SL Uradni list Evropske unije C 28/72

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o etični trgovini in sistemih zagotavljanja jamstva potrošnikom

(2006/C 28/15)

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 8. februarja 2005 na zahtevo bližajočega se britanskega predsedstva EU, ki jo je prejel februarja 2005, pripravil mnenje o etični trgovini in sistemih zagotavljanja jamstva potrošnikom.

Strokovna skupina za zunanje odnose, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 10. oktobra 2005. Poročevalec je bil g. Adams.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 421. plenarnem zasedanju 26. in 27. oktobra 2005 (seja z dne 27. oktobra 2005) z 75 glasovi za, 12 glasovoma proti in 10 vzdržanimi glasovi.

Povzetek

1. Etična trgovina (v različnih oblikah, ki so opredeljene v mnenju) (1) lahko bistveno prispeva k trajnostnemu razvoju ter neposrednemu pozitivnemu in odločnemu odzivu potrošnikov na globalizacijo.

2. Etična trgovina lahko s pomočjo na znanju temelječih sistemov obvešča tako ponudnike kot tudi proizvajalce blaga in storitev ter spodbuja tržno delovanje in odzivanje potrošnikov. Evropa je na tem področju vodilna na svetu. Dejavnost etične trgovine je v skladu z lizbonsko strategijo in hkrati prispeva k uresničevanju razvojnih ciljev novega tisočletja.

3. Namen vedno številčnejših sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom je dati vrsto etičnih, socialnih in okoljskih zagotovil. Večina sistemov se posveča enemu področju ali manjšemu številu področij, ki so pomembna za določen proizvod, kot so poštena trgovina, ekološka pridelava, trajnostno gozdarstvo, vplivi na okolje, delo otrok ali zaščita živali.

4. Mnenje kritično proučuje potrebne zahteve za učinkovitost teh sistemov, njihovo ustrezno opredelitev znotraj politik EU ter nujno potrebna pojasnila in usklajevanje. Predlaga praktične ukrepe, ki jih lahko institucije EU, države članice ter regionalne/lokalne skupnosti in organi izvajajo za krepitev, podporo in izboljšanje pobud za etično trgovino.

5. Mnenje predlaga tudi politični okvir, na podlagi katerega bodo institucije EU in številne pobude za etično trgovino lahko postavljale podobna vprašanja o zagotavljanju in ponazarjanju učinkov ter skupaj iskale odgovore nanje. To bo izboljšalo učinkovitost ter zmanjšalo podvajanje dela in odvečno spremljanje.

6. Tak okvir bo dal smiselno podlago za primerjavo sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom z drugimi političnimi instrumenti, ki so namenjeni doseganju podobnih ciljev, ter bo institucijam EU in državam članicam služil pri usklajevanju politik in kot praktično orodje za ocenjevanje porabljenih sredstev.

7. Priprava mnenja je sprožila široko zanimanje in sodelovanje Komisije, glavnih trgovinskih lobijev in nevladnih organizacij. EESO bo z nadaljnjim praktičnim delom spodbujal: — dialog med interesnimi skupinami v letu 2006, ki bi vodil do oblikovanja skupnega okvira za oceno vplivov/kakovosti zagotavljanja etične trgovine; — dialog med interesnimi skupinami v letu 2006 za pripravo sodelovanja EU pri razvoju standarda ISO 26000; — program ozaveščanja potrošnikov od njihovih zgodnjih let naprej v okviru splošne izobrazbe in vseživljenjskega učenja, da s premišljenim nakupovanjem lahko vplivajo na socialno in okoljsko dinamiko.

1. Uvod

1.1 Februarja 2005 je britanska vlada EESO zaprosila za pripravo raziskovalnega mnenja o etični trgovini in sistemih zagotavljanja jamstva potrošnikom v času britanskega predsedstva Svetu EU od julija do decembra 2005 in kot prispevek k pobudam o trajnostnem razvoju. „Etična trgovina“ je bila v različnih oblikah predmet številnih mnenj EESO, predvsem na področju trajnostnega razvoja (CESE 661/2004) in socialne odgovornosti podjetij (CESE 355/2002). Predvsem poštena trgovina je že dolgo pomembna tema EESO, prvič omenjena v mnenju leta 1996 (2). Zato Odbor pozdravlja ponovno priložnost za obravnavo te teme.

1.2 Trgovina praviloma spodbuja pozitivno gospodarsko rast, ustvarja blaginjo in socialne priložnosti, toda njene posledice so lahko tudi izkoriščanje ljudi in sredstev ter negativni vplivi na okolje. „Etična trgovina“ lahko pripomore k rešitvi nekaterih od teh napetosti. Ciljna uporaba potrošniške moči ima lahko znatne učinke, saj se podjetja v veliki meri odzivajo na potrošniške trende in se trudijo, da ne tvegajo z izpostavljanjem svojega imena. „Etična trgovina“ ima lahko močan vpliv. Od 100 največjih svetovnih gospodarstev je 51 korporacij in 49 držav. (3) Obseg mednarodne blagovne menjave je leta 2003 znašal več kot 9,1 milijard dolarjev, kar je približno 25 % svetovnega BDP, in je v preteklih dvajsetih letih zabeležil več kot 6 % povprečno rast (4). Absoluten obseg „etične trgovine“ je težko izmeriti, toda oceno je moč narediti na podlagi prodaje blaga in storitev družb, ki so se zavezale k socialnim in okoljskim sistemom presoje. V skladu s temi ocenami obseg znaša približno 5-7 % svetovne trgovine.

