SL Uradni list Evropske unije C 128/116

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o sporočilu Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Za celovit sporazum o podnebnih spremembah v Københavnu

(COM(2009) 39 konč.)

(2010/C 128/22)

Poročevalec: g. McDONOGH

Komisija je 28. januarja 2009 sklenila, da v skladu s členom 262 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjem dokumentu:

Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Za celovit sporazum o podnebnih spremembah v Københavnu

COM(2009) 39 konč.

Strokovna skupina za kmetijstvo, razvoj podeželja in okolje, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 2. septembra 2009.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 457. plenarnem zasedanju 4. in 5. novembra 2009 (seja z dne 5. novembra) s 168 glasovi za, 2 glasovoma proti in 3 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepi in priporočila

1.1 EESO izraža veliko razočaranje, ker voditelji držav in vlad EU še vedno niso dosegli dogovora o temeljnih odločitvah glede financiranja ukrepov na področju podnebnih sprememb.

1.2 EESO priporoča, da se v skladu z znanstvenimi ugotovitvami določi dolgoročni cilj (do leta 2050) v višini približno 2 toni ekvivalenta emisij CO2 na prebivalca na leto, da se tako globalno segrevanje omeji na manj kot 2 stopinji Celzija.

1.3 EESO izraža prepričanje, da bi si EU morala zastaviti ambiciozen vmesni cilj vsaj 30-odstotnega zmanjšanja svetovnih emisij toplogrednih plinov do leta 2020 v primerjavi z letom 1990, pod pogojem, da tudi v drugih razvitih državah in gospodarsko naprednejših državah v razvoju pride do primerljivega zmanjšanja.

1.4 Razvite države bi se morale zavezati, da bodo do leta 2050 zmanjšale emisije toplogrednih plinov za vsaj 80 % v primerjavi z letom 1990.

1.5 EESO se strinja s Komisijo, da bi se morale države v razvoju (razen najmanj razvitih afriških držav) skupaj zavezati, da bo povečanje njihovih emisij do leta 2020 za 15 do 30 % manjše, kot bi bilo, če ne bi bili sprejeti nobeni ukrepi.

1.6 Tudi emisije toplogrednih plinov v letalstvu in pomorskem prometu bi bilo treba vključiti v pogajanja v Københavnu.

1.7 EESO znova poudarja, da je treba bruto vrednost krčenja tropskih gozdov do leta 2020 zmanjšati za vsaj 50 % v primerjavi s sedanjim obsegom krčenja, hkrati pa je treba zagotoviti trajnostno gospodarjenje z gozdom, travnatimi površinami, mokrišči in šotišči v drugih razvitih državah ter v prihodnosti tudi v državah v razvoju.

1.8 EESO tako kot Evropska komisija podpira mednarodni dogovor o vključitvi novih fluoriranih plinov med pline, ki so navedeni v Kjotskem protokolu.

1.9 Treba je zagotoviti ustrezno financiranje za svetovne (in regionalne) raziskave, razvoj tehnologij in predstavitvene dejavnosti na področju podnebnih sprememb.

1.10 EESO podpira politiko proaktivnega izobraževanja in pomoči za spodbujanje boljšega razumevanja podnebnih sprememb in njihovih posledic med evropskimi državljani in širše.

1.11 Sedanja svetovna gospodarska recesija ne sme biti razlog za nesprejetje odločilnih in nujno potrebnih ukrepov na področju podnebnih sprememb.

2. Uvod

2.1 Ob upoštevanju najnovejših znanstvenih ugotovitev po četrtem poročilu o oceni Medvladnega foruma o podnebnih spremembah (IPCC) je EESO prepričan, da so bolj kot kdajkoli prej potrebni in takojšni ukrepi.

