Kadar ni mogoče ugotoviti otrokovega običajnega prebivališča in se pristojnosti ne da ni mogoče določiti na podlagi člena 12 10, so pristojna pristojni sodišča  organi Õ države članice, kjer v kateri se otrok nahaja. 2. Odstavek 1 se uporablja tudi za otroke begunce ali otroke, ki so razseljeni na mednarodni ravni zaradi nemirov v njihovi državi. Člen 20 12 Začasni ukrepi in ukrepi zavarovanja 1. Določbe te uredbe vV nujnih primerih sodiščem  so organi Õ države članice ð , v kateri se nahaja otrok ali njegovo premoženje, pristojni za sprejemanje ï ne preprečujejo sprejetja začasnih ukrepov ali ukrepov zavarovanja glede ð tega otroka ï v tej državi nahajajočih se oseb ali premoženja, ki jih predvideva pravo te države članice, tudi v primeru, ko je po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice. ò novo Če je to potrebno za zaščito otrokove koristi, organ, ki je sprejel ukrepe zavarovanja, neposredno ali prek osrednjega organa, določenega v skladu s členom 60, obvesti organ države članice, ki je pristojen na podlagi te uredbe, o vsebini. ê 2201/2003 (prilagojeno) ð novo 2. Ukrepi iz odstavka  , sprejeti v skladu z odstavkom Õ 1, se prenehajo uporabljati  takoj Õ , ko sodišče v državi članici  organ države članice Õ , ki je po vsebini pristojno pristojen na podlagi te uredbe, sprejme ukrepe, za katere meni, da so primerni. Člen 14 13 Subsidiarna pristojnost

Kadar v skladu s členi od 8 7 do 13 11 niso pristojna pristojen sodišča nobene  organ Õ države članice, se pristojnost v vsaki državi članici določi v skladu z zakonodajo te države  članice Õ . Člen 15 14 Prenos pristojnosti na sodišče  državo članico Õ , ki je bolj primerno primernejša za odločanje o zadevi 1. Izjemoma lahko sodišča  organi Õ države članice, ki so po vsebini pristojna pristojni za zadevo, če menijo, da bi bilo sodišče  organ Õ druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše primernejši za obravnavo zadeve ali njenega dela, in če je to v  otrokovo Õ korist otroka: (a) prekinejo obravnavo zadeve  postopka Õ ali njenega njegovega dela ter pozovejo stranke, naj začnejo postopek pri sodišču  pristojnem organu Õ te druge države članice v skladu z odstavkom 4;, ali (b) zaprosijo sodišče  pristojni organ Õ druge države članice, naj prevzame pristojnost v skladu z odstavkom 5. 2. Odstavek 1 se uporabi uporablja: (a) na pobudo  podlagi zahtevka Õ stranke ali (b) po uradni dolžnosti ali (c) na podlagi zahteve sodišča  organa Õ druge države članice, s katero je otrok v skladu z odstavkom 3 posebej povezan. S prenosom po uradni dolžnosti ali na podlagi zahteve sodišča  organa Õ druge države članice se mora strinjati vsaj ena od strank. 3. Za otroka se šteje, da je posebej povezan z državo članico v smislu odstavka 1, če je: (a) otrok v njej pridobil običajno prebivališče, potem ko se je začel postopek pred sodiščem  organom Õ iz odstavka 1, ali (b) v njej prejšnje običajno prebivališče otroka ali (c) otrok njen državljan ali (d) v njej običajno prebivališče nosilca starševske odgovornosti ali (e) v njej otrokovo premoženje in se zadeva tiče ukrepov za zaščito otroka, ki se nanašajo na upravljanje, ohranjanje in razpolaganje s tem premoženjem. 4. Sodišče  Organ Õ države članice, ki je po vsebini pristojno pristojen, določi rok, v katerem je treba pred sodišči  organi Õ druge države članice začeti postopek v skladu z odstavkom 1. Če sodišča  organi Õ v tem roku ne začnejo postopka, nadaljuje z izvrševanjem pristojnosti v skladu s členom členi od 7 do 11 in členom 13 sodišče  organ Õ , ki je začel post