Uredba se uporablja za nacionalne zaščitne ukrepe v civilnih zadevah, odrejene v okviru civilnih in upravnih postopkov. Natančneje, uporablja se za ukrepe, s katerimi se nalagajo obveznosti osebi, ki povzroča tveganje za telesno ali duševno celovitost druge osebe, in katerih namen je zaščititi to drugo osebo. Uredba se uporablja za vse žrtve. Zajema tri najpogostejše vrste nacionalnih zaščitnih ukrepov:

Uredba dopolnjuje Direktivo za zagotovitev, da v okviru EU ni pravnih vrzeli za vzajemno priznavanje zaščitnih ukrepov za žrtve kaznivih dejanj. Zato je treba to poročilo brati skupaj s poročilom o izvajanju Direktive, ki ga je Komisija objavila 11. maja 2020. Poročili skupaj zagotavljata popolno sliko o minimalnih pravilih, ki se uporabljajo v EU, o nadnacionalnem priznavanju in izvrševanju zaščitnih ukrepov s strani pristojnih organov v državah članicah.

Kot se zahteva s členom 21 Uredbe, je v tem poročilu ocenjena njena uporaba. Evropska komisija mora poročilo o uporabi Uredbe in po potrebi morebitne predloge za spremembe predložiti tudi Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru. Čeprav je bilo treba poročilo predložiti do 11. januarja 2021, je bila Komisija zaradi izbruha pandemije COVID-19 v prvi polovici leta 2020 pod velikim pritiskom, saj je morala obravnavati nujne zadeve, povezane s COVID-19. Ocena in njena objava sta bili tako odloženi.

Cilj Direktive in Uredbe je doseči ta cilj z zagotavljanjem pravne podlage za pristojne organe v državah članicah, da priznajo odredbe o zaščiti, odobrene v drugi državi članici. V skladu s tem pravnim okvirom morajo vse države članice priznati in izvršiti tako odredbe o zaščiti v kazenskih zadevah kot tudi zaščitne ukrepe v civilnih zadevah, izdane v drugi državi članici.

Direktiva in Uredba skupaj z Direktivo 2012/29/EU o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj (v nadaljnjem besedilu: direktiva o pravicah žrtev) tvorita usklajen sklop ukrepov. S tem se krepijo pravice in zaščita žrtev in morebitnih žrtev kaznivih dejanj, ko potujejo ali se preselijo v drugo državo članico.

·organi, ki so pristojni za prilagoditev zaščitnih ukrepov, in

·organi, pri katerih je treba uveljavljati zaščitni ukrep, odrejen v drugi državi članici (in ki so pristojni za izvršitev takega ukrepa),

To poročilo se osredotoča na določbe, ki tvorijo jedro Uredbe in so ključnega pomena za nemoteno delovanje vzajemnega priznavanja zaščitnih ukrepov v civilnih zadevah po vsej EU.

Komisija je za pripravo tega poročila uporabila dve dodatni študiji, ki sta dopolnili podatke držav članic. Natančneje, Komisija je črpala iz študije, ki jo je Evropski parlament objavil leta 2017. Študija je obravnavala delovanje vzajemnega priznavanja zaščitnih ukrepov v civilnih zadevah v okviru ocene izvajanja Direktive. Komisija se je poglobila tudi v končno študijo POEMS, projekta, ki se je med letoma 2012 in 2014 financiral iz programa Komisije DAPHNE. V študiji se je opredelila zakonodaja in ocenil učinek odredb o zaščiti v državah članicah.

Analiza Komisije večinoma temelji na neposrednih informacijah držav članic. Komisija je osnovne podatke pridobila iz obvestil držav članic v skladu s členom 18(1). V teh obvestilih so navedeni pristojni organi in jeziki, sprejeti za namene Uredbe. Poleg tega je Komisija proučila odgovore na vprašalnik o uporabi Uredbe od začetka njene veljavnosti. Komisija je ta vprašalnik julija 2021 poslala pristojnim organom v državah članicah in nanj je odgovorilo 19 držav članic. Od vseh držav članic jih je 16 potrdilo, da njihov pravni sistem omogoča zaščitne ukrepe v civilnih zadevah. Komisija je dodatne informacije o pristojnih organih v državah članicah zbrala z uporabo portala e-pravosodje.

