SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU

Polletno poročilo o delovanju schengenskega območja za obdobje od 1. novembra 2011 do 30. aprila 2012

1. Uvod

Pravica do prostega gibanja oseb je temelj Evropske unije in schengensko območje brez nadzora na notranjih mejah je eden najbolj cenjenih dosežkov integracije EU. Schengensko sodelovanje je bilo vzpostavljeno na pobudo petih držav EU – Belgije, Francije, Nemčije, Luksemburga in Nizozemske – s sporazumom iz leta 1985 in konvencijo o izvajanju iz leta 1990, ki sta bila podpisana v luksemburškem mestu Schengen. Leta 1995 je bil odpravljen mejni nadzor na notranjih mejah, leta 1997 pa sta bila ta sporazuma z Amsterdamsko pogodbo vključena v okvir Evropske unije. Schengensko območje se je hitro večalo. Danes obsega območje z 42 673 km morskih in 7 721 km zunanjih kopenskih mej, kjer lahko več kot 400 milijonov Evropejcev iz 26 evropskih držav potuje brez potnega lista.

Pravica do potovanja po schengenskem območju brez mejnega nadzora je pogojena s tem, da vsaka sodelujoča država izpolnjuje svoje obveznosti v skladu s schengenskim pravnim redom. Zato je bistveno, da evropske institucije stalno nadzirajo delovanje schengenskega območja in so se zmožne odzvati na izzive, s katerimi se sooča. Ob upoštevanju tega je Komisija v svojem sporočilu „Upravljanje schengenskega območja – krepitev območja brez nadzora na notranjih mejah“ z dne 16. septembra 2011 objavila svojo namero, da institucijam Evropske unije predstavi polletni pregled o delovanju schengenskega območja. Svet je 8. marca 2012 pozdravil namero Komisije o predložitvi rednih poročil o delovanju schengenskega sodelovanja Evropskemu parlamentu in Svetu.

Namen teh poročil je zagotoviti podlago za redne razprave v Evropskem parlamentu in Svetu ter s tem prispevati h krepitvi političnega vodstva in sodelovanja na schengenskem območju. To prvo poročilo zajema obdobje od 1. novembra 2011 do 30. aprila 2012 in dopolnjuje ukrepe, predlagane v zakonodajnih predlogih Komisije glede upravljanja schengenskega območja[1], o katerih se trenutno razpravlja z Evropskim parlamentom in Svetom. Poročilo se osredotoča na delovanje schengenskega območja, pri čemer ne obravnava drugih vprašanj, ki bi utegnila biti povezana s področjem svobode, varnosti in pravice, vendar se ne nanašajo na obravnavana osrednja vprašanja, ter vprašanj, ki so hkrati obravnavana v drugih dokumentih. Ta vprašanja med drugim vključujejo predlog Komisije o sistemu Eurosur[2] in predlog Komisije za uvedbo vizumske zaščitne klavzule[3] ter druga vprašanja, obravnavana v Sporočilu o globalnem pristopu k migracijam in mobilnosti[4] ter Letnem poročilu o migracijah in azilu. Polletno poročilo o delovanju schengenskega sodelovanja je treba razumeti kot del tega širšega okvira.

2. Stanje razmer

2.1. Razmere na zunanjih mejah schengenskega območja

Pritisk na zunanjih mejah schengenskega območja je osredotočen na omejeno število vročih točk.

V obdobju od oktobra do decembra 2011 se je število izrednih prečkanj meja v primerjavi s prejšnjim letom povečalo na skoraj 30 000. Približno 75 odstotkov takšnih prečkanj je bilo zabeleženih na vzhodni sredozemski poti, kršitelji pa so bili največkrat afganistanske in pakistanske narodnosti. Komisija še naprej podpira države članice pri obvladovanju teh tokov mešanih migracij, med drugim s financiranjem iz EU (predvsem iz Sklada za zunanje meje), sodelovanjem z zadevnimi tretjimi državami in prek agencij EU (npr. Frontex)[5].

Pritisk na zunanji meji schengenskega območja je povezan z dogodki v zadevnih tretjih državah, ki smo jim bili priča med arabsko pomladjo leta 2011. Komisija opozarja, da lahko stanje v Siriji v prihodnje povzroči preseljevanje v sosednje države in tudi v Evropsko unijo. Med oktobrom in decembrom 2011 je bilo odkritih 578 Sirijcev, ki so poskušali prečkati zunanjo kopensko schengensko mejo med uradnimi mejnimi prehodi, medtem ko je bilo v enakem obdobju leta 2010 takšnih oseb 210. 82 % teh oseb je bilo odkritih na grški zunanji kopenski meji.

Stanje je podrobneje prikazano v analizi tveganja agencije Frontex za leto 2012 (http://frontex.europa.eu/assets/Attachment_Featured/Annual_Risk_Analysis_2012.pdf).

Komisija bo stalno ocenjevala, ali je trenutna razporeditev podpornih ukrepov (med drugim financiranje iz EU in dejavnosti agencije Frontex) med trenutnimi vročimi točkami in preostalo zunanjo mejo ustrezna ali bi bila potrebna drugačna prednostna razporeditev, pri čemer bo na eni strani upoštevala pritisk na trenutnih vročih točkah in na drugi strani učinke morebitnih premikov zaradi povečanega mejnega nadzora na teh točkah ter novih migracijskih tokov zaradi dogodkov v tretjih državah.

2.2. Razmere znotraj schengenskega območja

Schengenski pravni red omogoča državljanom tretjih držav[6], ki imajo dovoljenje za prebivanje ali vizum za dolgoročno bivanje, izdan v kateri od držav članic, da za največ tri mesece v katerem koli šestmesečnem obdobju potujejo po drugih državah članicah. Te pravice pa nimajo prosilci za azil, ki še čakajo na razrešitev svojega statusa, in sicer do končne odločitve o njihovi prošnji za zaščito. Poleg tega je velika večina državljanov tretjih držav, ki na schengenskem območju prebivajo nezakonito, na območje vstopila zakonito, vendar je po preteku dovoljenega obdobja na njem ostala (tujci, ki prekoračijo dovoljeni čas prebivanja v državi), medtem ko so drugi vstopili nezakonito. Za takšne osebe velja, da njihovo bivanje urejajo države članice v skladu s svojo nacionalno zakonodajo ali da bi bilo treba zanje začeti postopek vračanja. Številne takšne osebe ne ostanejo v državi vstopa, temveč odidejo v druge države članice.

