SL Uradni list Evropske unije C 255/1

458. PLENARNO ZASEDANJE 16. IN 17. DECEMBRA 2009

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o trgovini in zanesljivi preskrbi s hrano

(raziskovalno mnenje)

(2010/C 255/01)

Poročevalec: g. CAMPLI

Soporočevalec: g. PEEL

Margot Wallström, podpredsednica Evropske komisije, je v dopisu z dne 21. januarja 2009 Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosila, da v skladu s členom 262 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti pripravi raziskovalno mnenje o naslednji temi:

Trgovina in zanesljiva preskrba s hrano.

Strokovna skupina za zunanje odnose, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela dne 19. novembra 2009. Poročevalec je bil g. CAMPLI, soporočevalec pa g. PEEL.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 458. plenarnem zasedanju 16. in 17. decembra 2009 (seja z dne 16. decembra) s 191 glasovi za, 1 glasom proti in 6 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepi in priporočila

1.1 Sklepne ugotovitve

1.1.1 Po mnenju Evropskega ekonomsko-socialnega odbora (EESO) je pravica do hrane ena od temeljnih državljanskih pravic, enako kot pravica civilne družbe, da poseže v vsa dogajanja na tem področju; EESO meni, da je zanesljiva preskrba s hrano na svetovni ravni ena od temeljnih človekovih pravic.

1.1.2 Čeprav se na svetu proizvede dovolj hrane za vse, danes več kot milijarda ljudi nima dostopa do zadostne količine hrane. Glavni razlog za to nezanesljivo preskrbo s hrano je revščina, povezana s propadanjem gospodarstva, prehrambnih tradicij in infrastruktur lokalnih trgov, kar je posledica mednarodnih strategij, sprejetih v 80-ih letih prejšnjega stoletja.

1.1.3 EESO se zaveda, da bi v okviru dopolnilne razvojne politike, usmerjene v zmanjšanje revščine in povečanje dohodkov, regulirana trgovina posameznikom in skupinam ljudi lahko pomagala iz negotovega položaja, tudi v okviru razvoja regionalnih trgov.

1.1.4 Vsesplošno zatekanje k protekcionističnim ukrepom ne prispeva k zanesljivi preskrbi s hrano na svetovni ravni, saj ne omogoča zadostne prožnosti in zlasti v Afriki ovira vsakršno dejansko regionalno povezovanje.

1.1.5 Po mnenju EESO mora regulirana trgovina v svoje procese odločanja in ukrepe za izvajanje zajeti načela pravice do hrane, države pa ne smejo sprejemati mednarodnih obveznosti, ki bi bile v nasprotju s temi načeli.

1.1.6 EESO se zaveda, da so politike, usmerjene k samozadostnosti preskrbe s hrano, z ekonomskega vidika drage in niso v skladu s pristopom upravljanja na svetovni ravni. Hkrati pa priznava, da je neodvisnost pri preskrbi s hrano legitimna pravica naroda, da sam opredeli politike za doseganje zanesljive preskrbe s hrano in trajnega zagotavljanja hrane za svoje prebivalstvo, ob spoštovanju neodvisnosti drugih pri preskrbi s hrano.

1.1.7 EESO poudarja, da je potrebna reforma instrumentov, organov in ukrepov za upravljanje zanesljive preskrbe s hrano na svetovni ravni in trgovine, v skladu z načeli in prakso usklajenosti politike za razvoj.

1.1.8 Po mnenju EESO bi lahko vse možne in koristne strategije za zmanjšanje revščine in bolj zanesljivo preskrbo s hrano prinesle dobre in stabilne rezultate, če bi jih hkrati spremljal napredek pri demokratičnih procesih in krepitvi pravne države v državah, kjer je preskrba s hrano nezanesljiva.

1.2 Priporočila

1.2.1 EESO v skladu s političnim pristopom na svetovni ravni predlaga naslednja splošna priporočila:

1.2.1.1 EU naj uresniči evropsko soglasje o razvoju, da se spodbudi oblikovanje jasne politične strategije, prepoznavne med našimi svetovnimi partnerji, ter da prevzame vodilno vlogo pri temeljiti reformi sistema, ki povezuje Organizacijo ZN za prehrano in kmetijstvo (FAO), Svetovni program za hrano (WFP) in Mednarodni sklad za kmetijski razvoj (IFAD);

1.2.1.2 EU naj vključi načela pravice do hrane v svojo trgovinsko politiko in začne sodelovati z drugimi članicami STO, da bi ta načela postala sestavni del večstranskih pogajanj;

1.2.1.3 EU naj preuči, kako bi lahko v luči politike družbene odgovornosti podjetij spremljali posledice gospodarske in trgovinske dejavnosti evropskih podjetij in podjetij s sedežem v EU na zanesljivost preskrbe s hrano na svetovni ravni. EESO se zavezuje, da bo pripravil mnenje na lastno pobudo o evropskem kmetijstvu (agrobusiness) v svetu ter strategijah, izzivih in najboljših praksah;

1.2.1.4 EU naj v prihodnje sporazume o gospodarskem partnerstvu in druge sporazume o prosti trgovini vključi institucionalno vlogo civilne družbe, kakor je že določeno v sporazumu CARIFORUM-ES;

1.2.1.5 mednarodne finančne institucije naj vzpostavijo ustrezno zakonodajo za finančne trge, da bi preprečili špekulacije v zvezi s kmetijskimi proizvodi;

1.2.1.6 mednarodne zdravstvene in okoljske organizacije naj nasprotujejo prehrani s preveč živalskimi beljakovinami;

1.2.1.7 mednarodna skupnost naj oblikuje mednarodni sistem rezerv hrane, ki bi bil tesno povezan s sistemom zgodnjega opozarjanja organizacije FAO;

1.2.1.8 mednarodna skupnost naj pregleda klasifikacijo OZN, da bi jasno ločevali med državami v razvoju s srednjimi dohodki in revnejšimi državami v razvoju ter manj razvitimi državami;

1.2.1.9 vse članice STO in zlasti EU naj v pogajanja vključijo presojo vplivov in ranljivosti po posameznih državah in skupinah ljudi;

1.2.1.10 članice STO naj dovolijo začasne ukrepe za omejevanje izvoza, ki ohranjajo nizke cene hrane v državah v razvoju, in prispevajo k obvladovanju prehranske krize za določene skupine ljudi;

1.2.1.11 države v razvoju naj trajno vključijo združenja kmetov v načrte za razvoj kmetijstva in okrepijo vse oblike organizirane proizvodnje, ki so jih vzpostavili kmetje, ter tiste, ki jih podpirajo delavci in potrošniki.