2.2 Vlade držav EU so leta 1996 kot najvišjo dopustno vrednost segrevanja ozračja v primerjavi s predindustrijskim obdobjem določile 2 stopinji Celzija; to sta potrdila tudi Evropski svet in Svet za okolje, pred kratkim pa tudi skupina strokovnjakov EU za podnebne spremembe, saj bi višji porast temperature lahko povzročil večje pretrese v družbi zaradi posledic za zdravje, pomanjkanja vode, negotove oskrbe s hrano in preseljevanja v begu pred posledicami podnebnih sprememb. Vendar pa meja 2 stopinji Celzija nikakor ne zagotavlja varnosti, saj se na primer led v Severnem ledenem morju naglo tali že pri sedanji povprečni svetovni temperaturi, ki je za 0,8 stopinj Celzija višja od predindustrijskih vrednosti.

2.3 Najnovejše znanstvene ugotovitve so bolj skrb zbujajoče kot ugotovitve četrtega poročila o oceni, ki ga je pripravil IPCC. Projekt Global Carbon Project je potrdil, da se količina emisij CO2 povečuje in da ta rast (v povprečju 3,5 % v obdobju 2000–2007, kar je skoraj štirikrat toliko kot povprečna 0,9-odstotna letna rast v obdobju 1990–1999) presega celo najbolj pesimistična predvidevanja posebnega poročila IPCC o morebitnih posledicah emisij.

3. Cilji za emisije

3.1 Ozadje

Razvite industrijske države, v katerih je leta 2008 živela približno milijarda od skupno 6,7 milijarde prebivalcev sveta, od leta 1950 povzročajo 70 % vseh emisij. V prihodnosti bodo večino emisij povzročale države, ki sedaj veljajo za „države v razvoju“.

Svetovne emisije so leta 1990 in 2000 znašale približno 40 gigaton (Gt) ekvivalenta CO2 na leto, leta 2008 pa približno 50 Gt ekvivalenta CO2. Količina svetovnih emisij na prebivalca letno je v letih 1990 in 2000 znašala med 7 in 7,5 ton, leta 2008 pa skoraj 8 ton. Skupina raziskovalcev s potsdamskega inštituta za raziskave podnebnih sprememb v Nemčiji je nedavno ugotovila, da je treba količino emisij toplogrednih plinov zmanjšati za več kot 50 % do leta 2050 v primerjavi z letom 1990, da bi nevarnost globalnega segrevanja za več kot 2 stopinji Celzija omejili na 25 % (kar še vedno ni zanemarljiva nevarnost).

3.2 EESO priporoča, da se v skladu z znanstvenimi ugotovitvami in ob splošnem znanstvenem soglasju določi dolgoročnejši cilj (do leta 2050) približno 2 ton ekvivalenta CO2 na prebivalca letno, kar ustreza cilju stabilizacije emisij toplogrednih plinov v višini 500 ppm ekvivalenta CO2. Na nacionalni ravni bi morali spodbujati cilj 2 ton na prebivalca letno.

3.3 EESO se strinja s cilji za zmanjšanje emisij, ki jih je predstavila Evropska komisija, v skladu s katerimi je treba svetovne emisije do leta 2050 zmanjšati za vsaj 50 % v primerjavi z letom 1990.

3.4 EESO se strinja s četrtim poročilom o oceni IPCC in ugotovitvami novejših raziskav, da bi se morale razvite države zavezati k zmanjšanju emisij za vsaj 80 % do leta 2050 v primerjavi z letom 1990.

EU je dala zgled, saj se je zavezala, da bo do leta 2020 zmanjšala svoje emisije za 20 % v primerjavi z ravnjo leta 1990.

