Updating the 2007 Joint EU Strategy on Aid for Trade

Doseganje blaginje s trgovino in naložbami

Posodobitev skupne strategije EU za pomoč trgovini iz leta 2007

1Uvod

Pomoč za trgovino je podpora prizadevanjem partnerskih držav, da bi razvile gospodarske zmogljivosti in razširile trgovino kot vzvoda za rast in zmanjševanje revščine. Pojem se je od leta 2005, ko ga je uvedla Svetovna trgovinska organizacija (v nadaljnjem besedilu: STO), uveljavil kot poimenovanje enega od delovnih področij razvojnega sodelovanja, ki države v razvoju podpira pri izkoriščanju prednosti trgovine. Zajema številna različna področja, vključno z oblikovanjem trgovinske politike, predpisi in standardi, povezanimi s trgovino, gospodarsko infrastrukturo (npr. energija, prevoz, telekomunikacije) ter krepitvijo proizvodnih zmogljivosti v sektorjih, usmerjenih v izvoz, kot so kmetijstvo, ribištvo in proizvodnja.

V odziv na pobudo STO je EU leta 2007 oblikovala svojo „Strategijo EU za pomoč trgovini: okrepitev podpore EU za potrebe v zvezi s trgovino v državah v razvoju“, ki je skupni odgovor EU in njenih držav članic za pomoč državam v razvoju in zlasti najmanj razvitim državam pri vključevanju v svetovni trgovinski sistem, ki temelji na pravilih, ter pri učinkovitejšem izkoriščanju trgovine za spodbujanje rasti in zmanjševanje revščine.

V naslednjih desetih letih so se gospodarske razmere bistveno spremenile, saj so se uveljavile čedalje bolj zapletene globalne vrednostne verige. Tudi politične razmere so se korenito spremenile, tako na svetovni ravni – zlasti z agendo za trajnostni razvoj do leta 2030 – kot tudi na ravni EU z globalno strategijo za zunanjo in varnostno politiko Evropske unije, novim Evropskim soglasjem o razvoju in strategijo „Trgovina za vse“.

Namen tega sporočila je posodobiti veljavno strategijo pomoči za trgovino ob upoštevanju navedenih sprememb. V sporočilu se predlaga celosten pristop k pomoči in naložbam za trgovino, ki je usmerjen v rezultate, da bi se kar najbolje izkoristila številna različna orodja politik EU, ki so na voljo, in se tako povečal njihov skupni učinek na rast in zmanjševanje revščine. Poudarek je na ustvarjanju več in boljših delovnih mest v državah, ki jih najbolj potrebujejo, zlasti v najmanj razvitih državah.

2Pomoč EU za trgovino v zadnjih desetih letih

EU in njene države članice so v zadnjih desetih letih postale največji vir pomoči za trgovino, saj prispevajo tretjino skupnega svetovnega zneska na tem področju. Na splošno so se zaveze EU glede pomoči za trgovino med letoma 2007 in 2015 povečale za več kot 85 % in dosegle 96,79 milijarde EUR. Samo v letu 2015 so znašale 13,16 milijarde EUR, kar je več kot kdaj koli prej. Pomemben element pojma pomoči za trgovino je pomoč v zvezi s trgovino, za katero je bil ciljni znesek v višini 2 milijard EUR dosežen leta 2008, tj. dve leti prej, kot je bilo načrtovano. Do leta 2015 je letni znesek dosegel znatne 2,8 milijarde EUR, tako da je skupni znesek, zagotovljen v obdobju 2007–2015, znašal 21,5 milijarde EUR. 37 % tega skupnega zneska je bilo dodeljenih afriškim, karibskim in pacifiškim državam (države AKP). Podpora za najmanj razvite države je v absolutnem smislu ostala nespremenjena in je v obdobju 2007–2015 dosegla skoraj 18 milijard EUR (19 % skupne pomoči EU za trgovino), v relativnem smislu pa se je zaradi širitve skupne pomoči EU za trgovino zmanjšala.

Kar zadeva kvalitativni vidik, so bili s pomočjo EU v zvezi s trgovino doseženi pomembni rezultati na večini prednostnih področij. V najmanj razvitih državah in nestabilnih okoljih je bilo zaradi pomoči pogosto mogoče stabilizirati ali celo razširiti obseg trgovine. Pomoč EU za trgovino je prinesla pozitivne rezultate tudi prek širših regionalnih ali tematskih večletnih pobud, kot je podpora EU za zmogljivosti držav AKP za vključitev v večstranski trgovinski sistem in priprave na sporazume o gospodarskem partnerstvu.