1.2.2 EESO v zvezi s pogajanji v okviru EPA (Economic Partnership Agreement) priporoča, da EU

1.2.2.1 doseže večje regionalno povezovanje, zlasti v Afriki, saj je to odločilnega pomena za spodbujanje razvoja in zanesljive preskrbe s hrano, ravno tako pa ima poglavitno vlogo pri reviziji Sporazuma iz Cotonouja, predvideni za leto 2010;

1.2.2.2 zagotovi sinergije med različnimi pobudami za regionalno povezovanje, ki se prekrivajo, in med začasnimi in globalnimi sporazumi o gospodarskem partnerstvu;

1.2.2.3 zagotovi, da se pogajanja prilagodijo zmogljivostim in možnostim držav AKP, kar bi omogočilo takojšnje rezultate na področjih, kot je poenostavitev pravil o izvoru;

1.2.2.4 spodbuja države AKP, da bi jih čim več kmetijstvo in razvoj podeželja določilo kot prednostni področji;

1.2.2.5 zaradi posledic gospodarske krize dodatno poveča znesek več kot 2 milijard eurov, ki jih EU prispeva kot pomoč trgovini in v povezavi s trgovino;

1.2.2.6 spodbuja razvoj in rast afriške predelovalne industrije z visoko dodano vrednostjo, zlasti v živilskem sektorju, med drugim z izboljšanjem infrastrukture;

1.2.2.7 v veliki meri spodbuja tehnološke raziskave in razvoj na lokalni ravni, zlasti na področjih, povezanih s kmetijstvom.

1.2.3 EESO v zvezi s sedanjimi pogajanji STO v Dohi priporoča:

1.2.3.1 članicam STO, da na podlagi strateškega pregleda trgovinske politike ponovno odprejo razpravo o obliki prihodnjih trgovinskih pogajanj na kmetijskem področju, s posebnim poudarkom na zanesljivi preskrbi s hrano, in prihodnjih oblikah tehnične pomoči državam v razvoju;

1.2.3.2 članicam STO, da zaključijo krog pogajanj v Dohi do konca leta 2010, v skladu z zahtevo skupine G-20, da bi dokazali zavezanost razvoju in razvojnim ciljem tisočletja;

1.2.3.3 EU, da potrdi že obstoječe ugodnosti za države v razvoju, namesto da si prizadeva za nadaljnje ugodnosti zase;

1.2.3.4 EU, da pobude „vse razen orožja“ (EBA – everything but arms) ne omejuje samo na manj razvite države ali države AKP, temveč jo razširi na vse države, ki po ocenah FAO trpijo zaradi pomanjkanja hrane oziroma jih ogroža;

1.2.3.5 EU, da uporabi trgovinske mehanizme za spodbujanje bolj zanesljive preskrbe s hrano, kot so zgodnja izvedba sporazuma o trgovinskih olajšavah, ki ga predlaga STO, pomoč pri sanitarnih in fitosanitarnih vprašanjih ter pomoč malim samostojnim kmetom, ki niso vključeni v nadzorovano oskrbovalno verigo.

2. Zanesljiva preskrba s hrano v času dvojne krize

2.1 Opredelitve pojmov

2.1.1 EESO se strinja z naslednjo splošno sprejeto opredelitvijo zanesljive preskrbe s hrano, ki je bila oblikovana na Svetovnem vrhu o hrani leta 1996: „O zanesljivi preskrbi s hrano govorimo takrat, kadar imajo vsi ljudje ves čas fizični, socialni in ekonomski dostop do zadostne količine varnih in hranljivih živil za zadovoljitev svojih prehranskih potreb in želja za aktivno in zdravo življenje.“

2.1.2 EESO zato poudarja, da je zanesljiva preskrba s hrano kompleksno vprašanje, pri katerem je treba v povezavi s kontekstom upoštevati naslednje štiri vidike:

a) razpoložljivost zadostne količine hrane;

b) fizični, ekonomski in socialni dostop;

c) pravilno uporabo ter

d) stabilnost razpoložljivosti, dostopa in uporabe.

2.2 Sedanje stanje in obe krizi (prehranska in finančna)

2.2.1 Analiza negotovosti preskrbe s hrano je pokazala naslednje ključne značilnosti (1): a) pojav dobiva vse širše razsežnosti; danes, po dveh krizah, je prizadetih že več kot milijarda ljudi; b) vedno bolj je zgoščen le na določenem območju (89 % primerov je v Aziji, na Pacifiku in v podsaharski Afriki); c) čeprav je pogostejši na podeželju (70 % ljudi, ki nima zanesljive preskrbe s hrano, živi na podeželskih območjih), vse bolj zaznamuje tudi mestna in primestna območja.

2.2.2 Skupni učinek krize zaradi cen kmetijskih proizvodov ter finančne krize je glavni razlog za najnovejše povečanje števila ljudi, ki nimajo zanesljive preskrbe s hrano. Poleg tega na zanesljivost preskrbe vplivajo tudi vse pogostejše nesreče. Med nesrečami, ki jih povzroča človek, dobivajo vse večji pomen socialno-ekonomske, v primerjavi z vojnami in podobnimi konflikti.

2.2.3 Cene kmetijskih proizvodov so v zadnjih treh desetletjih precej nihale, vendar je bil srednjeročni trend dejansko negativen. Rast cen v obdobju 2007–2008 je bila še posebno silovita, tako z vidika obsega kot hitrosti (v slabih 12 mesecih se je indeks cen hrane organizacije FAO povečal za približno 60 %. Vendar je treba upoštevati, da so bile cene celo na vrhuncu krize (marca 2008) nižje v primerjavi z zgodovinsko najvišjimi cenami v začetku 70-ih let.