3.5 EESO se strinja s Komisijo, da bi si morala EU, tako kot je predlagano, zastaviti višji cilj za zmanjšanje emisij do leta 2020, in sicer za 30 %, pod pogojem, da tudi v drugih razvitih državah in gospodarsko naprednejših državah v razvoju pride do primernega zmanjšanja. K temu cilju se morajo zavezati ne le vse države, navedene v Prilogi I Kjotskega protokola, ampak tudi vse države članice OECD in EU, države kandidatke EU in potencialne države kandidatke EU. Ta zaveza razvitih držav je nujna, morda celo pogoj za to, da jim bodo države v razvoju sledile in sprejele cilje. Te cilje je treba sčasoma ob upoštevanju najnovejših dostopnih ugotovitev znanstvenih raziskav pregledati, skupaj z načrtom s predvidenimi desetletnimi cilji za 2030 in 2040.

3.6 EESO izraža veliko zaskrbljenost zaradi premalo ambicioznih predlogov drugih pomembnih razvitih držav, kot so Združene države Amerike in Japonska, ki močno zaostajajo za predlaganimi zgoraj navedenimi cilji do leta 2020. Odbor za trgovino in energijo ameriškega kongresa je 21. maja 2009 sprejel zakonodajo o energiji in globalnem segrevanju, ki poziva k 17-odstotnemu zmanjšanju emisij do leta 2020 v primerjavi z letom 2005 (in ne v primerjavi z bistveno nižjimi vrednostmi leta 1990!) in k 83-odstotnemu zmanjšanju do leta 2050. Vendar pa mora ukrep, opisan na 930 straneh, pred uzakonitvijo potrditi še ameriška vlada, česar pa verjetno ne bo storila dovolj zgodaj pred decembrsko konferenco v Københavnu. EESO izraža zaskrbljenost zaradi posledičnega vpliva na uspeh pogajanj v Københavnu.

3.7 EESO je kritičen tudi glede premajhnih konkretnih finančnih zavez G8, osmih drugih držav in EU, ki so 9. julija 2009 v L’Aquili v Italiji sodelovale na forumu gospodarskih velesil o energiji in podnebju (Major Economies Forum on Energy and Climate). Medtem ko so se strinjale o globalnem dolgoročnem cilju zmanjšanja svetovnih emisij za vsaj 50 % do leta 2050 in – v okviru tega cilja – vsaj 80-odstotnem zmanjšanju do tega leta za razvite države, za zmanjšanje emisij niso navedle referenčnega leta niti se niso dogovorile o vmesnih ciljih (2020).

3.8 EESO se strinja s Komisijo, da bi se morale hkrati države v razvoju (razen najmanj razvitih afriških držav) skupaj zavezati, da bo povečanje njihovih emisij do leta 2020 za 15 do 30 % manjše, kot bi bilo, če ne bi bili sprejeti nobeni ukrepi.

EESO meni, da so za doseganje teh ciljev potrebni čimprejšnji in usklajeni ukrepi.

3.9 EESO meni, da je količina emisij na prebivalca ustrezen kazalnik za cilje zmanjšanja emisij za razvite države in države v razvoju, saj bi morali imeti vsi državljani enake pravice do emisij.

3.10 Parametre, kot je intenzivnost emisij CO2 (emisije CO2 na enoto BDP), bi lahko uporabljali kot kazalnike zmanjšanja, vendar EESO opozarja na previdnost pri njegovi uporabi, saj se lahko ta parameter zmanjša s povečanjem BDP države in ne z zmanjšanjem njenih skupnih emisij.