Leta 2011 je bilo na schengenskem območju odkritih 350 944 državljanov tretjih držav, ki niso izpolnjevali pogojev za bivanje[7], kar je 9,1 % manj kot leto pred tem. Med njimi je bilo največ državljanov Afganistana, Tunizije in Maroka. Po poročanju agencije Frontex[8] so bila odkrita sekundarna gibanja z izvorom na grško-turški kopenski meji, in sicer na kopenskih mejah med Zahodnim Balkanom ter Slovenijo in Madžarsko, na morski meji južne Italije ter na območju evropskih letališč, zlasti na Nizozemskem, v Belgiji in Nemčiji.

Ni popolnih informacij o številu oseb, ki nimajo pravice bivanja na schengenskem območju in se skušajo preseliti v drugo državo članico. Vendar so številne enkratne operacije zbiranja informacij zagotovile vsaj nekaj osnovnih statističnih podatkov. Najnovejša med njimi, operacija DEMETER[9], je potekala od 24. do 30. oktobra 2011 v 21 državah članicah (med državami, ki niso sodelovale, so Francija, Italija in Grčija). V navedenem tednu so sodelujoče države članice v sklopu svojih dnevnih obveznosti v obrazce za poročanje beležile vse primere domnevnega nezakonitega bivanja na svojem ozemlju. Poročila so nato predložile poljski mejni patrulji, ki je zbrala in analizirala podatke. Cilj operacije je bil zbrati informacije o migracijskih tokovih v državah članicah EU, zlasti v zvezi z:

– migracijskimi pritiski v različnih državah,

– glavnimi potmi gibanja izrednih migrantov,

– glavnimi ciljnimi državami migracij,

– izvornimi državami izrednih migrantov in

– kraji, kjer so bili izredni migranti odkriti, ter prevoznimi sredstvi, ki so jih uporabljali.

Med operacijo je bilo prijetih 1 936 državljanov tretjih držav iz 104 različnih držav. Največ izrednih migrantov so odkrili v Nemčiji (360 oseb), Španiji (290 oseb) in na Madžarskem (260 oseb). Večina jih je na schengensko območje vstopila v Španiji (207 oseb), Grčiji (180 oseb), na Cipru (161 oseb) in na Poljskem (121 oseb). Glavne ciljne države so bile Španija (288 oseb), Nemčija (264 oseb) in Avstrija (140 oseb).

Iz rezultatov teh operacij je razvidno, da si je treba stalno prizadevati za izboljšanje spremljanja in analiziranja migracijskih tokov na schengenskem območju. To bi lahko med drugim dosegli s polletnim izvajanjem operacij v slogu operacije DEMETER in z redno izmenjavo informacij na ravni Evropske unije. Komisija pozdravlja operacijo Balder, ki jo je v obdobju od 16. do 22. aprila 2012 usklajevalo dansko predsedstvo.

Poleg zanesljivih podatkov o državljanih tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na schengenskem območju, ostaja izvajanje direktive o sankcijah in ukrepih zoper delodajalce[10] pomembno orodje v boju proti nezakonitemu bivanju na ozemlju.

Komisija bo presodila, ali je poleg trenutnih in načrtovanih pobud (med drugim operacije Balder) mogoče izvesti še katere druge ukrepe, s katerimi bi zagotovili več informacij o migracijskih tokovih na schengenskem območju.

3. Uporaba schengenskega pravnega reda

3.1. Primeri začasno ponovno uvedenega nadzora na notranjih mejah

Člen 23 Zakonika o schengenskih mejah[11] določa, da lahko v primeru resnih groženj javnemu redu ali notranji varnosti država članica izjemoma ponovno uvede nadzor na svojih notranjih mejah. Država članica o tem takoj, ko je to mogoče, uradno obvesti druge države članice in Komisijo. Poleg tega Evropskemu parlamentu, Svetu in Komisiji predloži poročilo, v katerem sta opisana predvsem postopek preverjanja in učinkovitost ponovne uvedbe mejnega nadzora. Odkar je leta 2006 začel veljati Zakonik o schengenskih mejah, so vsi primeri ponovne uvedbe nadzora povezani s preprečevanjem različnih vrst kriminalitete in boju proti njej v povezavi s srečanji na visoki ravni ali pomembnimi športnimi dogodki.

V obdobju med 1. novembrom 2011 in 30. aprilom 2012 sta bila le dva primera ponovne uvedbe nadzora na notranjih mejah. Francija je 4. oktobra 2011 obvestila Komisijo, da namerava zaradi srečanja voditeljev držav in vlad G-20, ki je potekalo 3. in 4. novembra 2011 v Cannesu, med 24. oktobrom in 5. novembrom 2011 ponovno uvesti nadzor na svoji meji z Italijo. Francija je po dogodku poročala Komisiji, da so v tem obdobju ob vstopu v državo preverili 38 620 oseb (od 563 158 oseb, ki so prečkale mejo), ob izstopu pa 15 303 osebe (od 605 062 oseb). Vstop so zavrnili 443 osebam, od tega večini zato, ker niso imele veljavnih potnih listin.

Španija je 20. aprila 2012 obvestila Komisijo, da bo zaradi srečanja Evropske centralne banke od 2. do 4. maja 2012 v Barceloni v obdobju med 28. aprilom in 4. majem 2012 ponovno uvedla nadzor na notranji kopenski meji s Francijo ter na letališčih Barcelona in Gerona.

3.2. Ohranjanje neizvajanja nadzora na notranjih mejah

Člen 22 Zakonika o schengenskih mejah zahteva, da države članice odpravijo vse ovire za tekoč pretok prometa na cestnih mejnih prehodih na notranjih mejah, zlasti vse omejitve hitrosti, ki niso izključno namenjene varnosti v cestnem prometu. V skladu z ukrepi Komisije je Francija postopoma odpravila ovire, ki so zavirale tekoč pretok prometa na nekaterih cestnih mejnih prehodih na notranjih mejah s Španijo, Belgijo in Luksemburgom. Zaradi teh ukrepov je lahko Komisija januarja 2012 zaključila pomemben postopek ugotavljanja kršitve zoper Francijo.

Na Nizozemskem nameravajo v bližini notranjih meja namestiti sistem videonadzora (@migo-boras), ki bo služil kot tehnična podpora mobilnim policijskim kontrolam. Novembra 2011 je Komisija Nizozemsko opozorila na morebitno kršitev Zakonika o schengenskih mejah, zakonodaje EU o prostem gibanju državljanov EU in določb zakonodaje EU o varovanju podatkov. Komisija je zahtevala pojasnila predvsem glede nujnosti in sorazmernosti sistema ter trenutno obravnava odgovore Nizozemske.