2.2.4 Glede na nedavne spremembe bi bilo treba opozoriti, da so po poku balona finančnih špekulacij cene kmetijskih proizvodov stalno padale, vendar so vseeno višje kot pred krizo v letih 2007 in 2008.

2.2.5 EESO poudarja, da tem velikim nihanjem cen ter njihovi stalni in vse večji nestanovitnosti botrujejo strukturni, konjunkturni in celo špekulativni vzroki.

2.2.6 EESO poudarja zlasti tesno povezanost nedavnih trendov cen kmetijskih proizvodov in cen nafte, ki vpliva tako na stroške kmetijske proizvodnje kot na smiselnost proizvodnje biogoriv, zlasti ob podpori javnih sredstev.

2.2.7 Drugi vzroki za krizo v preskrbi s hrano so: postopno zmanjševanje kmetijskih naložb in kronično nizki kmetijski donosi v revnih državah, pospešena rast mest; povečevanje ravni dohodkov v nekaterih državah, ki se hitro razvijajo (Kitajska in Indija), kar vodi v spremembo prehranjevanja z večjo porabo mesa, in prestrukturiranje sistemov zalog hrane.

2.2.8 EESO opozarja, da smo v teh spremenjenih okoliščinah priča vse bolj izraženim težnjam špekulativnega kapitala in investicijskih skladov, tudi evropskih, da v svoje portfelje dodajajo vrednostne papirje, vezane na kmetijske proizvode, kar povečuje nihanja cen teh proizvodov in povzroča izkrivljanje trga terminskih pogodb.

2.2.9 EESO zato poudarja, da so potrebne hitre in odločne reforme finančnih trgov, saj se bodo drugače v prihodnjih mesecih in pozneje ponovno okrepile špekulacije s cenami kmetijskih proizvodov, kar bi lahko pomembno vplivalo na povečevanje nezanesljivosti preskrbe s hrano.

2.2.10 Finančna kriza je skupaj s krizo cen kmetijskih proizvodov v državah v razvoju sprožila več medsebojno povezanih procesov, med drugim zmanjšan pritok tujega naložbenega kapitala, zmanjševanje nakazil, onemogočenost vlad pri uvajanju programov javne porabe, težnjo po vrnitvi k „vezani pomoči“, zmanjšanje domačih naložb, povečevanje revščine, manjšo setev in predvidoma zmanjšanje pridelka ter vnovični porast cen hrane.

2.2.11 Najbolj prizadete pri tem so najbolj ranljive skupine ljudi: podeželsko prebivalstvo brez zemlje, gospodinjstva, ki jih vodijo ženske, in revni prebivalci mest. Najbolj prizadete države pa so tiste, ki so strateško odvisne od uvoza, kar kaže na nujnost razvoja kmetijstva.

2.2.12 EESO glede na vse to poudarja, da je treba nujno povečati mednarodna sredstva za razvoj, zato podpira zamisel o davku na mednarodne finančne transakcije (2); tako zbrana sredstva bi lahko namenili za pobude za zanesljivo preskrbo s hrano.

2.2.13 Nujno je tudi, da države AKP spremenijo način porabe sredstev iz evropskega razvojnega sklada (ERS), da bi povečali zanesljivost oskrbe s hrano, saj je bilo namreč kljub dejstvu, da 70 % prebivalstva, ki nima zanesljive preskrbe s hrano, živi na podeželju, le 7,5 % devetega evropskega razvojnega sklada (2000–2007) namenjenih za razvoj podeželja in zgolj 1,5 % za dejavnosti, ki so neposredno povezane s kmetijstvom.

2.3 Novi problemi

2.3.1 Dolgoročna analiza negotovosti preskrbe s hrano pa ne bi bila popolna, če ne bi vključevala tudi celostne analize novih pojavov, ki so zdaj že strukturno povezani:

— voda: povezava med zanesljivo preskrbo s hrano in vodo je bila potrjena v resoluciji OZN z dne 20. aprila 2001. Načelo „pravice dostopa do vode“ bi moralo biti politično in pravno priznano, saj je dostop do pitne vode eden temeljnih pogojev za javno zdravje in ena od sestavin kakovostne prehrane;

— razprodajne cene zemlje: poleg pomanjkanja uporabnih kmetijskih zemljišč je nedavno nastopil nov pojav, ki ima gospodarski in politični pomen: kupovanje velikih zemljišč s strani držav, zasebnih podjetij in investicijskih skladov, ki tako prevzemajo nadzor nad proizvodnjo in celo ogrožajo neodvisnost držav (3). Zato je treba določiti dvostranski in večstranski pravni okvir, ki bi določal pravično razporeditev koristi, ob upoštevanju zaposlitve, okoljskih standardov, tehnološkega razvoja in zanesljive preskrbe s hrano v teh državah;

— podnebje: zaradi posledic teh nesreč najbolj trpijo mali samooskrbni kmetje, ki se težje prilagajajo, ter zaposleni v ribiškem sektorju v državah v razvoju;

— biogoriva: EESO je že v prejšnjih mnenjih poudaril vpliv proizvodnje biogoriv na višanje in nihanje cen hrane;

— demografsko vprašanje: svetovne rasti prebivalstva v zadnjih letih ni spremljalo ustrezno povečanje kmetijske produktivnosti, in sicer zaradi premajhnih naložb v ta sektor; zato ostajajo ključnega pomena specifične demografske politike, zlasti v najbolj ogroženih državah.

3. Pravica do hrane

3.1 EESO poudarja, da je treba poleg instrumentov za regulacijo tržnih trendov in ustreznih institucij oblikovati tudi nove institucije mednarodnega prava. Povezovanje polnega priznavanja pravice narodov s postopnim povečevanjem učinkovitosti instrumentov tržnega gospodarstva bi lahko omogočilo nov strateški okvir za reguliranje kompleksnosti in svetovne razsežnosti zanesljive preskrbe s hrano.