V praksi oseba, ki prejme zaščito na podlagi enega ali več nacionalnih zaščitnih ukrepov (v nadaljnjem besedilu: zaščitena oseba), vloži zahtevo pri organu države članice, v kateri se odredijo zaščitni ukrepi (v nadaljnjem besedilu: organ izdajatelj). Če se zahtevi ugodi, organ izdajatelj v tej državi članici (v nadaljnjem besedilu: država članica izvora) izda potrdilo. Nato organ izdajatelj to potrdilo pošlje pristojnemu organu druge države članice (v nadaljnjem besedilu: zaprošena država članica), da se zaščitni ukrepi priznajo in izvršijo na ozemlju zaprošene države članice. Pristojni organ zaprošene države članice lahko v podobnem primeru sprejme kateri koli ukrep, ki je na voljo v skladu z njegovo nacionalno zakonodajo, da ohrani zaščito zaščitene osebe na ozemlju zaprošene države članice. Zaprošena država članica mora žrtvi zagotoviti enako raven zaščite, kot bi jo v podobnem primeru zagotovila svojim državljanom.

Odredbe o zaščiti običajno pomenijo relativno omejeno kršitev svobode gibanja osebe, ki povzroča tveganje. Izdaja in spremljanje odredb o zaščiti praviloma ne vključujeta večjih finančnih naložb. Vendar pa lahko pomagata zmanjšati in preprečiti nasilje.

Žrtve takšnih kaznivih dejanj so še posebej izpostavljene sekundarni in ponavljajoči se viktimizaciji, ustrahovanju in maščevanju. V praksi so ženske glavne upravičenke do zaščitnih ukrepov.

V skladu s členom 18(1), točka (a), Uredbe morajo države članice Komisijo obvestiti o vrstah organov, pristojnih za zadeve, ki jih ureja Uredba. Do julija 2015 so razen ene vse države članice, za katere je Uredba zavezujoča, Komisiji sporočile potrebne informacije.

Končno poročilo POEMS iz leta 2015 in študija Evropskega parlamenta iz leta 2017 sta pokazala, da vse države članice določajo neko obliko odredb o zaščiti v kazenskih ali civilnih zadevah. Vendar sta obe študiji ugotovili, da se zakoni na področju odredb o zaščiti in ravni zaščite v EU znatno razlikujejo ter zato lahko ovirajo nemoteno delovanje Direktive in Uredbe, ki skupaj sestavljata pravni okvir EU.

Komisija je prejela potrditev 16 držav članic, da njihovi pravni sistemi omogočajo zaščitne ukrepe v civilnih zadevah. Od vseh držav članic so štiri potrdile, da ne omogočajo zaščitnih ukrepov v civilnih zadevah ali potrdil, ki jih zajema Uredba. Komisija je to upoštevala pri pripravi poročila.

Uredba upošteva različne pravne tradicije držav članic in ne posega v nacionalne sisteme za odreditev zaščitnih ukrepov. To pomeni, da držav članic ne zavezuje, da spremenijo svoje nacionalne sisteme, da bi lahko odredile zaščitne ukrepe v civilnih zadevah. Prav tako ne zavezuje držav članic k uvedbi zaščitnih ukrepov v civilnih zadevah za uporabo Uredbe (uvodna izjava 12).

Od vseh držav članic, za katere se uporablja Uredba, jih je 20 sporočilo, da so organi, pristojni za odreditev in izdajo zaščitnih ukrepov v civilnih zadevah, krajevno pristojna sodišča. To vključuje sodišča prve stopnje, pritožbena sodišča in vrhovna sodišča. Od vseh držav članic jih je pet izrecno navedlo družinska sodišča ali oddelke sodišč za družinske zadeve, ena država članica pa delovno sodišče. Poleg tega so štiri države članice sporočile, da so pristojni tudi državni tožilci.

Da bi se upoštevale različne vrste organov, ki v državah članicah odrejajo zaščitne ukrepe v civilnih zadevah, se Uredba uporablja za odločbe tako sodnih organov kot upravnih organov. Vendar morajo upravni organi ponuditi jamstva glede svoje nepristranskosti in pravice strank do sodnega nadzora. To tudi pomeni, da policijski organi ne morejo biti organi izdajatelji (uvodna izjava 13). Ena država članica je Komisijo obvestila, da je pristojen župan mesta. Druga država članica je sporočila, da lahko policija kot organ, ki ima pooblastila javne uprave, odredi začasne preventivne omejevalne ukrepe in izda potrdila.