Poleg tega je Komisija v obdobju od 1. novembra 2011 do 30. aprila 2012 zahtevala podatke o ustreznem izvajanju zakonodaje EU, in sicer schengenskega pravnega reda, v treh novih zadevah in nadaljevala z reševanjem osmih tekočih zadev, pri čemer je skupno obravnavala deset različnih držav članic (Avstrijo, Belgijo, Češko, Estonijo, Nemčijo, Italijo, Latvijo, Nizozemsko, Slovaško in Švedsko). Te zadeve obravnavajo predvsem vprašanje, ali ima izvajanje policijskih kontrol v bližini notranjih mej enak učinek kot mejne kontrole (člen 21 Zakonika o schengenskih mejah), in zahtevo za odstranitev ovir za tekoč pretok prometa, kot so npr. omejitve hitrosti, na cestnih mejnih prehodih na notranjih mejah (člen 22 Zakonika o schengenskih mejah). V vseh zadevah še vedno poteka izmenjava informacij z ustreznimi nacionalnimi organi.

3.3. Tekoči postopki ugotavljanja kršitev schengenskega pravnega reda

Prenos direktive o vračanju (2008/115/ES) v nacionalno zakonodajo

Rok za prenos direktive o vračanju (2008/115/ES) v nacionalno zakonodajo je potekel 24. decembra 2010. Šestindvajset držav članic je že sprejelo novo zakonodajo, ki prenaša direktivo v njihovo nacionalno zakonodajo in upošteva skupne standarde. Do aprila 2012 popolnega prenosa niso priglasile le še Litva, Poljska in Islandija. Komisija je začela postopke ugotavljanja kršitev zoper države članice, ki niso izpolnile obveznosti prenosa in priglasitve.

Raziskava, ki se je začela leta 2011 z namenom ocenjevanja pravilnega prenosa direktive v nacionalno zakonodajo, je obrodila prve rezultate v obliki osemnajstih poročil, ki so že na voljo, ostala pa bodo sledila v nadaljevanju leta 2012. Komisija bo temeljito preučila poročila o prenosu ter si prizadevala za to, da bodo države članice v celoti in pravilno uporabljale določbe, opredeljene v tej direktivi.

Uporaba Zakonika o schengenskih mejah

Zaradi obtožb o resnih težavah, s katerimi so se soočali migranti pri vložitvi prošenj za azil, in neustreznega obravnavanja prosilcev za azil ter potencialnih prosilcev za azil s strani Grčije, med drugim zavračanja oseb, ki bi utegnile biti resno ogrožene ali preganjane, je Komisija oktobra 2009 izdala Grčiji uradni opomin. Komisija meni, da je treba vsakršno kršitev azilne zakonodaje EU in Zakonika o schengenskih mejah v povezavi s temeljnimi pravicami, vsebovanimi v Listini o temeljnih pravicah, splošnih načelih prava EU ter Evropski konvenciji o človekovih pravicah, obravnavati kot nujno zadevo.

Komisija priznava, da je močan pritisk, s katerim se sooča Grčija, posledica velikega števila oseb iz tretjih držav, ki vstopajo na njeno ozemlje. Hkrati je Komisija zaskrbljena zaradi resnih pomanjkljivosti grškega azilnega sistema in kršenja temeljnih pravic. Ob priznavanju prizadevanja Grkov, da bi izboljšali stanje, bo Komisija zadevo še naprej skrbno spremljala ter z ustreznimi ukrepi zagotovila, da bo Grčija izpolnjevala svoje pravne obveznosti in uživala potrebno podporo.

3.4. Pomanjkljivosti, ugotovljene v okviru schengenskega ocenjevalnega mehanizma

Schengensko območje temelji na vzajemnem zaupanju med državami članicami, da so zmožne izvajati ukrepe, ki omogočajo odpravo kontrol na notranjih mejah, zlasti nadzora nad zunanjo mejo. Da bi pridobile in ohranile to vzajemno zaupanje, so države schengenskega območja leta 1998 vzpostavile mehanizem[12] za preverjanje, ali države članice, ki se želijo vključiti v schengensko sodelovanje, izpolnjujejo vse predpogoje za uporabo schengenskega pravnega reda (med drugim odpravo mejnih kontrol), in ali države članice, ki so že prevzele schengenski pravni red, tega tudi pravilno uporabljajo. Države članice redno ocenjujejo strokovnjaki iz držav članic, generalni sekretariat Sveta in Komisija. Ocene temeljijo na odgovorih na vprašalnike, ki jih potrdi Svet, in obiskih na krajih samih, ugotovitve pa so skupaj s komentarji in priporočili za nadaljnje ukrepe opisane v poročilih.

Med 1. novembrom 2011 in 30. aprilom 2012 so potekala schengenska ocenjevanja v zvezi z zračnimi mejami na Madžarskem, Malti in v Sloveniji, z vizumi na Češkem, Madžarskem, Malti in v Sloveniji, s SIS/Sirene na Finskem in Švedskem, s policijskim sodelovanjem na Malti, v Sloveniji, na Švedskem, Islandiji in Norveškem ter z varovanjem podatkov na Češkem, Madžarskem, Poljskem, Slovaškem in Islandiji. Poročila so še vedno v fazi osnutkov, vendar naj bi vključevala pozitivne in negativne komentarje ter priporočila glede vprašanj, kot so usposabljanje, uporaba analize tveganja, izmenjava podatkov, mednarodno sodelovanje in infrastruktura na mejnih prehodih ter veleposlaništvih/konzulatih. Čeprav so na splošno mogoče izboljšave, nobeno od teh ocenjevanj ni razkrilo takšnih pomanjkljivosti, ki bi zahtevale takojšnje ukrepanje Komisije.

Med schengenskim ocenjevanjem Grčije v obdobju 2010–2011 je bilo odkritih več resnih pomanjkljivosti, zlasti v zvezi z nadzorom nad zunanjimi kopenskimi in morskimi mejami. Zaradi obsežnosti priporočil je Grčija pripravila nacionalni akcijski načrt za odpravo teh pomanjkljivosti. Ta med drugim vključuje večjo usklajenost pri vprašanjih varovanja meja, več osebja in opreme, izboljšanje infrastrukture, nov program usposabljanja in revizijo ustrezne zakonodaje. Da bi ocenili dosedanji napredek in določili teme, kjer bi lahko države članice nudile pomoč, je za obdobje od 28. maja do 2. junija 2012 načrtovana revizijska misija, ki bo obiskala atensko mednarodno letališče „Eleftherios Venizelos“, pristanišče Piraeus in regijo Evros. Čeprav Komisija ponavlja, da bo podpirala prizadevanja Grčije na področju upravljanja njenih zunanjih meja, jo poziva, naj še naprej izvaja svoj schengenski akcijski načrt in poskrbi za celovito ter sistematično določanje potreb in razpoložljivih sredstev.