3.2 Ta strategija bo lahko prinesla dobre in stabilne rezultate, če jo bo hkrati spremljal napredek pri demokratičnih procesih in če se bo v vseh državah, kjer je preskrba s hrano nezanesljiva, okrepila pravna država.

3.3 EESO se strinja z opredelitvijo pravice do hrane kot „pravice do rednega, stalnega in brezplačnega dostopa, bodisi neposredno bodisi prek nakupa, do količinsko in kakovostno ustrezne in zadostne hrane, ki ustreza kulturnim izročilom skupnosti, ki ji pripada potrošnik, ter posameznikom in skupinam zagotavlja fizično in duševno dostojno življenje brez strahu“. (4) Ta opredelitev je tesno povezana s pojmom zanesljive preskrbe s hrano, na katerega se sklicuje prvi odstavek akcijskega načrta Svetovnega vrha o hrani in je obravnavana v točki 3.2 tega mnenja.

3.4 Novembra 2004 so države članice FAO sprejele „prostovoljne smernice“ (5) za razlago te družbene, ekonomske in kulturne pravice in da bi priporočile konkretne ukrepe za uresničitev pravice do hrane v praksi.

3.5 Veliko držav ima v svoji ustavi izrecno zapisano pravico do hrane, vendar so le redke sprejele nacionalne zakone za dejansko zaščito te pravice. Med temi državami sta Južna Afrika in Brazilija, ki sta sprejeli tudi redno zakonodajo, v kateri priznavata, da je lahko pravica do hrane in vode podlaga za pravno ukrepanje (vložitev tožbe na sodišču itd.).

3.6 Skladno s temi načeli je posebni poročevalec Organizacije združenih narodov za pravico do hrane v okviru misije pri STO opredelil štiri smernice (6): vloga trgovine mora biti določena v skladu s človekovimi pravicami in razvojnimi cilji; poudariti je treba pomen večstranskega okvira za trgovino; spremeniti je treba zorni kot in ne več meriti učinka liberalizacije na agregatne vrednosti (kot npr. BDP na prebivalca), temveč na potrebe ljudi, ki živijo v razmerah nezanesljive preskrbe s hrano; v pogajanja je treba v celoti vključiti učinke na zdravje, prehrano in okolje. Države torej ne smejo sprejemati mednarodnih obveznosti, ki bi nasprotovale tem primarnim ciljem.

3.7 Nekatere države so zato že sprejele posebne strategije in zanesljivi preskrbi s hrano priznale status javne dobrine. Številne države v razvoju so pozvale h konkretnim ukrepom za zaščito zanesljivosti svoje preskrbe s hrano, in v sporazum o kmetijstvu uvedle kategorijo „razvoj/zanesljiva preskrba s hrano“. Druge države pa so v okviru pogajanj predlagale oblikovanje „klavzule o zanesljivi preskrbi s hrano“, ki bi določala posebne potrebe po zanesljivi preskrbi s hrano. Skladno s to klavzulo naj bi program pogajanj vključeval morebitne izjeme, ki bi določenim državam omogočile večjo avtonomnost pri zaščiti svoje primarne proizvodnje hrane, z utemeljitvijo, da je zanesljiva preskrba s hrano temelj nacionalne varnosti.

3.8 EESO poziva EU, naj pripravi pomembno politično pobudo, ki bo dokončno potrdila sprejemanje načela pravice do hrane in vključitev „obveznosti“ pravice do hrane, kot jo je opredelila OZN, v prihodnje pogajalske mandate.

4. Trgovina in zanesljiva preskrba s hrano

4.1 Medsebojna razmerja in učinki

4.1.1 EESO priznava pomen odprtih mednarodnih trgov, ki delujejo na podlagi pravil, za povečanje učinkovitosti svetovne kmetijske proizvodnje.

4.1.2 Kljub temu pa je EESO zaskrbljen zaradi vse večje ranljivosti držav, ki zaradi specializacije postajajo vse bolj odvisne od mednarodnih trgov. Zanesljivo preskrbo s hrano lahko ogrozi pretirano zanašanje držav na gibanje cen lastnega izvoza in uvoženih živil, ki v zadnjih letih še posebno močno nihajo.

4.1.3 Poleg tega je očitno, da odpiranje trgov z vidika porazdelitve učinkov ni nevtralno in povzroča stroške prilagajanja, ki jih nekateri sloji prebivalstva pogosto ne zmorejo.

4.1.4 EESO poudarja, da lahko odpiranje trgov s povečanjem izvoza ponudi pomembne priložnosti za razvoj podeželja, če se vpliva na neuravnoteženost tržnih sil v proizvodni verigi ter na infrastrukturne, tehnološke in institucionalne pomanjkljivosti, ki lahko pozitivne učinke odprtih trgov na dostop do hrane spremenijo v negativne.

4.1.5 Večino ljudi, ki nimajo zanesljive preskrbe s hrano, predstavljajo majhni posestniki zemlje ali kmečki dninarji. Zlasti ti ljudje, ki nimajo dostopa do kreditov, infrastrukture, tehnološkega ali tržnega znanja, ne morejo spremeniti svojih postopkov pridelave, da bi izkoristili priložnosti, ki jih ponuja odpiranje trgov.

4.1.6 EESO opozarja na vse večjo koncentracijo svetovne trgovine s hrano v rokah nekaj trgovcev, zlasti na področju žita. Z zaskrbljenostjo tudi ugotavlja, da se ta pojav širi na celotni agroindustrijski in živilski sektor, pri čemer je na prvem mestu strateški sektor semen.

4.1.7 EESO ugotavlja, da bi se te oligopolne težnje z vse večjim odpiranjem trgov lahko še okrepile, če ta proces ne bo pravilno voden in urejen. Zato je treba ohraniti konkurenčnost trgov v okviru obstoječih pravil o konkurenčnosti.

4.1.8 Trgovina in zanesljiva preskrba s hrano sta torej medsebojno povezani v številnih pogledih in učinki so lahko zelo različni. Ekonometrična analiza na splošno kaže, da gospodarska rast, ki jo povzroča proces liberalizacije trgovine sama ne bo zadostovala za občutno zmanjšanje števila ljudi, ki živijo v revščini in nimajo zanesljive preskrbe s hrano, če te rasti ne bodo spremljale dopolnilne politike in ukrepi.