4. Emisije letalskega in pomorskega prometa

4.1 Emisije

4.1.1 Emisije mednarodnega (in nacionalnega) letalskega ter pomorskega prometa se v vsem svetu povečujejo: količina emisij toplogrednih plinov, ki jih povzroča mednarodno letalstvo, se je v obdobju 1990–2004 povečevala za 4,5 % letno, količina emisij mednarodnega pomorskega prometa pa v istem obdobju za 2,75 % letno. Kljub temu te emisije niso zajete v Okvirno konvencijo Združenih narodov o spremembi podnebja (UNFCCC) in Kjotski protokol. V skladu s podatki o emisijah CO2 v letalskem prometu v letu 2007 letalstvo povzroča približno 2 % svetovnih emisij, ta delež pa naj bi se v bližnji prihodnosti še povečal. Mednarodno združenje letalskih prevoznikov (IATA) je junija 2009 sprejelo vrsto ciljev za omejitev količine emisij toplogrednih plinov, ki jih povzroča letalstvo. IATA predlaga tudi, da se emisije obračunavajo (plačujejo) na svetovni in ne na regionalni ali lokalni ravni. Zadnja poročila Mednarodne pomorske organizacije (IMO) ugotavljajo, da mednarodni pomorski promet povzroča približno 843 MT emisij CO2 letno (približno 3,5 % vseh svetovnih emisij toplogrednih plinov), kar je enako količini emisij velike razvite države, kot je Nemčija.

4.2 Cilji

4.2.1 EESO se strinja s Komisijo, da je treba emisije, ki jih povzročata mednarodni letalski in pomorski promet, vključiti v sporazum iz Københavna: „do leta 2020 z zmanjšanjem emisij pod raven iz leta 2005 in do leta 2050 odločno pod raven iz leta 1990“. Poleg tega se EESO strinja s Komisijo, da se emisije mednarodnega letalskega in pomorskega prometa prištejejo k skupnim nacionalnim emisijam v okviru sporazuma iz Københavna, če do konca leta 2010 Mednarodni organizaciji za civilno letalstvo in Mednarodni pomorski organizaciji ne bo uspelo skleniti dogovora o ciljih za emisije. EESO poudarja, da je uporaba sistemov za trgovanje z emisijami na področju pomorskega prometa bistveno bolj zapletena kot pri letalskem prometu in da bi bil morda alternativen svetovni sistem veliko bolj učinkovit kot sistem EU ali kak drug regionalni sistem (glej tudi mnenje EESO o okolju prijaznejšem pomorskem prometu in prometu po celinskih plovnih poteh).

5. Emisije, ki jih povzročajo raba zemljišč in spremembe rabe zemljišč

5.1 Spremembe rabe zemljišč, predvsem krčenje gozdov, kurjenje šote in podobno, povzročajo približno 17,4 % sedanjih svetovnih emisij.

5.2 Zaradi visokega deleža emisij, ki jih povzročajo spremembe rabe zemljišč, EESO znova poudarja, da je treba bruto vrednost krčenja tropskih gozdov do leta 2020 zmanjšati za vsaj 50 % v primerjavi s sedanjo ravnjo (glej mnenje EESO o spopadanju z izzivi krčenja in propadanja gozdov z namenom preprečevanja podnebnih sprememb in izgube biotske raznovrstnosti).

5.3 Hkrati je treba zagotoviti trajnostno gospodarjenje z gozdovi, travnatimi površinami, mokrišči in šotišči, in sicer najprej v razvitih državah (in v prihodnosti tudi v državah v razvoju), da se zagotovi shranjevanje CO2 tudi v teh državah. Vse države bi morale sprejeti ukrepe za nadzor krčenja gozdov.

5.4 Evropa bi morala biti vzor pri spodbujanju ohranjanja gozdov, na primer tako, da bi zahtevala certifikacijo lesnih izdelkov iz gozdov, s katerimi se gospodari trajnostno.

5.5 Kmetijstvo in njegov vpliv na podnebne spremembe je obravnavano v ločenem mnenju EESO (1), zato ga to mnenje ne obravnava podrobneje.

6. Sektorski pristopi v okviru pogajanj o podnebnih spremembah

6.1 EESO predlaga, da se kot dopolnitev pogajanj o podnebnih spremembah prouči vloga sektorskega pristopa. Tako bi lahko po vzoru poročila delovne skupine za Kjotski protokol poleg nacionalnih ciljev za emisije določili tudi obvezujoče/prostovoljne kvantitativne/kvalitativne cilje v določenih sektorjih (na primer: elektrika, železo in jeklo, cement). Sektorski pristop je podrobneje opisan v zvezi z možnostmi blažitve podnebnih sprememb za svetovni sporazum o podnebnih spremembah.