Hkrati pa je bila uspešnost pomoči za trgovino pri spodbujanju in diverzifikaciji trgovine v najrevnejših državah in v nestabilnih okoljih omejena. Kljub znatni podpori in dostopu do trga EU brez carin za skoraj vse njihove proizvode so najmanj razvite države in države, v katerih vladajo nestabilne razmere, ostale na obrobju svetovnega gospodarstva. Leta 2015 je delež proizvodnje najmanj razvitih držav znašal 12 %, kar je še vedno precej manj od 20 %, kolikor znaša povprečje v državah v razvoju. Med letoma 2006 in 2015 se je primanjkljaj najmanj razvitih držav v trgovini z blagom in storitvami izredno povečal, in sicer s 7,3 milijarde USD na 104,2 milijarde USD, njihov delež svetovnega izvoza pa je bil leta 2015 še vedno manj kot 1-odstoten, čeprav predstavljajo 12,8 % svetovnega prebivalstva.

3Spreminjajoč se svetovni gospodarski okvir in okvir politike

Globalizacija gospodarskih dejavnosti ni nov pojav, vendar se gonila in trendi globalizacije hitro spreminjajo.

Eden od ključnih trenutnih trendov je vzpon globalnih in regionalnih vrednostnih verig, pri čemer mednarodne proizvodne mreže čedalje bolj temeljijo na trgovini med podjetji in znotraj njih. Storitve na področju mednarodne trgovine so čedalje pomembnejše, digitalizacija pa oblikuje svetovno gospodarstvo na nove načine, od katerih številni še niso bili odkriti. Vendar je udeležba številnih držav v razvoju v globalnih vrednostnih verigah in pri digitalizaciji še vedno zanemarljiva, kar je velik izziv. Industrializacija, produktivnost in diverzifikacija gospodarstev številnih držav v razvoju ostajajo omejene, saj so te države še vedno odvisne od slabo plačanega dela, izvoza primarnih proizvodov in nizkocenovne primarne proizvodnje. To zahteva precejšnje reforme in naložbe, za katere uradni finančni tokovi sami ne bodo zadostovali.

Spremenil se je tudi okvir politike. Akcijska agenda iz Adis Abebe, sprejeta leta 2015, obravnava sredstva, potrebna za izvajanje agende za trajnostni razvoj do leta 2030, ki je bila sprejeta kmalu zatem. V agendah je poudarjen pomen mednarodne trgovine in naložb zasebnega sektorja kot sredstev za izvajanje poleg uradne razvojne pomoči. V Agendi 2030 je določena nova in univerzalna razvojna paradigma za naslednja leta, ki temelji na vključevanju in medsebojni odvisnosti vseh 17 ciljev trajnostnega razvoja in 169 ciljev v zvezi s tremi razsežnostmi trajnostnega razvoja: gospodarsko, družbeno in okoljsko.

Pariški sporazum o podnebnih spremembah zahteva strukturne spremembe sistemov proizvodnje in trgovanja, da bi se oblikovalo novo nizkoogljično gospodarstvo, odporno proti podnebnim spremembam, ki se lahko prilagaja tem spremembam in jih blaži. S prehodom na krožno gospodarstvo se ustvarjajo nove inovacijske in gospodarske priložnosti, ki bi jih morale države v razvoju še bolj izkoristiti.

Te spreminjajoče se razmere se odražajo v dveh temeljnih pobudah politik EU. Prva je globalna strategija za zunanjo in varnostno politiko Evropske unije, v okviru katere se poziva k odzivni in enotni EU, ki kar najbolje izkorišča številne različne instrumente politik, ki so ji na voljo, med katerimi so pomembna orodja za razvoj in trgovino.

Druga je novo evropsko soglasje o razvoju, s katerim se sprememba paradigme iz Agende 2030 vključuje v politiko razvojnega sodelovanja EU. Osredotočeno je na zmanjševanje revščine v skladu z načeli učinkovitega razvojnega sodelovanja. V okviru soglasja se poziva k iskanju sinergij med politikami, večjemu usklajevanju in skladnosti med akterji in instrumenti EU in spodbujanju trgovine in odgovornih naložb v državah v razvoju za podporo trajnostnemu razvoju. S tem se sprejemajo ukrepi na podlagi usmeritev, ki so bile določene v sporočilu o trgovini, rasti in razvoju ter posodobljene v sporočilu o pobudi „Trgovina za vse“ iz leta 2015.

Iz tega obnovljenega okvira politike izhajata dva pomembna vidika. Prvič, viri uradne razvojne pomoči bi morali biti ciljno usmerjeni v območja z največjimi potrebami, zlasti v najmanj razvite države in območja, kjer vladajo nestabilne razmere. Drugič, poudarek se preusmerja na bolj strateško uporabo uradne razvojne pomoči kot sprožilnega dejavnika za mobilizacijo drugih javnih in zasebnih finančnih tokov, kot so tisti v okviru novega načrta EU za zunanje naložbe. V prihodnje bo več javnih in zasebnih naložb postalo sestavni del podpore EU za potrebe v zvezi s trgovino in proizvodnimi zmogljivostmi.