4.1.9 Globalno strategijo za zanesljivo preskrbo s hrano je treba zato oblikovati z naslednjimi ukrepi in politikami: zmanjšanjem revščine in povečanjem dohodkov; politikami blaginje in socialnega varstva; kmetijskimi politikami in razvojem podeželja; raziskavami in razvojem; trgovino in celovitim regionalnim razvojem; pomočjo v hrani; demografskimi politikami in bojem proti korupciji.

4.2 Trgovinska pogajanja: trenutne težave in izzivi

4.2.1 Takoj je treba ukrepati v okviru pogajanj na ravni STO (krog pogajanj v Dohi) in oživiti agendo za razvoj iz Dohe, da bi pokazali svojo zavezanost in zaključili s pogajanji do leta 2010, kakor je predlagal G20.

4.2.2 Po mnenju Komisije ima trgovinska politika pomembno vlogo pri spopadanju s pomanjkanjem hrane, vendar ni glavni dejavnik. Podnebne spremembe, politično negotovo stanje in pomanjkanje varnosti, odsotnost vladanja in pravne države, korupcija, povečevanje števila prebivalstva ter gospodarska in energetska kriza veliko prispevajo k temu, da ne govorimo še o vse večjih grožnjah pomanjkanja vode v mnogih delih sveta ter rasti cen goriv. Trgovinska politika lahko ob pravilnem vodenju ta problem omili, v nasprotnem primeru pa še poveča. Razlikovati pa je treba med potrebo po takojšnji pomoči v hrani in dolgoročno zanesljivo preskrbo s hrano.

4.2.3 EESO ugotavlja, da so zaradi hitrega sosledja prehranske in finančne krize nekatere države (v letu 2008 jih je bilo STO prijavljenih 60) sprejele protekcionistične ukrepe, ki na dolgi rok v ničemer ne prispevajo k zanesljivi preskrbi s hrano, ne zagotavljajo potrebne prožnosti, onemogočajo učinkovito regionalno povezovanje, zlasti v Afriki, in so v nasprotju s pristopom zanesljive preskrbe s hrano na svetovni ravni.

4.2.4 EESO je v poročilu (7) za 10. regionalno konferenco AKP-EU junija 2009 v Gaboronu poudaril, da mednarodna trgovina s kmetijskimi proizvodi in živili predstavlja samo 10 do 11 % (v tonaži) svetovnih rezerv hrane.

4.2.5 Kljub temu je treba trgovinsko politiko EU preučiti tako s kratkoročnega kot z dolgoročnega vidika. Kratkoročno bi bilo treba najprej oživiti predvsem večstranska pogajanja v okviru STO (krog pogajanj v Dohi), ki so trenutno zaustavljena, ter več dvostranskih trgovinskih sporazumov EU, kakor jih predvideva sporočilo Komisije o globalni Evropi, objavljeno oktobra 2006, ter končno pogajanja o sporazumih o gospodarskem partnerstvu z državami AKP. Kar zadeva slednje, je bil doslej sklenjen samo en sporazum o gospodarskem partnerstvu, in sicer z državami CARIFORUM – ta sporazum v veliki meri vpliva na prihodnje sodelovanje civilne družbe. Pomembni pa so tudi začasni sporazumi o gospodarskem partnerstvu, sklenjeni z drugimi državami AKP.

4.2.6 Dolgoročno bo odločilnega pomena strateška revizija. Zanesljivi preskrbi s hrano je treba dodeliti poseben status. Treba bi bilo oživiti razpravo o tem, kakšno ravnovesje sil (zlasti med razvitimi državami in državami v razvoju, ob upoštevanju podnebnih sprememb, predvidenega pomanjkanja vode in drugih podobnih problemov) naj se določi za prihodnja kmetijska pogajanja v okviru STO. Razmisliti bo treba tudi o vrsti prihodnje tehnične pomoči državam v razvoju in ali naj še naprej veljajo sporazumi za posamezne kmetije, ki imajo za države v razvoju pogosto negativne posledice. Tehnična pomoč bi morala biti usmerjena k razvoju sposobnosti držav ali regij za oblikovanje trgovinske politike in pogajanje o njej, ne pa, da bi jih preprosto usposabljala za njeno uporabo.

4.2.7 Kratkoročno je treba preučiti, kateri instrumenti v odprtem sistemu trgovanja so najbolj primerni za spopadanje z nezanesljivo preskrbo s hrano v najrevnejših državah in za doseganje prvega razvojnega cilja tisočletja z zmanjšanjem deleža podhranjenega prebivalstva ter povečanjem svetovne proizvodnje hrane, da bi se odzvali na predvideno rast povpraševanja.

4.2.8 FAO navaja 17 držav z nezanesljivo preskrbo s hrano, ki jih je opredelil kot države „v prehranski krizi“, nadaljnjih 17 pa jih je zelo ogroženih. Od teh 34 držav (8) je 23 članic STO, 25 je manj razvitih in 25 držav AKP. Nekatere so članice STO že dolgo, vendar imajo pri pogajanjih v Dohi le omejeno vlogo, druge, kot sta Kenija in Zimbabve, pa so se morale spopadati z velikimi težavami. Kenija je pri teh pogajanjih najbolj aktivna. Nikaragva je edina, ki sodeluje pri dvostranskih pogajanjih v okviru „globalne Evrope“, medtem ko je večina držav vključenih v sporazume o gospodarskem partnerstvu.

4.2.9 Po mnenju EESO bi bilo treba zaradi vključitve nekaterih držav v razvoju v G20 pregledati klasifikacijo OZN, da bi jasno ločevali med državami v razvoju s srednjimi dohodki in revnejšimi državami v razvoju ter najmanj razvitimi državami.

