o uporabi naslova III Direktive 2009/138/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja (Solventnost II) v zvezi z nadzorom zavarovalnic in pozavarovalnic v skupini ter oceni prehodnega obdobja za dejavnosti poklicnega pokojninskega zavarovanja življenjskih zavarovalnic

I.Uvod

Direktiva Solventnost II od 1. januarja 2016, ko se je začela uporabljati, zagotavlja zanesljiv in trden okvir za skrbno poslovanje zavarovalnic v EU. Na podlagi profila tveganj posameznih podjetij spodbuja primerljivost, preglednost in konkurenčnost.

Naslov III direktive Solventnost II se nanaša na nadzor zavarovalnic in pozavarovalnic v skupini. V Direktivi se uporablja inovativen nadzorni model, pri katerem je osrednja vloga dodeljena nadzorniku skupine, hkrati pa je priznana in ohranjena pomembna vloga posameznih nadzornikov.

Direktiva Solventnost II vsebuje tudi določbe o direktivi o institucijah za poklicno pokojninsko zavarovanje. Zlasti dejavnost poklicnega pokojninskega zavarovanja življenjskih zavarovalnic je v prehodnem obdobju pod nekaterimi pogoji izvzeta iz polne uporabe zahteve glede solventnostnega kapitala iz direktive Solventnost II. S spremembo direktive Solventnost II, uvedeno z direktivo IORP II, je bilo to obdobje podaljšano od konca leta 2019 do konca leta 2022.

V skladu z direktivo Solventnost II mora Komisija Evropskemu parlamentu in Svetu poročati o določbah o nadzoru skupin iz naslova III in prehodnem obdobju za institucije za poklicno pokojninsko zavarovanje, ki jih upravljajo življenjske zavarovalnice. Zaradi praktičnosti sta v tem poročilu izpolnjeni obe navedeni (nepovezani) zahtevi.

II.Uporaba naslova III direktive Solventnost II o nadzoru zavarovalnic in pozavarovalnic v skupini

V skladu s členom 242(1) direktive Solventnost II mora Komisija poročati o uporabi naslova III te direktive (nadzor skupine):

„Do 31. decembra 2017 Komisija oceni uporabo naslova III, zlasti sodelovanje nadzornih organov v kolegiju nadzornikov in njegovo funkcionalnost ter nadzorne prakse glede določanja kapitalskih pribitkov, in predstavi poročilo Evropskemu parlamentu in Svetu, po potrebi skupaj s predlogi za spremembo te direktive.“

Komisija je 1. junija 2017 Evropski organ za zavarovanja in poklicne pokojnine (EIOPA) zaprosila za prispevek k poročilu. Velik del prispevka EIOPA (vendar ne celotni prispevek), ki je bil predložen 24. januarja 2018, je bil vključen v to poročilo.

(a)Splošna vprašanja v zvezi z nadzorom skupin

Osrednji vprašanji v zvezi s poglavjem I naslova III direktive Solventnost II sta opredelitev skupine in obseg nadzora skupin. Organ EIOPA je poročal o nekaterih pomislekih glede opredelitve skupine iz člena 212(1), in sicer o:

·težavah pri presoji, ali podjetje na podlagi „centraliziranega usklajevanja“ učinkovito izvaja prevladujoč vpliv pri odločitvah, tudi finančnih, vseh drugih podjetij v skupini;

·težavah pri prepoznavanju primerov, v katerih je treba začeti nadzor skupine, in določitvi nadzornika skupine, kar zadeva skupine iz tretjih držav, ki delujejo v več državah EGP, ter

·omejenih pooblastilih nacionalnih nadzornih organov, kar zadeva zavarovalniške skupine z velikim deležem poslovanja zunaj EGP, za uvedbo dodatnih kapitalskih zahtev, kadar se pri drugih podjetjih zunaj EGP, ki so del skupine, ugotovi materialno tveganje, in za omejitev transakcij znotraj skupine.

Organ EIOPA je poročal, da se je v EU zunaj EGP pojavilo več struktur s povezanimi investicijskimi skladi, ki vlagajo v zavarovalnice po vsem EGP. Te strukture ne spadajo med skupine v smislu direktive Solventnost II. Organ EIOPA je pozval k ustanovitvi „glavnih kolegijev“ za izmenjavo informacij, na podlagi katerih bi se ocenila morebitna tveganja, ki izhajajo iz dejavnosti, in negotovosti v zvezi s strategijo končnega matičnega podjetja s sedežem v državi zunaj EGP.

Druga morebitna težava je neusklajenost med podjetji v skupini in obseg nadzora skupine v zvezi z zavarovalnicami tretjih držav, zavarovalnimi holdingi, mešanimi finančnimi holdingi ali mešanimi zavarovalnimi holdingi. Čeprav so lahko ti subjekti del skupine, je v členu 214 navedeno, da „[i]zvajanje nadzora skupin v skladu s členom 213 ne pomeni, da morajo nadzorni organi izvajati nadzor“, razen v primeru zahteve glede „sposobnosti in primernosti“ iz člena 257. To morebitno pomanjkanje nadzornih ukrepov proti holdingu je lahko problematično, če se vrednotenje udeležb šteje za neustrezno. Poleg tega člen 218 z določitvijo obsega nadzora solventnosti skupine nalaga obveznost, da se to pooblastilo izvaja v primeru zavarovalnic in pozavarovalnic iz člena 213(2)(a) in (b), vendar člen 214 nadzorniku skupine omogoča, da za vsak primer posebej zmanjša obseg nadzora skupine.

(b)Sodelovanje nadzornih organov v kolegijih nadzornikov in njihova funkcionalnost

Direktiva Solventnost II krepi sodelovanje med nadzornimi organi ter določa pravice in dolžnosti nadzornika skupine in drugih nadzornikov v kolegiju nadzornikov. Vsak kolegij nadzornikov vključuje nadzornika skupine, nadzorne organe vseh držav članic, v katerih imajo sedež hčerinska podjetja, in organ EIOPA. Glede na podatke organa EIOPA je leta 2016 delovalo 92 kolegijev, ki nacionalnim nadzornikom omogočajo, da si redno izmenjujejo informacije ter razpravljajo o razlikah med pristopi članov in jih odpravljajo.

Splošna ocena je, da kolegiji dobro delujejo, medtem ko so glavna področja morebitnih razhajanj tista, ki vključujejo uporabo presoje, kot je nadzor zavarovalno-tehničnih rezervacij, ki jih izračunajo zavarovalnice. Da bi se okrepilo sodelovanje, okvir omogoča skupne preglede na kraju samem, pri katerih lahko v skladu s členom 21 Uredbe (EU) št. 1094/2010 (uredba o EIOPA) sodeluje organ EIOPA. Tovrstni inšpekcijski pregledi postajajo vse pogostejši, kar kaže na „dobro sodelovanje [med nacionalnimi nadzornimi organi] pri načrtovanju in izvajanju skupnih inšpekcijskih pregledov na kraju samem“. V poročilu organa EIOPA je poudarjeno vprašanje glede jezika, ki se uporablja med pregledi: „v nekaterih primerih mora vodstvo podjetja v skladu z lokalno zakonodajo na vprašanja odgovarjati samo v lokalnem jeziku in v tem jeziku tudi predložiti informacije“.