Enakovrednost na področju finančnih storitev

1.Uvod

EU si je dosledno prizadevala za krepitev notranjega trga finančnih storitev z uvedbo enotnih pravil in skupne nadzorne strukture za svoje države članice. Z vzpostavitvijo bančne unije in postavljanjem temeljev za unijo kapitalskih trgov je na tem področju v zadnjih letih dosegla konkreten napredek.

V skladu z globalno naravo finančnih trgov EU upošteva, kako njen notranji okvir za finančne storitve zajema čezmejne dejavnosti in izpostavljenosti tveganjem v tretjih državah ter kako se ta okvir prepleta z drugimi regulativnimi ureditvami. Hkrati EU spremlja in se po potrebi dinamično odziva na zunanji razvoj regulativnih in nadzornih ureditev (torej na izboljšanje ali poslabšanje dvostranskega sodelovanja/vzajemnega zaupanja), ki lahko vpliva na širše regulativno okolje za udeležence na trgu, ki so dejavni v EU. Pri tem si prizadeva ohraniti prožen in učinkovit bonitetni okvir, ki obravnava tveganja, povezana s čezmejnimi dejavnostmi, v kolikor vplivajo na finančno stabilnost EU, celovitost trga, varstvo vlagateljev in enake konkurenčne pogoje na notranjem trgu. To nenazadnje pomeni, da je treba preprečiti nasprotujoče si zahteve in zmanjšati možnosti za regulativno arbitražo.

EU ni edino regulativno območje, ki se sooča s tem izzivom. Zakonodaja EU na področju finančnih storitev in finančni regulativni sistemi v tretjih državah črpajo iz mednarodnih standardov, ki so jih skupaj razvili mednarodni organi, kot so Odbor za finančno stabilnost, Baselski odbor za bančni nadzor, Mednarodno združenje zavarovalnih nadzornikov in Mednarodno združenje nadzornikov trga vrednostnih papirjev, pod političnimi usmeritvami skupine G-20. Mednarodni standardi vsem jurisdikcijam pomagajo, da lahko podobna tveganja obravnavajo na podoben način in da se lahko izognejo tekmovanju v zniževanju standardov, ki bi lahko privedlo do finančne nestabilnosti in širjenja negativnih vplivov na svetovnih trgih. Splošni okvir G-20 temelji tudi na mreži dvostranskih dogovorov o sodelovanju na regulativni in nadzorni ravni. Sodelovanje prispeva k vzpostavljanju medsebojnega razumevanja in zaupanja med jurisdikcijami, kar je pogoj za obvladovanje čezmejnih tveganj. EU je trdno zavezana globalnemu regulativnemu zbliževanju na področju mednarodnih standardov. Hkrati pa je namen teh globalnih okvirov določanje splošnih standardov in zato niso vedno primerni za obravnavanje konkretnih vprašanj, ki se pojavijo v posebnih dvostranskih kontekstih.

Jurisdikcije po vsem svetu uporabljajo različne metode za notranje upravljanje različnih tveganj in izzivov, ki izhajajo iz čezmejnih dejavnosti. Te metode segajo vse od uporabe nacionalne ureditve v čezmejnih primerih, odloga uporabe pravil tretjih držav in nadzornih rezultatov pa do popolnega izvzetja nekaterih čezmejnih dejavnosti.

Glavni pristop EU, ki se imenuje enakovrednost, vključuje pozitivno oceno okvira tretje države, ki omogoča zanašanje na pravila tretjih držav in delo nadzornika v tretji državi. V praksi lahko EU določi, da je regulativna ali nadzorna ureditev tretje države enakovredna ustrezni ureditvi EU, kar organom v EU omogoča, da se zanašajo na skladnost nadzorovanih subjektov z enakovrednimi pravili v takšni tretji državi. Ta pristop vključuje postopke odločanja Komisije, pred katerimi se opravi ocena, pri kateri se upoštevajo merila, določena v zakonodaji EU. Od samega začetka vključuje tudi dialog z organi tretjih držav, ki se ocenjujejo. Ta pristop usklajuje učinkovitost enotnih pravil in nadzora EU ter izvrševanja s strani organov EU z zagotavljanjem ustreznih možnosti za čezmejne dejavnosti na področju finančnih storitev in trgov. Sklepi o enakovrednosti lahko dejansko prispevajo k spodbujanju čezmejnega poslovanja.