4.2.10 Glede pogajanj na področju kmetijstva v okviru razvojne agende iz Dohe:

— za vse pogajalske strani bi bilo za dosego zanesljivejše preskrbe s hrano neprimerno, če bi ponovno uvedle nacionalno pomoč in podporo izvozu;

— tretji steber, dostop do trga: ni potrebe niti po radikalnih spremembah v pristopu EU. Ta steber vključuje stopnje predvidenega zmanjšanja carinskih dajatev in druga glavna vprašanja, ki so privedla do sedanjega zastoja pogajanj v okviru razvojne agende iz Dohe, čeprav je bil v zadnjih mesecih leta 2008 na mnogih področjih dosežen precejšen napredek, med drugim nove ugodnosti za države v razvoju, ki so neto uvoznice hrane (NFIDC, Net Food-Importing Developing Countries), kar EESO zelo pozdravlja;

— po mnenju EESO bi morala EU potrditi že obstoječe ugodnosti na ključnih področjih, kot so posebni varovalni mehanizmi (ki državam v razvoju omogočajo, da začasno povečajo carinske dajatve v primeru nenadnih povečanj uvoza in cenovnih kriz), posebni proizvodi (za katere lahko države v razvoju uporabijo blažja znižanja carinskih dajatev, zlasti iz razlogov zanesljive preskrbe s hrano), carinski kontingent, namesto da si prizadevajo za zase ugodnejše sporazume na račun držav v razvoju. Ti ukrepi pa ne smejo ogroziti razvoja trgovine Jug-Jug;

— EESO poziva EU, da pobudo „vse razen orožja“ (EBA – everything but arms), kar že samo po sebi prinaša dobre rezultate, in ugodnosti za brezcarinski in brezkontingentni dostop do trga v okviru razvojne agende iz Dohe, ki velja za 49 manj razvitih držav, razširi tudi na 9 drugih držav (9), ki so na seznamu FAO – razen če bi bilo to politično nesprejemljivo – v skladu z začasnimi sporazumi o gospodarskem partnerstvu in z možnostjo, da se v to vključijo tudi druge države, če bi prišle na seznam FAO. S takšnim pristopom in uvajanjem trgovinskih instrumentov lahko EU najkoristneje prispeva k zagotavljanju zanesljive preskrbe s hrano v svetu.

4.2.11 Po mnenju EESO bi Komisija največ prispevala k zanesljivi preskrbi s hrano v okviru sedanjih pogajanj o sporazumih o gospodarskem partnerstvu, zlasti glede na predvideno revizijo Sporazuma iz Cotonouja v letu 2010.

4.2.12 Za EU je trgovina upravičeno eno od šestih prednostnih področij njene razvojne politike. EU in države AKP nameravajo v okviru teh pogajanj skleniti sedem novih regionalnih trgovinskih sporazumov v skladu s STO, da bi postopno odpravili trgovinske ovire in izboljšali sodelovanje na vseh področjih, povezanih s trgovino. To je mišljeno predvsem kot razvojni instrument. Dobro bi bilo spomniti, da so med prvotnimi cilji trajnostni razvoj, izkoreninjenje revščine, regionalno povezovanje in postopno vključevanje držav AKP v svetovno gospodarstvo. Ti cilji morajo ostati v ospredju vseh pogajanj v teku.

4.2.13 V okviru teh pogajanj bi si morala EU prizadevati za:

— tesnejše regionalno povezovanje: to je pomemben cilj, zlasti v Afriki, saj je odločilnega pomena za spodbujanje razvoja in zanesljive preskrbe s hrano, ravno tako pa ima pomembno vlogo pri reviziji Sporazuma iz Cotonouja;

— sinergije med različnimi pobudami za regionalno povezovanje, ki se prekrivajo, in med začasnimi in globalnimi sporazumi o gospodarskem partnerstvu;

— pogajanja, ki naj se bodo zmožna hitro prilagoditi zmogljivostim in možnostim držav AKP, kar bi omogočilo takojšnje rezultate na področjih, kot je poenostavitev pravil o izvoru (s čimer naj bi spodbudili kmetijski sektor), in pravno varnost, da bi zagotovili dostop do trgov EU brez carine in brez kontingentov. Ta pogajanja se ne smejo uporabiti za odpiranje drugih vprašanj, zlasti naročila, ki niso povezana s sporazumi o gospodarskem povezovanju, ali za izvajanje pritiska, da bi ta vprašanja obravnavali;

— izbiro kmetijstva in razvoja podeželja za prednostni področji v čim več državah AKP (samo 4 države od 78 so izbrale kmetijstvo, samo nadaljnjih 15 jih je izbralo razvoj podeželja za deveti evropski razvojni sklad, v okviru katerega je EU ponudila približno 522 milijonov eurov za regionalno povezovanje in pomoč v povezavi s trgovino) z dodatnimi sredstvi, zlasti za izdatno spodbujanje raziskav in razvoja na področju kmetijstva in hrane na lokalni ravni;

— dodatno povečanje zneska več kot 2 milijard eurov, ki jih EU prispeva (in kar je EESO odobril) kot pomoč trgovini in v povezavi s trgovino do leta 2010. To povečanje je potrebno za odpravljanje posledic svetovne gospodarske krize.

4.2.14 EESO (10) je že ugotovil, da mora biti „gospodarski razvoj Afrike odvisen predvsem od poglabljanja notranjega trga, ki lahko razvije endogeno rast, in tako omogoči stabilizacijo in utrditev celine v svetovnem gospodarstvu. Regionalno povezovanje in razvoj notranjega trga sta oporni točki, izhodišče, ki Afriki omogoča, da se pozitivno odpre svetovni trgovini“. EESO ponavlja ta poziv, zlasti zaradi zagotavljanja zanesljivejše preskrbe s hrano.

4.2.15 Predelovalna industrija ustvarja proizvode z visoko dodano vrednostjo, zato jo je treba spodbujati, da se bo še naprej razvijala in krepila. Zlasti v kmetijskem sektorju se bo lokalna predelovalna industrija razvila samo, če je lokalni trg dovolj velik, pa vendar ostaja trgovina med posameznimi afriškimi državami na srhljivo nizki ravni, saj predstavlja manj kot 15 % celotne afriške trgovine.

