OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM

V skladu s členom 395(1) Direktive 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (v nadaljnjem besedilu: direktiva o DDV) lahko Svet na predlog Komisije soglasno dovoli kateri koli državi članici, da uvede posebne ukrepe, ki odstopajo od določb te direktive, za poenostavitev postopka obračunavanja davka ali za preprečevanje nekaterih vrst davčnih utaj ali izogibanja davkom.

Z dopisom, ki ga je Komisija evidentirala 16. februarja 2017, je Italijanska republika zaprosila za dovoljenje, da bi lahko še naprej odstopala od členov 206 in 226 direktive o DDV, kar zadeva plačilo davka na dodano vrednost ter zahteve v zvezi z izdajanjem računov za dobavo blaga in storitev javnim organom. Italija je prav tako zahtevala razširitev področja uporabe in uporabo odstopanja od členov 206 in 226 direktive o DDV za dobavo blaga in storitev podjetjem, ki so pod nadzorom osrednjih in lokalnih javnih organov, ter seznam podjetij, ki kotirajo na borzi. V skladu s členom 395(2) direktive o DDV je Komisija z dopisom z dne 15. marca 2017 obvestila druge države članice o zahtevi Italijanske republike. Komisija je z dopisom z dne 16. marca 2017 Italijansko republiko uradno obvestila, da ima na voljo vse informacije, ki so potrebne za presojo zahteve.

1.OZADJE PREDLOGA

•Razlogi za predlog in njegovi cilji

Po uvedbi sistema statističnega preverjanja je Italija ugotovila, da obstajajo velike goljufije na področju DDV v zvezi z dobavo blaga in storitev javnim organom. Za odpravo teh praks je Italija leta 2014 zaprosila, da se za dobavo javnim organom dolgovani DDV ne bi več plačeval dobaviteljem, temveč na ločen in blokiran bančni račun davčne uprave.

Odstopanje do 31. decembra 2017 je bilo odobreno z Izvedbenim sklepom Sveta (EU) 2015/1401. Z njim je bilo Italiji odobreno, da odstopa od člena 206 direktive o DDV v zvezi s plačilom DDV in od člena 226 direktive o DDV v zvezi s pravili o izdajanju računov.

Italija je zaprosila za odstopanje za omejeno obdobje, da bi lahko organizirala in izvedla ustrezne ukrepe politike za nadzor ter v celoti izkoristila podatke, ki so na voljo z izdajanjem elektronskih računov. Izvajanje obveznosti izdajanja elektronskih računov za dobavo javnim organom, kar je uvedlo možnost nadzora nad posameznimi transakcijami v realnem času in natančnimi zneski DDV, ki so jih javni organi dolžni plačati pri svojih nakupih, bi moralo Italiji omogočiti, da zadevni sektor revidira na podlagi običajnih tehnik nadzora, ne da bi bilo treba odstopati od direktive o DDV.

V skladu z informacijami, ki jih je predložila Italija, je bilo z uvedbo elektronskega izdajanja računov za dobavo javnim organom davčnim organom predloženih precej informacij v zvezi s tokom računov, kar omogoča nadzor nad transakcijami in ustreznimi zneski DDV. Vendar je bil drug element učinkovitega nadzornega sistema, tj. obveznost sporočanja podatkov vseh računov, ki so bili izdani in prejeti, davčnim organom, uveden šele s 1. januarjem 2017. Ukrep je še vedno v zagonski fazi, pri čemer mora preteči več časa, da bi bil učinkovit in da bi dejansko spodbudil davkoplačevalce k boljšemu izpolnjevanju davčnih obveznosti. Posledično Italija ne bo mogla dokončati organizacije in izvajanja ustreznih ukrepov politike za nadzor pred iztekom sedanjega ukrepa odstopanja, tj. pred 31. decembrom 2017. Z dopisom, ki ga je Komisija evidentirala 16. februarja 2017, je Italija zaprosila za podaljšanje sedanjega odstopanja od členov 206 in 226 direktive o DDV za dobavo javnim organom do konca leta 2020.

Poleg tega je Italija odkrila davčno utajo v sektorju dobave podjetjem, ki so pod nadzorom javnih organov, in majhni skupini 40 podjetij, ki kotirajo na borzi. Da bi odpravila to davčno utajo in da bi preprečila nadaljnje izgube DDV v okviru javnih prihodkov, je Italija z dopisom, ki ga je Komisija evidentirala 16. februarja 2017, zahtevala razširitev področja uporabe odstopanja od členov 206 in 226 direktive o DDV za dobavo blaga in storitev zgoraj navedenim subjektom, ki jih Italija šteje za tako zanesljive, kot so javni organi. Ti subjekti so podjetja pod nadzorom tako osrednjih kot tudi lokalnih javnih organov, vključno s seznamom približno 40 podjetij, ki kotirajo na borzi, kar skupaj znaša približno 2 400 podjetij. Italija pričakuje, da bo razširitev ukrepa deljenega plačila na ta podjetja odpravila davčne utaje, v okviru katerih dobavitelji zadevnim subjektom ne plačujejo DDV, in bo posledično povečala prihodke iz DDV.