Danes zakonodaja EU o finančnih storitvah vključuje približno 40 določb, ki Komisiji omogočajo sprejemanje sklepov o enakovrednosti. Na njihovi podlagi je Komisija do danes sprejela več kot 280 sklepov o enakovrednosti za več kot 30 držav, in sicer za različna področja finančnega sektorja.

Enakovrednost s pravili EU se je izboljšala v številnih zakonodajnih aktih, o katerih so se nedavno dogovorili zakonodajalci EU in ki se nanašajo na evropske nadzorne organe, infrastrukturo evropskega trga ter bonitetno obravnavo investicijskih podjetij. Te izboljšave so poudarile, da morajo biti sklepi o enakovrednosti in nadzorne odločitve, ki jim sledijo, občutljivi na tveganje, natančno odražati regulativno in nadzorno ureditev tretje države, ki se ocenjuje, ter upoštevali učinek dejavnosti tretjih držav na trge EU. Prav tako te izboljšave jasno določajo, da mora tretja država stalno zagotavljati skladnost z merili in pogoji, pod katerimi se sprejme sklep o enakovrednosti.

Glede na to, da bodo omenjene izboljšave kmalu postale del pravil EU, in ob upoštevanju razvoja mednarodnih politik je zdaj pravi trenutek za pregled splošnega pristopa EU k enakovrednosti in predstavitev nekaterih izzivov, s katerimi se ta politika sooča danes. Februarja 2017 so službe Komisije objavile delovni dokument služb Komisije s prvo celovito oceno enakovrednosti na področju finančnih storitev. To sporočilo na podlagi omenjenega tehničnega dela določa trenutne prednostne naloge Komisije na področju enakovrednosti, opisuje nedavne izboljšave zakonodaje ter navaja ključne vidike postopkov ocenjevanja in odločanja. Nazadnje je predstavljeno nedavno in tekoče delo v zvezi z ocenjevanjem in spremljanjem enakovrednosti.

2. Namen enakovrednosti

EU je trdno zavezana spodbujanju odprtih, pravičnih in učinkovitih finančnih trgov, ki delujejo v skladu s strogimi bonitetnimi okviri in okviri poslovanja. Enakovrednost je eden od ključnih instrumentov, ki jih ima EU na voljo za doseganje tega cilja v zunanji razsežnosti notranjega trga, ker spodbuja skladnost in vzajemno združljivost med ustreznimi deli okvira EU in ustreznimi pravili v tretjih državah. Politika enakovrednosti s pravili EU zato izpolnjuje tri cilje:

·usklajuje potrebo po finančni stabilnosti in zaščiti vlagateljev v EU na eni strani s koristmi, ki jih prinaša ohranjanje odprtega in globalno povezanega finančnega trga EU na drugi;

·je ključnega pomena za spodbujanje regulativnega zbliževanja v zvezi z mednarodnimi standardi;

·je pomemben sprožilec za vzpostavitev ali nadgradnjo nadzornega sodelovanja z zadevnimi partnerji iz tretjih držav.

Ta splošni vidik politike mora upoštevati tudi interese udeležencev na trgu, ki se seveda osredotočajo na neposrednejše prednosti sklepov o enakovrednosti, tj. organom v EU omogočiti, da se zanašajo na skladnost nadzorovanih subjektov z enakovrednimi pravili v tretji državi, kot so:

·zmanjšanje (ali celo odprava) prekrivanja zahtev glede skladnosti za udeležence na trgu iz EU in tretjih držav;

·nekatere storitve, izdelki in dejavnosti družb iz tretjih držav postanejo sprejemljivi za regulativne namene v EU, s čimer se olajša njihova dostopnost na trgu EU;