4.2.16 Sporazumi o gospodarskem sodelovanju so v glavnem regionalni ali dvostranski sporazumi. Zato je pomembno, da ne ovirajo večstranskega dogovarjanja, temveč da veljajo za podporo takšnemu dogovarjanju, ki bi ga lahko krepili, in so z njim v skladu (11). Po mnenju EESO bi lahko morebitni rezultati na regionalni ali dvostranski ravni spodbudili večstranski proces, ker gre za pristope, ki omogočajo bolj poglobljene razprave in večjo usklajenost stališč. Pomembno je, da pogajalska moč revnih držav v razvoju in najmanj razvitih držav pri tem na nobeni stopnji pogajanj ni ogrožena.

4.2.17 EU si mora prizadevati tudi za večji prispevek k zanesljivi preskrbi s hrano na svetovni ravni v okviru drugih mehanizmov, povezanih s trgovino, kot so:

— okrepitev usmerjenih pobud za povečevanje zmogljivosti v državah z nezanesljivo preskrbo s hrano, vključno s sistemom pomoči trgovini, ki je sestavni del večstranskih pogajanj, zlasti s povečanjem lokalnih raziskav in razvoja, večjim prenosom tehnologije, izboljšanjem standardov proizvodnje in večjo uporabo tehnične pomoči za trgovino, kot je že predvideno tudi pri pogajanjih o sporazumih o gospodarskem partnerstvu;

— lajšanje trgovine: sklenitev in izvajanje vseh sporazumov pred enotno zavezo v okviru razvojne agende iz Dohe;

— večja podpora na področju sanitarnih in fitosanitarnih ukrepov: vprašanja javnega zdravja ter zdravja živali in rastlin, kot so prevelika uporaba antibiotikov, boj proti prašičji gripi ter slinavki in parkljevki;

— pobude, kot so splošni sistem preferenc plus, katerega koristi so odvisne od spoštovanja mednarodnih določb na področju človekovih pravic, dobrega upravljanja in pravic delavcev, okoljskih standardov in poštene trgovine (ob spoštovanju načel za pošteno in solidarno trgovino, ki upoštevajo sledljivost, načelo pa velja tudi za dražbe);

— podpora razvoja vse večje zmogljivosti predelovalne industrije v državah v razvoju, zlasti s pošiljanjem ključnih akterjev evropske industrije, podobno temu, kar je Komisija že uvedla skupaj z UNCTAD;

— iskanje možnih načinov za zaščito pred drugod izvedenimi špekulacijami s kmetijskimi proizvodi, ki lahko škodljivo vplivajo na proizvajalce in proizvodnjo (kakav, kava itd.).

4.2.18 Kljub temu, da so sporazumi o gospodarskem sodelovanju nastali delno zaradi želje po spopadanju s posledicami odpravljanja preferenc, še vedno ostajajo glavna vprašanja, ki neposredno zadevajo trgovino Jug-Jug. Nekatere latinskoameriške države želijo hitrejšo in večjo liberalizacijo za tropske proizvode, vključno z bananami in sladkorjem, kar je vzrok za dolgotrajne trgovinske spore in je v nasprotju z interesi drugih, zlasti držav AKP. V igri je možnost za nekatere države, ki so neto izvoznice hrane, da konkurirajo cenam živilskih proizvodov drugih držav, vključno s cenami sladkorja, kar vodi do tega, da postaja proizvodnja tega blaga nedonosna prav tam, kjer bi bila najbolj potrebna. To je še en velik vzrok za nezanesljivo preskrbo s hrano.

4.2.19 Upoštevati je treba tudi vpliv izgube davčnih prihodkov tistih držav v razvoju, ki bi morale zmanjšati uvozne carine, kar bi vplivalo na njihove socialne politike.

4.2.20 Kljub temu bi morala EU na splošno spodbujati trgovino Jug-Jug, predvsem zato, ker je na tem področju možna velika rast in ker bi s tem prispevali h korenitemu spopadanju z vse večjo nezanesljivostjo preskrbe s hrano.

4.3 Reforma upravljanja na svetovni ravni

4.3.1 EESO v prvi vrsti poudarja, da razmere glede zanesljivosti preskrbe s hrano zahtevajo svetovno zasnovo družbenega in gospodarskega razvoja, ki bi vključevala dve vrsti konvergence: med posameznimi politikami (socialno, ekonomsko in regionalno) ter med posameznimi nacionalnimi in mednarodnimi institucijami. Ta posebni ukrep za upravljanje predvideva vključitev in sodelovanje organizirane civilne družbe.

4.3.2 Kar zadeva zlasti delo institucij in subjektov, ki so trenutno odgovorni za svetovno upravljanje zanesljivosti preskrbe s hrano, EESO meni, da ne potrebujemo novih institucij; ravno nasprotno: potrebujemo temeljito reorganizacijo in reformo obstoječih, skladno z dvojnim merilom specializirane vloge vsake institucije (pri čemer je treba torej preprečiti prekrivanje in razprševanje človeških in finančnih virov), in enotnega svetovnega upravljanja, zlasti v povezavi s sistemom Združenih narodov (FAO, IFAD in WFP), ki bi moral na področju zanesljive preskrbe s hrano prevzeti vodilno vlogo. Odbor za zanesljivo preskrbo s hrano (Food Security Committee), ki je po reformi ponovno zaživel, bi lahko imel vlogo usklajevalca ukrepov za zanesljivo preskrbo s hrano in različnih ravni, na katerih ti ukrepi nastajajo.

4.3.3 Poleg tega EESO poudarja, da morata Svetovna banka in druge zadevne institucije v svojih pobudah nujno zagotoviti usklajenost svojih pristopov. Pomembno je, da EU pred tema ustanovama nastopa enotno.

4.3.4 EESO poudarja tudi, da je treba pri tokovih neposredne pomoči v hrani iz svetovnega Severa na Jug upoštevati, da lahko obsežna pomoč v hrani izkrivi lokalne trge in ogrozi zanesljivost preskrbe s hrano kmetov samih. Zato EESO podpira WFP pri odločitvi, da se bo usmeril k drugačnemu pristopu k pobudam.