Okvirni koledar schengenskega ocenjevanja v obdobju od maja do oktobra 2012 je prikazan v Prilogi I.

3.5. Odprava nadzora na notranjih mejah z Bolgarijo in Romunijo

Čeprav je Svet junija 2011 sklenil, da Romunija in Bolgarija uradno izpolnjujeta merila za popolno izvajanje schengenskega pravnega reda, se ni odločil za odpravo nadzora na notranjih mejah s tema državama. Evropski svet je 2. marca 2012 zaprosil Svet, naj določi in izvede ukrepe, ki bi pripomogli k uspešni širitvi schengenskega območja s priključitvijo Romunije in Bolgarije, ter naj se vrne k temu vprašanju zavoljo sprejetja odločitve na zasedanju Sveta PNZ, ki bo septembra 2012. Komisija je pripravljena podpreti vsakršen ukrep, s katerim bi lahko zagotovila, da bo Svet septembra sprejel pozitivno odločitev.

4. Spremljevalni ukrepi

4.1. Uporaba schengenskega informacijskega sistema

Schengenski informacijski sistem (SIS) je skupen informacijski sistem, ki pristojnim organom držav članic omogoča pridobivanje informacij, povezanih z ukrepi glede oseb in predmetov. Te informacije se lahko uporabijo za policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah, za preverjanje oseb na zunanjih schengenskih mejah ali na njihovih nacionalnih ozemljih ter za izdajo vizumov in dovoljenj za prebivanje. Medtem ko je SIS zelo uspešen in ustvari več deset tisoč zadetkov letno, si Komisija v sodelovanju s Svetom prizadeva ugotoviti, katere delovne prakse in pravila so nepotrebni.

Čeprav države članice uporabljajo skupno pravno podlago za sodelovanje, se lahko izvajanje razlikuje zaradi različnih nacionalnih zakonov in postopkov. To med drugim pomeni, da so nekatere države članice, ki uporabljajo SIS, izredno uspešne pri sledenju gibanja storilcev hudih kaznivih dejanj v drugih državah članicah, medtem ko druge države članice to možnost zelo slabo izkoriščajo.

In četudi je sodelovanje med organi, pristojnimi za izmenjavo dopolnilnih podatkov, (uradi SIRENE) brezhibno, v državah članicah pogosto prihaja do zamud. Če na meji pridržijo osebo in urad SIRENE nujno potrebuje informacije o njenem ozadju, je nesprejemljivo, da mora na te ključne podatke čakati več ur ali celo dni. Ker takšno pridržanje ne more biti upravičeno, morajo osebo, ki je bila pridržana z utemeljenim razlogom, zaradi pomanjkanja informacij izpustiti.

Vse države članice ne ustvarjajo samodejno opozoril, da je organ, ki je izdal potno listino, to razveljavil. Tako lahko državljan tretje države s takšno listino poskuša vstopiti na schengensko območje, četudi mu je zaradi kazenske obsodbe vstop nanj prepovedan.

Komisija bo ocenila, ali so potrebni ukrepi za zagotavljanje kar najboljšega izkoristka sistema SIS in uradov SIRENE, in če so, ali je mogoče, poleg zgornjih vprašanj, razmišljati tudi o drugih ukrepih.

4.2. Uporaba vizumskega informacijskega sistema

Vizumski informacijski sistem (VIS) je sistem za izmenjavo informacij o vizumih za kratkoročno bivanje, ki pristojnim organom držav schengenskega območja omogoča obdelavo podatkov o prošnjah za izdajo vizuma in vseh vizumih, ki se izdajo, zavrnjenih prošnjah za izdajo vizuma, razveljavljenih, preklicanih ali podaljšanih vizumih. Sistem VIS so začeli uspešno uporabljati 11. oktobra 2011 na veleposlaništvih in konzulatih držav članic v prvi regiji uvedbe (Alžirija, Egipt, Libija, Mavretanija, Maroko in Tunizija). V skladu s trenutnimi načrti bodo začeli 10. maja 2012 VIS uporabljati v drugi regiji (Izrael, Jordanija, Libanon in Sirija), 2. oktobra 2012 pa še v tretji (Afganistan, Bahrajn, Iran, Irak, Kuvajt, Oman, Katar, Saudova Arabija, Združeni arabski emirati in Jemen). Sistem VIS deluje dobro in do 30. aprila 2012 je bilo z njim obdelanih 775 489 prošenj, 611 419 izdanih vizumov in 99 242 zavrnjenih prošenj za izdajo vizuma.

4.3. Vizumska politika in sporazumi o ponovnem sprejemu

Mehanizem za spremljanje liberalizacije po odpravi vizumske obveznosti za države Zahodnega Balkana

Zaradi hitrega povečevanja števila prošenj za azil, ki je sledilo liberalizaciji vizumskega režima, decembra 2009 odobreni nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji, Črni gori in Srbiji ter decembra 2010 še Albaniji ter Bosni in Hercegovini, je Komisija vzpostavila mehanizem za spremljanje liberalizacije po odpravi vizumske obveznosti za vse države Zahodnega Balkana, v katerih so uvedli liberalizacijo vizumskega režima. Decembra 2011 je Komisija predložila svoje drugo poročilo o tem spremljanju[13], v katerem so bili navedeni nedavno izvedeni ukrepi, trenutno stanje in predlagani nadaljnji ukrepi. Čeprav se je skupno število prosilcev za azil iz te regije v drugi polovici leta 2011 v primerjavi z enakim obdobjem leta 2010 zaradi upada prosilcev iz Srbije in Nekdanje jugoslovanske republike Makedonije zmanjšalo, se stanje ni preveč spremenilo, saj se je občutno povečalo število prosilcev za azil iz Albanije ter Bosne in Hercegovine. Večina prošenj za azil (zaradi pomanjkljivega zdravstvenega varstva, brezposelnosti in pomanjkljivega šolskega sistema) se oceni za neutemeljene, pri čemer je stopnja podelitve azila zelo nizka. Belgija, Nemčija, Luksemburg in Švedska ostajajo glavne ciljne države, deloma zaradi trajanja azilnih postopkov in z njimi povezano dolžino dovoljenega bivanja. Te države članice so sprejele ustrezne ukrepe za skrajšanje časa obravnave, vendar so še vedno mogoče nadaljnje izboljšave na področju izmenjave informacij, preiskovanja posrednikov, okrepitve mejnega nadzora, ciljno usmerjenih akcij za ozaveščanje in pomoči manjšinam (zlasti romskim skupnostim).