Italija je junija 2016 predstavila poročilo v skladu s členom 3(2) Izvedbenega sklepa Sveta (EU) 2015/1401. V skladu s tem poročilom je ukrep deljenega plačila, ki je bil uveden v Italiji, povečal prihodke iz DDV, to povečanje pa je bilo višje od ocen v času uvedbe ukrepa. Poleg tega je bilo v poročilu navedeno, da ukrep ni negativno vplival na vračila DDV dobaviteljev. Italija je navedla, da se je ukrep izkazal za učinkovitega pri radikalni odpravi kakršne koli oblike davčne utaje, ki je posledica neplačevanja DDV s strani dobaviteljev javnim organom.

V skladu z informacijami, ki jih je predložila Italija, se v Italiji od 1. januarja 2017 uporabljajo dodatni nadzorni ukrepi. Ti obsegajo neobvezen računovodski sistem („izdajanje elektronskih računov“) ter obveznost poročanja davčnim organom o izdanih in prejetih računih, ki se bodo uporabljali za podjetja, za katera se zahteva razširitev področja uporabe odstopanja, in za njihove dobavitelje. Italijanskim davčnim organom bodo omogočili, da navzkrižno preverijo različne operacije, ki jih prijavljajo izvajalci dejavnosti, in spremljajo opravljena plačila DDV. Vendar so ti nadzorni ukrepi v zagonski fazi, potrebnega pa je več časa, da se oceni njihova učinkovitost pri spodbujanju davkoplačevalcev k izpolnjevanju davčnih obveznosti. V naslednjih letih bo Italija ocenila učinkovitost teh ukrepov ter potrebo po nadaljnji uporabi ukrepa odstopanja.

Eden od učinkov ukrepa je dejstvo, da dobavitelji, ki so davčni zavezanci, ne morejo izravnati DDV, ki so ga plačali za dobavljene izdelke ali storitve, z DDV, ki so ga prejeli od svojih strank. Ti davčni zavezanci bodo morda morali ves čas najemati kredite in od davčne uprave zahtevati dejansko vračilo navedenega DDV. Po drugi strani pa Italija pod nekaterimi pogoji pooblašča te dobavitelje, da izravnajo DDV, ki ga niso prejeli od svojih strank, z drugimi davki, ki jih je treba poravnati v Italiji, s čimer se omeji problem denarnega toka, ki lahko v nasprotnem primeru nastane za podjetja, ki so dolžna plačevati davke v Italiji.

V času uporabe veljavnega odstopanja je Italija prenovila svoj sistem vračil DDV. V poročilu, predstavljenem junija 2016 v skladu s členom 3(2) Izvedbenega sklepa Sveta (EU) 2015/1401, Italija navaja, da njen sistem vračil DDV deluje pravilno in da je mogoče utemeljeno trditi, da povprečno obdobje za vračila DDV ne presega treh mesecev, čeprav ni mogoče točno oceniti povprečnega trajanja postopkov vračil. Poleg tega so v skladu z informacijami, ki jih je predložila Italija, dobavitelji javnim organom zajeti s prednostnim postopkom, v takem primeru pa je obdobje vračil še krajše. Italija navaja, da se bodo morebitna povečanja vračil DDV ustrezno obravnavala z novimi pravili, ki so začela veljati.

Glede na širši obseg odstopanja in pomisleke podjetij v zvezi z vračili DDV je pomembno zagotoviti nujne nadaljnje ukrepe znotraj okvira tega odstopanja in zlasti učinek ukrepa na raven goljufij v zvezi z DDV in na stanje vračil DDV, namenjenih davkoplačevalcem, zajetim s tem odstopanjem. Od Italije se zato zahteva, da 15 mesecev po začetku veljavnosti tega odstopanja predloži poročilo o postopku za vračilo DDV v zvezi s stanjem dobaviteljev (davčnih zavezancev), ki so zajeti z odstopanjem. To poročilo bi moralo zlasti vključevati statistične podatke glede povprečnega časa, potrebnega za dejansko vračilo DDV tem davčnim zavezancem, in opis morebitnih posebnih težav v zvezi s tem. V tem poročilu bi morala biti prav tako navedena učinkovitost ukrepov, ki so bili uvedeni za boj proti davčnim utajam, kar zadeva dobavo, zajeto z odstopanjem.

Predlaga se, da se odstopanje odobri za obdobje od 1. maja 2017 do 30. aprila 2020.

•Skladnost z veljavnimi predpisi s področja zadevne politike

V skladu s členom 206 direktive o DDV mora davčni zavezanec, ki je dolžan plačati DDV, plačati neto znesek DDV ob predložitvi obračuna DDV. Če se zahteva, da DDV na opravljeno dobavo plačajo stranke (javni organi, subjekti pod nadzorom osrednjih in lokalnih javnih organov ter podjetja, ki kotirajo na borzi), je treba odstopati od tega člena. Prav tako je treba odstopati od člena 226 direktive o DDV v zvezi z največ podatki na računih, ki se lahko zahtevajo od dobavitelja, ki je davčni zavezanec, da se lahko uvede posebna dodatna opomba na računu, ki navaja, da je treba znesek DDV plačati na ločen račun in ne dobavitelju.