5. Predstave in vloga civilne družbe

Predstave evropske civilne družbe

5.1 EESO v zvezi z življenjsko pomembno problematiko hrane navaja naslednje osnovne ugotovitve:

a) velik del vsakodnevnih skrbi ljudi se nanaša na hrano (hrana kot hranilo);

b) pomemben del želja ljudi po dobrem in prijetnem življenju se nanaša na hrano (hrana kot način življenja)

c) zelo velik del človeštva, celo zdaj, na začetku tretjega tisočletja, nima zagotovila, da bo hrano imel vsak dan (hrana kot življenje).

5.2 Zato EESO kot predstavnik evropske organizirane civilne družbe poudarja, da je vprašanje hrane (zdrava hrana, njena kakovost in dostop do hrane) danes postalo stalnica v odnosih med posamezniki, družbenimi skupinami in v informacijskih krogih medijev. Po drugi strani EESO meni, da je moč poseganja civilne družbe na vseh področjih, povezanih s hrano, sestavni del državljanskih pravic, in tudi zanesljivo preskrbo s hrano na svetovni ravni uvršča med pravice: dostop do hrane je torej treba jemati kot eno od temeljnih človekovih pravic.

5.3 EESO tudi ugotavlja, da je bilo v okviru prehranske krize, pa tudi kasnejše finančne krize več različnih, celo nasprotujočih si reakcij na svetovni in evropski ravni, ki so izvirale iz različnih delov civilne družbe, kar potrjuje njeno precejšnjo vključenost v problematiko prehranjevanja, pa tudi dejstva, da na tem področju obstaja zmeda: od nemirov zaradi lakote (v letu 2008 jih je bilo kar 22 s smrtnimi žrtvami), do pozornosti nekaterih evropskih potrošnikov v zvezi s špekulativnimi finančnimi produkti, povezanimi s cenami kmetijskih proizvodov, pa vse do razširjene zaskrbljenosti kmetov v Evropi in po svetu ter na splošno vse večje zaskrbljenosti vseh državljanov v zvezi z vprašanji zanesljive preskrbe s hrano, javnega zdravja in upravljanja voda.

Vloga civilne družbe

5.4 Glede doseganja pravega ravnovesja med zanesljivo preskrbo s hrano in regulirano trgovino EESO poudarja, da mora imeti civilna družba večjo vlogo in da mora biti dialog med civilno družbo in posameznimi organi odločanja bolj strukturiran. Ob vsem tem predvsem poudarja posvetovalno vlogo združenj kmetov in ključno vlogo različnih organizacijskih oblik kmetijske proizvodnje.

5.5 EESO zato meni, da je vključitev združenj kmetov v pripravo nacionalnih politik za razvoj in v proces odločanja ter v ocene o presoji vplivov v zvezi s trgovinskimi pogajanji in izvajanji sporazumov strateškega pomena.

5.6 Zato bi bilo treba nameniti posebna finančna sredstva kot pomoč za usposabljanje kmetov, zlasti žensk, ki imajo ključno vlogo na podeželju, da bi se tako moški in ženske s kmetij lahko uveljavili kot aktivni protagonisti v političnih procesih in pri tehnološkem razvoju.

5.7 EESO poudarja pomen socialne ekonomije ter njenih podjetij in organizacij v državah AKP, tudi kot odziv na različne učinke prehranske in finančne krize, zlasti z vidika delavcev, ki niso prijavljeni, in ljudi s podeželja (12).

5.8 Na koncu EESO poudarja, da bo pri tem tudi sam imel dejavno vlogo. S svojimi izkušnjami namreč lahko prepozna morebitne partnerje v tretjih državah, in sicer v vseh sektorjih civilne družbe (proizvajalci, delavci in potrošniki), da bi okrepili vlogo teh partnerjev v njihovih državah, kar je izjemno pomembno za odpravljanje težav na lokalni ravni. Hkrati pa bo EESO lahko „barometer“, prek katerega bo EU spremljala učinkovitost svojih pobud v posameznih državah in izboljšala njihovo izvajanje. Posvetovalni odbor civilne družbe CARIFORUM-ES je lahko dober zgled za to.

V Bruslju, 16. decembra 2009 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Glej: FAO, The State of Food Insecurity in the World, poročili za leto 2008 in 2009.

(2) Poročilo de Larosièrjeve skupine, UL C 318, 23.12.2009, str. 57.

(3) Glej: Glej FAO, Land grab or development opportunity? (Prilaščanje zemlje ali priložnost za razvoj?), maj 2009.

(4) OZN, The Right to Food: Commission on Human Right Resolution 2001/25 in poročilo posebnega poročevalca o pravici do hrane, Jean ZIEGLER, točka 14, 7.2.2001.

(5) Svet FAO, Voluntary Guidelines to support the progressive realization of the right to adeguate food in the context of national food security, november 2004.

(6) Poročilo posebnega poročevalca ZN za pravico do hrane Oliverja DE SCHUTTERJA, Misija pri STO, 9. marec 2009.

(7) DI CESE 34/2009, Zagotavljanje trajne preskrbe s hrano v državah AKP.

(8) Demokratična republika Kongo, Džibuti, Eritreja, Etiopija, Gambija, Gvineja, Gvineja Bissau, Haiti, Jemen, Kamerun, Kenija, Komori, Lesoto, Liberija, Madagaskar, Mongolija, Mozambik, Nikaragva, Nigerija, Palestina, Ruanda, Salomonovi otoki, Senegal, Sierra Leone, Slonokoščena obala, Somalija, Srednjeafriška republika, Svazi, Tanzanija, Tadžikistan, Vzhodni Timor, Zambija in Zimbabve.

(9) Kamerun, Kenija, Mongolija, Nikaragva, Palestina, Slonokoščena obala, Svazi, Tadžikistan, Zimbabve.

(10) UL C 77, 31.3.2009, str. 148–156.

(11) UL C 211, 19.8.2008, str. 82–89.

(12) ILO, Declaration and Plan of action for the promotion of social conomy enterprises and organizations in Africa, Johannesburg, 19.–21. oktober 2009.