Na podlagi tega bo Komisija proučila, ali mehanizem za spremljanje liberalizacije po odpravi vizumske obveznosti (vključno z mehanizmom opozarjanja agencije Frontex) zagotavlja potrebna orodja za spremljanje migracijskih tokov po liberalizaciji vizumskega režima za države Zahodnega Balkana ali je treba to spremljanje kako izboljšati.

Sporazumi o ponovnem sprejemu

Sklepanje sporazumov o ponovnem sprejemu je osrednji del sodelovanja Evropske unije s tretjimi državami na področju upravljanja migracij in azila. Komisija je novembra 2011 dokončala pogajanja o sporazumu o ponovnem sprejemu z Zelenortskimi otoki, na podlagi katerega je zdaj mogoče začeti postopek za uradno ratifikacijo. Tehnična pogajanja s Turčijo so končana in pričakovati je sklenitev sporazuma o ponovnem sprejemu ter začetek dialoga o liberalizaciji vizumskega režima. Poleg tega so se začela pogajanja o poenostavitvi vizumskih postopkov in sporazumih o ponovnem sprejemu z Armenijo in Azerbajdžanom.

5. SMERNICE ZA DELOVANJE SCHENGENSKEGA OBMOČJA

Ukrepi, izvedeni v okviru schengenskega sodelovanja, so mešane pristojnosti z odgovornostmi za Evropsko unijo in države članice. Ustrezno delovanje schengenskega območja ni odvisno le od enotne uporabe pravnega reda EU, temveč tudi od uporabe nacionalnih pristojnosti v skladu s schengenskim duhom. To dejstvo je mogoče ponazoriti z dvema primeroma: države članice lahko na svojih ozemljih izvajajo policijske kontrole, s katerimi preverijo, ali ima določena oseba pravico ostati na ozemlju, vendar te kontrole ne smejo imeti enakega učinka kot mejni nadzor. Poleg tega so odločitve držav članic, čeprav so same pristojne za izdajanje potnih listin in dovoljenj za prebivanje državljanom tretjih držav, neposredno povezane s pravico do potovanja po schengenskem območju in tako zadevajo tudi države članice.

Komisija se je v svojih sporočilih o migracijah[14] in upravljanju schengenskega območja[15] zavezala, da bo izdala smernice, ki bodo zagotovile usklajeno izvajanje ter razlago schengenskega pravnega reda. Smernice za izdajanje dovoljenj za prebivanje in potnih listin ter policijski ukrepi na notranjih mejah, ki jih je Komisija oblikovala ob posvetovanju z državami članicami, so opisani v Prilogi II.

PRILOGA I: Okvirni koledar schengenskih ocenjevanj za obdobje maj–oktober 2012[16]

Čas || Države članice || Tema

Od 6. do 12. maja 2012 || Estonija, Latvija, Litva || Meje na morju

Od 28. maja do 2. junija 2012 || Grčija || Mehanizem Peer-to-peer

Od 17. do 22. junija 2012 || Madžarska, Slovaška || Policijsko sodelovanje

Od 1. do 7. julija 2012 || Estonija, Latvija, Litva || Zračne meje

Od 23. do 27. julija 2012 || Malta, Slovenija || Varstvo podatkov

Od 9. do 20. septembra 2012 || Malta, Poljska, Slovenija || Meje na morju

Od 23. do 29. septembra 2012 || Češka, Poljska || Policijsko sodelovanje

Od 7. do 12. oktobra 2012 || Danska, Islandija, Norveška || SIS/Sirene

Od 7. do 13. oktobra 2012 || Latvija, Litva || Vizumi

Od 14. do 20. oktobra 2012 || Estonija, Latvija, Litva || Varstvo podatkov

PRILOGA II: Smernice za zagotavljanje usklajenega izvajanja in razlage schengenskega pravnega reda

Komisija je 16. septembra 2011 predstavila zakonodajne predloge, ki vključujejo predloge o schengenskem ocenjevalnem mehanizmu in spremembi Zakonika o schengenskih mejah, za nadaljnjo okrepitev upravljanja schengenskega območja[17]. Poleg tega je Komisija naznanila[18], da bo raziskala področja, kjer bi lahko z oblikovanjem smernic zagotovila bolj usklajeno izvajanje schengenskih predpisov. Komisija je izdajanje potnih listin in dovoljenj za prebivanje ter policijske ukrepe na notranjih mejah označila kot ustrezne teme za takšne smernice in organizirala dve srečanji s strokovnjaki držav članic, na katerih so 20. julija 2011 in 28. novembra 2011 razpravljali o obsegu in vsebini teh smernic. O izdajanju potnih listin in dovoljenj za prebivanje so razpravljali tudi z državami članicami na srečanju nacionalnih kontaktnih oseb mehanizma vzajemnega obveščanja, ki je potekalo 1. decembra 2011.

Spodaj navedene smernice upoštevajo dragocene ugotovitve in predloge, ki so jih predložile države članice med tem posvetovanjem.

A. Izdajanje dovoljenj za začasno prebivanje in potnih listin državljanom tretjih držav[19]

I. Uvod

Schengenski pravni red zagotavlja usklajenost predpisov o kratkoročnem bivanju (skupna vizumska politika, vključno z vzajemnim priznavanjem vizumov za kratkoročno bivanje na podlagi usklajenih postopkov in pogojev za izdajanje vizumov, opredeljenih v Vizumskem zakoniku). Schengenski pravni red ne zagotavlja usklajenosti pogojev za izdajanje vizumov za dolgoročno bivanje, dovoljenj za prebivanje in potnih listin državljanom tretjih držav. Izdajanje teh dokumentov ureja nacionalno pravo držav članic.

Pravni red EU na področju migracij in azila vsebuje določbe o pogojih in postopkih za izdajanje dovoljenj za prebivanje določenim kategorijam oseb. Tako se na primer prosilcem za azil[20] v skladu s pravom EU ne izdajajo dovoljenja za prebivanje, temveč le dovoljenja, da ostanejo na ozemlju države članice.