7. Fluorirani plini

7.1 EESO se strinja s predlagano vključitvijo več novih industrijskih kemičnih snovi v prihodnji sporazum o podnebnih spremembah. Ena od teh snovi, dušikov trifluorid (NF3), se uporablja pri izdelavi osebnih računalnikov in zaslonov LCD ter je približno 17 000-krat bolj škodljiva kot CO2. Fluorirani ogljikovodiki (HFC) na primer niso zajeti v Montrealsko konvencijo in se uporabljajo namesto delno halogeniranih klorofluoroogljikovodikov (HCFC). Med drugim se razpravlja tudi o novi vrsti perfluoriranih ogljikovodikov (PFC) in HFC, trifluorometil žveplovem pentafluoridu (SF5CF3), fluoriranih etrih, perfluoropolietrih (PFPE) in ogljikovodikih (HC). Kemično industrijo se spodbuja k razvoju nadomestnih plinov za nove industrijske pline, ki močno vplivajo na globalno segrevanje.

7.2 Cilji

7.2.1 EESO tako kot Evropska komisija podpira mednarodni dogovor o vključitvi naslednjih fluoriranih plinov (F-plinov) med pline, ki so navedeni v Kjotskem protokolu: nove vrste HFC in PFC, trifluorometil žveplov pentafluorid, fluorirani etri, PFPE in HC, za katere bi morali najprej določiti mejne vrednosti, nato pa cilje za postopno zmanjšanje.

7.2.2 EESO priporoča, da spremljanje in nadzor koncentracije novih F-plinov postane pomemben del mednarodnih sporazumov.

8. Ukrepi za zmanjšanje emisij

8.1 EESO je trdno prepričan, da bi morale nacionalne vlade močno spodbujati stroškovno nezahtevno zmanjšanje porabe energije, na primer z ukrepi za energetsko učinkovitost v stavbah v obliki predpisov in določanja standardov. Lahko se sprejme zakonodaja za zmanjševanje količine odpadkov in spodbujanje recikliranja. S subvencijami se lahko spodbuja ljudi, da na svoje hiše namestijo sončne kolektorje, izboljšajo izolacijo itd.

8.2 Treba je spodbujati obnovljive vire energije. Tako je na primer treba zagotoviti subvencije za namestitev vetrnih turbin za proizvodnjo elektrike z možnostjo dovajanja elektrike v električno omrežje in za uporabo naprav za proizvodnjo bioplina, v katerih se s fermentacijo mešanice trave, rastlin, rži itd. proizvaja metan, ki se dovaja v omrežje. To je na podlagi zakona o obnovljivih virih energije uspelo Nemčiji, ki sedaj več kot 14 % električne energije proizvaja iz obnovljivih virov.

8.3 Treba je spodbujati zelene tehnologije in tehnologije z nizkimi emisijami CO2. Razvite države in države v razvoju je treba spodbujati k inovacijam in k prehodu k novim energetsko učinkovitim tehnologijam, kjer je to mogoče.

8.4 Obstoječe in nove elektrarne je treba izboljšati s številnimi ukrepi, kot so prehod na goriva z nizkimi emisijami CO2, povečanje deleža obnovljive ali jedrske energije in uporaba učinkovitejših tehnologij v elektrarnah.

8.5 EESO zagovarja uporabo začetnih naložb v manj razvitih državah za nakup najboljših tam razpoložljivih tehnologij ali najboljših razpoložljivih tehnologij, prilagojenih krajevnim razmeram.