V skladu s členom 18(1), točka (a)(ii), Uredbe morajo države članice Komisijo obvestiti o vrstah organov:

·pri katerih je treba uveljavljati zaščitni ukrep, odrejen v drugi državi članici, in/ali

·ki so pristojni za izvršitev takega ukrepa.

Od vseh držav članic jih je 12 imenovalo sodišča, od katerih so vse razen ene izrecno imenovale krajevno pristojna sodišča, kot so okrožna sodišča, mestna sodišča ali okrajna sodišča. V treh državah članicah so pristojni državni tožilci, v štirih drugih pa sodni izvršitelj. Poleg tega je osem držav članic za izvršitev zaščitnih ukrepov zadolžilo organe pregona. Zdi se, da je v dveh državah članicah policija neposredno pristojna za priznavanje potrdil in izvrševanje zaščitnih ukrepov.

V skladu s členom 18(1), točka (a)(iii), Uredbe morajo države članice Komisijo obvestiti o vrstah organov, ki so pristojni za prilagoditev zaščitnih ukrepov. Od vseh držav članic jih je 18 izrecno imenovalo krajevno pristojna sodišča, kot so okrožna sodišča, mestna sodišča, okrajna sodišča ali predsednik lokalnega sodišča. Nadalje so tri države članice imenovale sodišča ali sodišča prve stopnje na splošno, dve državi članici državne tožilce in dve drugi sodnega izvršitelja.

V skladu s členom 18(1), točka (a)(iv), Uredbe morajo države članice Komisijo obvestiti o vrstah organov, pri katerih se vloži prošnja za zavrnitev priznanja (in izvršitve). Od vseh držav članic jih je 17 izrecno imenovalo krajevno pristojna sodišča. Štiri države članice pa so sporočile druge vrste sodišč, kot so sodišča prve stopnje, prekrškovna sodišča in pritožbena sodišča.

3.2.Jezikovna ureditev (člen 18(1), točka (b), člen 16, člen 4(2), točka (c), in člen 5(3))

Če je potrebno, mora zaščitena oseba, ki želi uveljavljati zaščitni ukrep v zaprošeni državi članici, pristojnim organom predložiti prevod potrdila (člen 4(2), točka (c)). Ta prevod lahko zahteva od države članice izvora (člen 5(3)).

Potrdilo mora biti prevedeno v enega od uradnih jezikov zaprošene države članice ali v uradni jezik EU, ki ga je ta država članica sporočila kot sprejemljivega (člen 16(1)). Države članice so morale te informacije Komisiji sporočiti do 11. julija 2014 (člen 18(1), točka (b)). Od vseh držav članic jih je ta rok upoštevalo osem. Do julija 2015 so razen ene vse države članice, za katere je Uredba zavezujoča, Komisiji sporočile potrebne informacije.

Od vseh držav članic jih tri sprejemajo potrdila v angleščini, ena pa je Komisijo obvestila, da eno od okrožnih sodišč sprejema potrdila v italijanščini. Poleg tega dve državi članici sprejemata potrdila v dodatnih jezikih na podlagi vzajemnosti.

3.3.Postopkovna jamstva za osebo, ki povzroča tveganje (členi 6, 11, 12 in 13)

Uredba določa posebne zaščitne ukrepe za zagotovitev, da se, če zaščitena oseba zahteva izdajo potrdila, spoštujejo pravice do obrambe osebe, ki povzroča tveganje (člen 6). Zlasti mora pristojni organ preveriti, ali je bila oseba, ki povzroča tveganje:

·obveščena o zaščitnem ukrepu (ali o njegovi prilagoditvi v skladu s členom 11(3)),

·obveščena o začetku postopka ali

·ima pravico do izpodbijanja zaščitnega ukrepa v državi članici izvora.

V petih državah članicah je oseba, ki povzroča tveganje, o zaščitnem ukrepu obveščena osebno, po sodnem izvršitelju ali sodnem uradniku.