Kar zadeva upravičence do mednarodne zaščite[21], je treba beguncem izdati dovoljenja za prebivanje, ki so veljavna vsaj 3 leta in jih je mogoče obnoviti, medtem ko je treba upravičencem do subsidiarne zaščite izdati dovoljenja za prebivanje, ki so veljavna vsaj 1 leto in jih je mogoče obnoviti. Družinskim članom upravičencev do zaščite je treba prav tako izdati dovoljenja za prebivanje, vendar je njihovo obdobje veljavnosti lahko krajše.

Če je začasna zaščita podeljena v skladu z Direktivo o začasni zaščiti, morajo države članice upravičencem izdati dovoljenja za prebivanje za ves čas trajanja zaščite[22]. Enako velja za njihove družinske člane, ki se jim pridružijo v skladu s predpisi Direktive[23].

Vse ostale kategorije, zlasti humanitarne primere ali poznejše podelitve, urejajo nacionalni predpisi.

Države članice so pristojne tudi za izdajo dovoljenj za prebivanje in/ali potnih listin državljanom tretjih držav, katerih položaja ne ureja pravo EU. Takšne odločitve se sprejemajo v skladu z nacionalnimi predpisi.

Glede imetnikov vizumov za dolgoročno bivanje in dovoljenj za prebivanje schengenski pravni red navaja samo načelo enakovrednosti med vizumom za dolgoročno bivanje / dovoljenjem za prebivanje in vizumom za kratkoročno bivanje[24]: to načelo določa, da lahko imetnik vizuma za dolgoročno bivanje ali dovoljenja za prebivanje, ki ga je izdala schengenska država, potuje v druge schengenske države z namenom kratkoročnega bivanja, če izpolnjuje pogoje za vstop, torej če ima veljavno potno listino; če upraviči namen in pogoje predvidenega bivanja ter ima dovolj sredstev za preživetje; če ni oseba, za katero je v sistemu SIS razpisan ukrep zavrnitve vstopa; in če ne pomeni grožnje javnemu redu, notranji varnosti, javnemu zdravju ali mednarodnim odnosom katere koli države članice[25]. Preverjanje, ali zadevna oseba izpolnjuje te pogoje, opravijo pristojni organi države članice, v katero potuje imetnik dovoljenja za prebivanje, ki ga je izdala druga država članica. To preverjanje se lahko izvede na ozemlju držav članic. Če se na notranjih mejah ponovno uvede nadzor v skladu z Zakonikom o schengenskih mejah[26] (v nadaljevanju „Zakonik“), se lahko ti podatki preverijo na notranjih mejah. Enako velja za državljane tretjih držav, ki imajo dovoljenje za začasno prebivanje in potne listine, ki jih je izdala schengenska država[27].

Države članice morajo Komisijo uradno obvestiti o vrstah svojih vizumov za dolgoročno bivanje, dovoljenj za prebivanje in dovoljenj za začasno prebivanje, ki so enakovredni vizumom za kratkoročno bivanje, Komisija pa mora te podatke posredovati drugim državam članicam[28]. Druge države članice morajo sprejeti, da so za potovanje po schengenskem območju ti vizumi za dolgoročno bivanje in dovoljenja za prebivanje enakovredni vizumom za kratkoročno bivanje.

Pravni okvir EU ne določa pogojev za izdajanje potnih listin državljanom tretjih držav; vsebuje le določbe o izdajanju potnih listin osebam, ki se jim prizna potreba po mednarodni zaščiti. Zato je treba zagotoviti potne listine za begunce (obveznost po Ženevski konvenciji) in za upravičence do subsidiarne zaščite (vsaj v primerih, ko morajo potovati zaradi humanitarnih razlogov), razen če nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda ne narekujejo drugače[29]. Izjemoma je mogoče izdati potne listine prosilcem za azil zaradi resnih humanitarnih razlogov[30]. Prosilcem za azil, za katere velja Dublinska uredba, se lahko izda prepustnica, ki omogoča identifikacijo osebe in ji dovoljuje vstop na ozemlje odgovorne države članice[31]. Če se dodeli začasna zaščita, morajo države članice uporabiti posebno vrsto prepustnice za premeščanje upravičencev med državami članicami[32].

II. Smernice za države članice

Dogodki v letu 2011 so pokazali, da lahko v primerih nenadnega večjega dotoka migrantov izdajanje vizumov za dolgoročno bivanje, dovoljenj za prebivanje, vključno z dovoljenji za začasno prebivanje, in potnih listin državljanom tretjih držav negativno vpliva na pravilno delovanje schengenskega območja brez notranjih meja.

Če se država članica sooča z nenadnim večjim dotokom migrantov, ki so državljani tretjih držav, in če to ni razlog za uporabo Direktive o začasni zaščiti:

1) mora ta država članica v okviru mehanizma za vzajemno obveščanje[33]pravočasno obvestiti druge države članice in Komisijo o odločitvah, ki jih namerava sprejeti v zvezi z izdajanjem dovoljenj za prebivanje, vključno z dovoljenji za začasno prebivanje, in potnih listin zadevnim državljanom tretjih držav. Na podlagi zagotovljenih informacij lahko Komisija v sodelovanju s predsedstvom Sveta in ob posvetovanju z državo članico, ki informacije zagotovi, v Svetu začne ad hoc razprave na ustrezni ravni;

2) mora država članica, če se odloči izdati dovoljenja za prebivanje in lahko v skladu s svojo nacionalno zakonodajo izbira med različnimi vrstami dovoljenj za prebivanje, v primeru, če migranti ne izpolnjujejo pogojev za potovanje po schengenskem območju, izbrati izdajo dovoljenj za prebivanje ali dovoljenj za začasno prebivanje, ki niso enakovredna vizumom za kratkoročno bivanje;

3) mora v primeru izdaje dovoljenj za prebivanje ali dovoljenj za začasno prebivanje, ki so enakovredna vizumom za kratkoročno bivanje, imetnike takšnih dokumentov na ustrezen in učinkovit način obvestiti o pogojih, pod katerimi lahko potujejo (ali ne morejo potovati) po schengenskem območju. Države članice se spodbuja, da takšne informacije objavijo na svojih nacionalnih spletnih straneh, ki so povezane s portalom EU o priseljevanju.

Poleg tega velja:

1) na podlagi informacij, ki so že na voljo v raziskavi o statusih zaščite, ki niso usklajeni z zakonodajo EU[34], ki jo je opravila evropska migracijska mreža (EMN) ter v kateri so opredeljene vrste in številni pogoji za pridobitev dovoljenj za prebivanje / vizumov za dolgoročno bivanje, izdanih za zaščito, bi morale države članice v okviru Odbora za priseljevanje in azil (CIA) izmenjati informacije o svojih obstoječih nacionalnih praksah na tem področju;

2) države članice morajo biti pripravljene prispevati k prihodnji ad hoc poizvedbi EMN o podrobnostih nacionalne zakonodaje glede pogojev, pod katerimi države članice izdajajo osebne dokumente ali potne listine državljanom tretjih držav, ki nimajo potne listine, izdane v državi, iz katere prihajajo, in o obstoječih praksah na tem področju.