9. Ukrepi prilagajanja

9.1 Akcijski načrt z Balija priznava, da bo treba prilagajanje izrecno vključiti v sporazum o podnebnih spremembah po letu 2012. Prilagajanje podnebnim spremembam, kar pomeni povečanje sposobnosti družbe za soočanje s posledicami podnebnih sprememb, so pred kratkim obravnavali na mednarodnem znanstvenem kongresu o podnebnih spremembah. 1. aprila 2009 je Evropska komisija predstavila belo knjigo (COM(2009) 147 konč.) o prilagajanju podnebnim spremembam, s pomočjo katere se EU in države članice lahko bolje pripravijo na posledice podnebnih sprememb.

9.2 EESO podpira predlog Komisije, da se v okviru sporazuma iz Københavna določi okvir za prilagajanje, ki mora zajemati naslednje elemente:

— strateški pristop k prilagajanju;

— vključitev ukrepov prilagajanja v glavne politike EU;

— prilagajanje na lokalni in regionalni ravni;

— podpora ukrepom prilagajanja v najmanj razvitih državah in majhnih otoških državah v razvoju prek globalnega zavezništva proti podnebnim spremembam (Global Climate Change Alliance) in okvira ukrepov UNFCCC za prilagajanje.

9.3 Za uspeh ukrepov prilagajanja je nujno treba pravično porazdeliti bremena in upoštevati posledice za delovna mesta in kakovost življenja skupin prebivalstva z nizkimi dohodki. Pri ukrepih prilagajanja je treba upoštevati tudi socialno razsežnost in vanje vključiti vse socialne partnerje.

10. Raziskave, razvoj tehnologij in predstavitvene dejavnosti na svetovni ravni

EESO je trdno prepričan, da je nujno treba zagotoviti finančna sredstva za raziskave, razvoj tehnologij in predstavitvene dejavnosti na svetovni (in regionalni) ravni. Treba je pripraviti programe raziskav, razvoja in predstavitvenih dejavnosti, da se bodo obnovljivi viri energije in tehnologije za soproizvodnjo toplote in električne energije za elektrarne hitreje razvijali, tehnično izboljševali in uvajali na trg.

10.1.1 EESO podpira namero Komisije (SEC(2008) 3104 konč.), da se integrirane raziskave na področju podnebnih sprememb izvajajo v okviru 7. okvirnega programa za raziskave (FP7). Priporoča tesnejše partnerstvo med Evropsko komisijo in IPCC v okviru FP7 ter s tem povezanih in prihodnjih programov raziskav.

10.1.2 EESO zagovarja močno podporo raziskavam, razvoju in predstavitvenim dejavnostim na področju tehnologij z nizkimi emisijami CO2 in energetsko učinkovitih tehnologij, ki jih je opredelila Mednarodna agencija za energijo, in tehnologij, opredeljenih v okviru Evropskega strateškega načrta za energetsko tehnologijo (načrt SET), da se pospeši razvoj in začetek uporabe strateško pomembnih tehnologij z nizkimi emisijami CO2 in energetsko učinkovitih tehnologij.

10.1.3 Celotno področje varstva intelektualne lastnine in držav v razvoju se je od leta 1995, ko je začel veljati Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (TRIPs), močno spremenilo. V skladu s sporazumom TRIPs so države v razvoju zavezane k spoštovanju tujih patentov. Odkar velja ta sporazum, se podjetja bolj zanimajo za prijavo patentov v državah v razvoju.

10.2 EESO podpira Komisijo pri naslednjih ciljih:

— izvajanje raziskav o posledicah podnebnih sprememb, prilagajanju in drugih oblikah blažitve posledic na nacionalni in mednarodni ravni;

— spodbujanje mednarodnega sodelovanja na področju znanosti in tehnologije pri vseh raziskavah, povezanih s podnebjem, vključno s tehnologijo z nizkimi emisijami CO2 in obnovljivimi viri energije, v vseh sektorjih;

— vsaj podvojitev števila raziskav, razvoja in predstavitvenih dejavnosti do leta 2012, do leta 2020 pa doseči, da jih bo štirikrat toliko kot zdaj, z znatno spremembo poudarka v smeri tehnologij z nizkimi emisijami CO2, zlasti obnovljivih virov energije.

11. Finančni viri

11.1 Celovit sporazum iz Københavna je treba podpreti z ustreznimi finančnimi viri. Razvite države bodo morale zelo kmalu predložiti finančne predloge, da bodo spodbudile države v razvoju in dosegle, da bodo tudi same ukrepale. Financiranje je skupaj s cilji, o katerih se bodo dogovorile razvite države in države v razvoju, ključni dejavnik uspeha ali neuspeha v Københavnu.

11.2 Prizadevanja EU v zvezi s konferenco v Københavnu se ne zdijo kaj prida prepričljiva, saj so voditelji držav in vlad EU na srečanju 18. in 19. junija 2009 preložili ključne odločitve o financiranju ukrepov na področju podnebnih sprememb in ugotovili le, da mora to financiranje temeljiti na načelu sposobnosti plačevanja in odgovornosti za emisije.

11.3 Evropski svet še ni sprejel sklepa o financiranju, vprašanje pa se ne obravnava kot nujno, zato EESO izraža veliko zaskrbljenost. Zelo je zaskrbljujoče, da razvite države, vključno z EU, doslej še niso dale zadostnih obljub ali sprejele zadostnih obvez o financiranju.

11.4 Naložbe v sektorje, kot so tehnologije za energetsko učinkovitost in široka paleta tehnologij, ki temeljijo na nizkih emisijah CO2, bodo spodbudile gospodarsko rast in povečale varčevanje z energijo.

11.5 Ukrepe za zmanjšanje emisij v državah v razvoju je treba financirati iz domačih in zunanjih virov, svetovnega trga ogljika in prispevkov razvitih držav:

— : večina naložb do leta 2020 in ukrepi za varčevanje energije bi morali biti povezani z dokaj nizkimi stroški – na primer ukrepi za večjo energetsko učinkovitost v gospodinjstvih, v stavbah in v zasebnem sektorju; vladne politike na področju okolja in energetike pa lahko spodbudijo donosnost tega financiranja. Drugi morebitni viri financiranja so subvencije in posojila v okviru nacionalnih, mednarodnih in dvostranskih programov.

— : za ukrepe za blažitev posledic emisij, ki presegajo možnosti z nizkimi stroški ali pa možnosti, ki prinašajo neto korist v kratkem obdobju, in kjer višina naložb presega možnosti ustrezne države v razvoju, je treba zagotoviti različne vire in inovativne mehanizme financiranja, vključno z javnimi sredstvi in mednarodnimi mehanizmi trgovanja z emisijami. EESO podpira prizadevanja Komisije, da s povezovanjem sistema EU za trgovanje z emisijami (EU-ETS) z drugimi primerljivimi sistemi za trgovanje z emisijami do leta 2015 vzpostavi trg ogljika na celotnem območju OECD, do leta 2020 pa še širše.

11.6 Evropski svet je poudaril, da je treba podrobneje proučiti mednarodne mehanizme financiranja. Zadevo bo znova obravnaval na svojem oktobrskem zasedanju. Ker bo konferenca v Københavnu že decembra, je EESO prepričan, da je to zelo pozno.

EESO podpira mnenje Komisije, da morajo razvite države svoj delež prispevati s pomočjo javnega financiranja in uporabo mehanizma dobropisov za ogljik. Prispevki javnega financiranja morajo biti primerljivi in osnovani na načelu odgovornosti povzročitelja ter gospodarskih zmožnosti posamezne države. O obsegu prispevkov se je treba pogajati in jih vključiti v sporazum iz Københavna:

i) z določitvijo letne finančne obveznosti razvitih držav na podlagi sprejete formule (ki temelji na kombinaciji načela odgovornosti povzročitelja in njegove zmožnosti, da plača);

ii) ali tako, da vsaka razvita država da na voljo določen odstotek svojih dovoljenih emisij; te emisijske pravice se nato na dražbi prodajo vladam na dogovorjeni mednarodni ravni.