Komisija pa bo na svoji strani še naprej spodbujala izmenjavo informacij prek MIM, CIA, EMN in drugih poti.

B. Policijski ukrepi na območjih notranjih meja

I. Uvod

Lahko se zgodi, da država članica meni, da mora za učinkovitejši boj proti čezmejnemu kriminalu na območjih svojih notranjih meja izvesti dodatne ukrepe. Medtem ko ti ukrepi ne smejo imeti enakega učinka kot mejne kontrole, imajo lahko še vedno negativen vpliv na sosednje države in na prosto gibanje oseb, vključno z državljani EU in njihovimi družinskimi člani. Potniki utegnejo meniti, da takšni ukrepi posegajo v enega od temeljnih dosežkov Evropske unije.

Pod naslovom III Zakonika o schengenskih mejah je določeno, da lahko osebe katere koli narodnosti prečkajo notranje meje med schengenskimi državami na kateri koli točki, ne da bi morale prestati mejno kontrolo. Odprava nadzora na notranjih mejah pomeni tudi odpravo varovanja meje. To pa ne izključuje pravice držav članic, da prek pristojnih nacionalnih organov izvršujejo policijska pooblastila v skladu z nacionalnim pravom, med drugim tudi na območjih notranjih meja, če takšno izvrševanje nima enakega učinka kot mejne kontrole. Zakonik vsebuje neizčrpen seznam meril, s katerimi se oceni, ali je izvrševanje policijskih pooblastil enakovredno mejnim kontrolam ali ne. Policijski ukrepi na primer ne veljajo za enakovredne mejnim kontrolam, če se ne izvajajo z namenom nadzorovanja meje, če temeljijo na splošnih policijskih informacijah in izkušnjah glede morebitnega ogrožanja javne varnosti ter so zlasti namenjeni boju proti čezmejnemu kriminalu, če so zasnovani in izvršeni na način, ki se jasno razlikuje od sistematičnih kontrol oseb na zunanjih mejah in se izvajajo na podlagi kontrol na kraju samem.

Oktobra 2010 je Komisija Evropskemu parlamentu in Svetu poročala o uporabi določb, povezanih z neizvajanjem nadzora na notranjih mejah. Komisija je v svojem poročilu[35] sklenila, da vzpostavitev območja brez notranjih meja, v katerem je zagotovljeno prosto gibanje oseb, pomeni enega najpomembnejših in najvidnejših dosežkov Unije. Vse omejitve, na primer policijske kontrole v bližini notranjih meja, državljani vidijo kot oviranje njihove pravice do prostega gibanja. Niti na meji niti na obmejnih območjih se ne sme oseb kontrolirati le zato, ker prečkajo notranjo mejo.

Komisija je v poročilu izrazila zaskrbljenost nad težavami, o katerih so poročali potniki, v zvezi z domnevnimi rednimi in sistematičnimi kontrolami, ki so jih izvajali nacionalni organi nekaterih držav članic na območjih notranjih meja, ter se zavezala, da bo skrbno spremljala stanje na notranjih mejah ter tako zagotovila pravilno uporabo prava EU.

Sodišče EU je 22. junija 2010 v prelomni sodbi[36] pojasnilo, da nacionalna zakonodaja, na podlagi katere so organom policije države članice podeljena pooblastila za opravljanje kontrole identitete oseb izključno na območju 20 km od notranje meje, ne glede na njihovo vedenje in posebne okoliščine, ki kažejo na nevarnost kršitve javnega reda, zaradi preverjanja spoštovanja obveznosti v zvezi z imetništvom ali posedovanjem z zakonom določenih listin in dokumentov, ne da bi bil določen potreben okvir za ta pooblastila, ki bi zagotavljal, da dejansko izvajanje teh pooblastil ne more imeti enakovrednega učinka kot mejne kontrole, krši člen 67(2) PDEU ter člena 20 in 21 Zakonika.

Komisija na podlagi te sodbe poziva države članice, naj ustrezno prilagodijo nacionalno zakonodajo, ki nacionalnim policijskim organom podeljuje posebna pooblastila znotraj območij notranjih meja.

Nekatere države članice so zato spremenile nacionalno zakonodajo tako, da so omejile izvrševanje policijskih pooblastil na območjih notranjih mejah glede lokacije, posebnih prevoznih sredstev in časa (npr. omejitev območja blizu notranje meje, kjer je mogoče opravljati kontrole na mednarodnih vlakih ali vozilih, potem ko prečkajo mejo; določitev časovne omejitve na dan, teden ali mesec, omejitev največjega števila vagonov, ki jih je dovoljeno pregledati pri posameznem vlaku).

II. Smernice za države članice

1) Države članice lahko v skladu z Zakonikom o schengenskih mejah izvršujejo policijska pooblastila na svojih ozemljih, vključno z območji notranjih meja, z namenom preverjanja, ali ima oseba pravico ostati na ozemlju. Vendar morajo biti takšna preverjanja ciljno usmerjena in izvršena na podlagi posodobljenih ter zanesljivih policijskih informacij in izkušenj s področja ogrožanja javne varnosti. Kontrole se lahko torej izvajajo le na kraju samem v skladu z oceno tveganja.

Če bi kontrole zgolj prestavili s črte notranje meje na območje, ki je na primer 800 metrov oddaljeno od same črte, to ne bi zadostovalo, da se takšne kontrole ne bi štele za enakovredne mejnim kontrolam.

2) Če se pojavi potreba po izvajanju rednih in sistematičnih kontrol kot odziv na varnostne razmere na njihovih ozemljih, lahko države članice predvidijo začasno ponovno uvedbo nadzora na notranjih mejah v skladu z Zakonikom[37].

3) V skladu s točkama 73 in 74 navedb sodišča v zadevi Melki mora zakonodaja v zvezi s kontrolami zgolj na notranjih mejah vsebovati omejitve, zlasti kar zadeva intenzivnost in pogostost kontrol. Poleg tega mora kontrola, če ni odvisna od vedenja preverjane osebe ali posebnih okoliščin, zaradi katerih bi obstajala nevarnost kršitve javnega reda, zagotavljati potreben okvir za usmerjanje dejanskega izvajanja pooblastil.

Zakonodaja, ki opredeljuje natančne cilje za izvajanje teh kontrol in morebitne časovne omejitve, lahko torej zagotovi potrebna jamstva, zlasti če temeljijo na splošnih policijskih informacijah in izkušnjah.

4) Pri ocenjevanju združljivosti policijskih kontrol na območjih notranjih meja s schengenskim pravnim redom je treba preveriti, kako se te kontrole izvajajo v praksi. Zato mora Komisija v primeru resnih obtožb glede mejnih kontrol na območjih notranjih meja, kot je navedeno v poročilu iz leta 2010, pridobiti konkretne statistične podatke od držav članic; od zadevne države članice lahko torej zahteva, naj predloži informacije o kontrolah, izvedenih na meji v določenem obdobju (čas, lokacija, razlogi in pristojni nacionalni organ), ter o tem, kako so te pripomogle k doseganju ciljev, opredeljenih v nacionalni zakonodaji ali strategijah, med drugim takšnih, ki so namenjene boju proti čezmejnemu kriminalu.

Tako bo Komisija upoštevala obstoj ocene tveganja in dejstvo, da zadevna država članica ukrepov ne izvaja le na območju notranjih meja, ampak tudi na ostalih delih svojega ozemlja. Komisija torej države članice tako kot v svojem poročilu iz leta 2010 ponovno spodbuja, naj na notranjih mejah in preostalih delih svojih ozemelj v največji možni meri izvajajo potrebne ukrepe za pridobivanje teh podatkov. To bo nato omogočilo, če bo potrebno, stvarno oceno, ali so kontrole, izvršene na območjih notranjih meja, sorazmerne s cilji. Poleg tega utegnejo ti statistični podatki v kombinaciji z naknadnimi ocenami rezultatov kontrol koristiti tudi samim državam članicam pri vrednotenju nacionalnih strategij in načrtovanju prihodnje razporeditve sredstev.

[1] COM(2011) 561 Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Upravljanje schengenskega območja – krepitev območja brez nadzora na notranjih mejah, COM(2011) 559 Spremenjeni predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o vzpostavitvi ocenjevalnega in spremljevalnega mehanizma za preverjanje uporabe schengenskega pravnega reda, in COM(2011) 560 Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe (ES) št. 562/2006 za zagotovitev skupnih pravil o začasni ponovni uvedbi nadzora na notranjih mejah v izjemnih razmerah.

[2] COM(2011) 873 Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o uvedbi Evropskega sistema nadzorovanja meja (EUROSUR).

[3] Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 539/2001 o seznamu tretjih držav, katerih državljani morajo pri prehodu zunanjih meja imeti vizume, in držav, katerih državljani so oproščeni te zahteve.

[4] COM(2011) 743 Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Globalni pristop k vprašanju migracij in mobilnosti.

[5] Četrtletna analiza tveganja agencije Frontex za obdobje od oktobra do decembra 2011.

[6] Za namene tega poročila družinski člani državljanov EU, ki niso državljani EU, ne veljajo za državljane tretjih držav zaradi privilegiranega statusa, ki jim ga zagotavljata zakonodaja EU o prostem gibanju oseb (Direktiva 2011/38/ES) in schengenski pravni red.

[7] Analiza tveganja agencije Frontex za leto 2012.

[8] Analiza tveganja agencije Frontex za leto 2012.

[9] Povzetek rezultatov so zagotovili na sedežu poljske mejne patrulje novembra 2011.

[10] Direktiva 2009/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta o minimalnih standardih glede sankcij in ukrepov zoper delodajalce nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav.

[11] Uredba (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah).

[12] SCH/Com-ex (98) 26 def.

[13] SEC(2011) 1570 Delovni dokument služb Komisije – Drugo poročilo o mehanizmu za spremljanje liberalizacije po odpravi vizumske obveznosti za države Zahodnega Balkana v skladu z izjavo Komisije z dne 8. novembra 2010.

[14] COM(2011) 248 Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Sporočilo o migracijah.

[15] COM(2011) 561 Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru Regij – Upravljanje schengenskega območja – krepitev območja brez nadzora na notranjih mejah.

[16] Dokument Sveta 5090/2/12 SCH-EVAL 1 COMIX 6 REV 2.

[17] COM(2011) 559 in COM (2011) 560.

[18] COM(2011) 561.

[19] Za namene teh smernic družinski člani državljanov EU, ki niso državljani EU, ne veljajo za državljane tretjih držav zaradi privilegiranega statusa, ki jim ga zagotavljata zakonodaja EU o prostem gibanju oseb (Direktiva 2004/38) in schengenski pravni red.

[20] Člen 6 Direktive o pogojih za sprejem 2003/9/ES.

[21] Člen 24 Direktive o zahtevanih pogojih 2004/83/ES.

[22] Člen 8 Direktive o začasni zaščiti 2001/55/ES.

[23] Člen 15(6) Direktive o začasni zaščiti 2001/55/ES.

[24] Člen 21(1) in (3) Schengenske konvencije, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 265/2010 EP in Sveta z dne 25. marca 2010, UL L 85, 31.3.2010, str.

[25] Člen 5 Uredbe (ES) št. 562/2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah), UL L 105 z dne 13. 4. 2006, str. 1.

[26] Člen 23 in naslednji Uredbe (ES) št. 562/2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja, UL L 105, 13.4.2006, str. 1.

[27] Člen 21(2) Schengenske konvencije.

[28] Glej Prilogo 22 Priporočila Komisije z dne 6. novembra 2006 o skupnem „Praktičnem priročniku za mejne policiste (Schengenski priročnik)“, ki ga pri opravljanju mejne kontrole oseb uporabljajo pristojni organi držav članic, C(2006) 5186 konč.

[29] Člen 25 Direktive o zahtevanih pogojih 2004/83/ES.

[30] Člen 6 Direktive o pogojih za sprejem 2003/9/ES.

[31] Člen 19(3) in člen 20(1)(e) Dublinske uredbe št. 343/2003 ter člen 7(2) Dublinske izvedbene uredbe št. 1560/2003.

[32] Člen 26(5) Direktive o začasni zaščiti 2001/55/ES.

[33] Ustanovljen s Sklepom Sveta 2006/688/ES.

[34] Na voljo na povezavi http://www.emn.europa.eu pod „EMN Studies“ (Raziskave EMN).

[35] Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o uporabi naslova III (Notranje meje) Zakonika o schengenskih mejah, COM(2010) 554 konč.

[36] Združeni zadevi C-188/10 in C-189/10, Melki in drugi.

[37] Člen 23 in naslednji..