11.7.1 EESO zlasti pozdravlja mehiški predlog, da mora vsaka država na svetu prispevati v skupni sklad, višina prispevka pa naj temelji na formuli, ki upošteva število prebivalstva vsake države, BDP in količino emisij toplogrednih plinov. Skupni sklad bi nato razdelili med vse države glede na njihove potrebe po zmanjšanju emisij, uvajanju zelenih tehnologij in prilagajanju posledicam podnebnih sprememb.

11.8 EESO

— se strinja s predlogom Komisije o nadaljnjem razvoju sistemov za trgovanje z emisijami, in sicer najprej med razvitimi državami, nato pa sčasoma med najpomembnejšimi državami v razvoju;

— podpira tudi spremembe mehanizma čistega razvoja (CDM), ki se nanaša na konkretne projekte in je zato povezan z visokimi transakcijskimi in upravnimi stroški. Možen razvoj je prehod od sedanjega mehanizma CDM, ki temelji na projektih, na sektorski mehanizem CDM. Druga možnost je CDM, ki temelji na tehnološkem razvoju in prenosu tehnologije, kar je v skladu z zahtevami akcijskega načrta z Balija.

11.9 Predvideni stroški za doseganje dolgoročnih ciljev do leta 2050 niso majhni, in sicer znašajo 2 % sedanjega BDP, vendar pa bodo bistveno višji, če ne bodo sprejeti odločni ukrepi.

12. Ozaveščanje javnosti

12.1 Treba je povečati ozaveščenost širše javnosti o resnosti sedanjega položaja v zvezi z globalnim segrevanjem in njegovimi posledicami, če na področju podnebnih sprememb ne bodo nemudoma sprejeti nobeni ukrepi.

12.2 Državljane je treba spodbujati in podpirati pri tem, da prispevajo svoj delež z uporabo okolju prijaznejših oblik energije, kupovanjem energetsko učinkovitejših izdelkov in storitev ter z zmanjšanjem lastnih emisij CO2.

12.3 EESO meni, da bi morale države prek medijev državljanom sporočati, da je treba nujno ukrepati in varčevati z energijo ter zagotoviti alternativne vire energije (ki niso fosilna goriva) ter tako prispevati k zmanjšanju škodljivih emisij toplogrednih plinov. Vprašanja v zvezi s podnebnimi spremembami je treba vključiti tudi v učne načrte osnovnih in srednjih šol, četudi v okviru dolgoročne strategije.

EESO podpira politiko proaktivnega izobraževanja, ki jo predlaga Komisija za spodbujanje boljšega razumevanja posledic podnebnih sprememb.

12.4 EESO je trdno prepričan, da bi moral Evropski svet spodbujati države članice, da v okviru nacionalnih pristojnosti podprejo in olajšajo vključevanje lokalnih in regionalnih oblasti, podjetij, sindikatov in drugih predstavnikov organizirane civilne družbe v spodbujanje strategij in pobud v zvezi s podnebnimi spremembami.

12.5 EESO meni tudi, da bi morale lokalne, regionalne in nacionalne oblasti tesneje sodelovati pri mobilizaciji državljanov in zasebnega sektorja za ustvarjanje trdne baze znanja o učinkih in posledicah podnebnih sprememb. Tako se je na primer približno 500 občin v okviru pobude EU Konvencija županov zavezalo k zmanjšanju svojih emisij CO2 za več kot 20 % do leta 2020.

13. Klavzula o pregledu

13.1 EESO poudarja, da mora biti sestavni del sporazuma občasen pregled splošnega napredka in skladnosti obvez ter ukrepov, vključno s celovitim pregledom leta 2015.

V Bruslju, 5. novembra 2009 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) UL C 27, 3.2.2009, str. 59-65.