1.3 Globalizacija gospodarstva, oblikovanje sveta prek potrošniške družbe in naraščajoč vpliv nadnacionalnih korporacij je spodbudil razpravo o „etični trgovini“. Sledile so zahteve po večji socialni in okoljski odgovornosti udeležencev v trgovinski verigi in prek skladnejšega nacionalnega in mednarodnega pravnega okvira. S tem pa so hitro začela naraščati tudi prizadevanja za merjenje „etične trgovine“ s pomočjo različnih ocenjevalnih postopkov.

1.4 „Etična trgovina“ je neposredno povezana s strateškimi interesi EU. Pomemben vidik lizbonske strategije je usmerjenost k na znanju temelječemu gospodarstvu za krepitev evropske konkurenčnosti. „Etična trgovina“ sloni na na znanju temelječih sistemih, ki obveščajo tako ponudnike kot tudi proizvajalce blaga in storitev ter spodbujajo delovanje, ki je osredotočeno na trg, in odzivanje potrošnikov. Evropa je pri pobudah za „etično trgovino“ vodilna na svetu in bo s krepitvijo tega položaja hkrati prispevala k uresničevanju razvojnih ciljev novega tisočletja. Poleg tega šesti in sedanji okoljski akcijski program poudarja pomembno vlogo proizvodov in storitev, ki so zavezane posebnim ciljem za zmanjšanje vplivov na okolje (5).

1.5 Skupna značilnost različnih novih strategij in pobud za spodbujanje „etične trgovine“ je neobvezujoč pristop in priznavanje moči potrošnikov oziroma vlagateljev. Pomemben delež svoje metodologije in analiz dopolnjujejo in delijo z gibanjem za večjo družbeno odgovornost podjetij (CSR). Evropska komisija je julija 2002 sprejela nove smernice za spodbujanje družbene odgovornosti podjetij in bo v kratkem objavila Strategijo za spodbujanje in razvoj družbene odgovornosti podjetij v Evropski uniji.

1.6 To področje je bilo podrobno obravnavano v nedavnem mnenju EESO na lastno pobudo o instrumentih za merjenje in informiranje o družbeni odgovornosti podjetij v globalnem gospodarstvu. (6)

1.7 Sedanje mnenje dopolnjuje ta dokument in je pripravljeno na isti podlagi, tj. široko priznanih mednarodnih konvencijah in okvirih o nadnacionalnih podjetjih, mednarodnem razvoju, okolju, korupciji, zunanjih zadevah, delu in človekovih pravicah, ki so že v veljavi ali so šele v pripravi. Te konvencije in okviri se opirajo na načela humanitarne etike in mednarodnega prava.

1.8 Izraženi so v standardih, ki predstavljajo merila na mednarodni ravni, kot so na primer tristranska Deklaracija Mednarodne organizacije dela o multinacionalnih podjetjih in socialni politiki; Deklaracija Mednarodne organizacije dela o temeljnih načelih in pravicah pri delu in konvencijah o pogojih za zaposlitev in delovnih pravicah; smernice OECD za multinacionalna podjetja; Splošna deklaracija Združenih narodov o človekovih pravicah; in konvencije o novih ukrepih GSP+ (glej Prilogo 1).

1.9 Spodbujanje družbene odgovornosti podjetij, na primer prek foruma zainteresiranih skupin (Multi-Stakeholder Forum) Komisije (7) in pobude britanske vlade za etično trgovino (8), je pripomoglo k vzpostavitvi tržnega okvira za vključevanje potrošnikov. Koncepti in orodja, ki jih razvijajo te in podobne pobude, prinašajo praktično delovno soglasje na področju proizvodne in dobavne verige.

1.10 Družbena odgovornost podjetij je osredotočena na procese dobaviteljev, medtem ko „etična trgovina“ obsega širše področje in vključuje potrošniške pobude. Predvsem trgovina na drobno je razvila programe nadzora dobavne verige (9) in nekateri programi so prejeli podporo nevladnih organizacij in sindikatov. Nekatere nevladne organizacije podpirajo tudi neodvisno označevanje proizvodov. Te pobude povečujejo zavest proizvajalcev in/ali potrošnikov o socialni razsežnosti trga in lahko nudijo priložnost za izvajanje moralnih in družbenih vplivov prek kupne moči.

1.11 Mnenje upošteva dejstvo, da vsi potrošniki nimajo ekonomske zmožnosti izbrati etične proizvode, in se osredotoča na vprašanje, kako lahko potrošniki, ki se odločijo za podporo etičnim konceptom, z gotovostjo vedo, da ti koncepti (in podjetja) resnično izpolnjujejo pričakovanja in ne obljubljajo ali dajejo vtisa o nečem več, kar lahko izpolnijo. Mnenje bo raziskalo primernost opredelitve politik o tej temi znotraj EU, odgovornosti in potrebno usklajevanje ter bo predlagalo praktične ukrepe, ki jih lahko sprejmejo institucije EU, države članice ter regionalne/lokalne skupnosti in organi.

1.12 Rezultati mnenja bodo uporabni tudi za druge interesne skupine. Sindikati in njihovi člani imajo poseben interes, da se zagotovi razlikovanje med sistemi zagotavljanja jamstva, ki priznavajo dostojanstvo dela, izboljšanje delovnih pogojev za njihove člane in druge prikrajšane delavce, in tistimi sistemi, ki tega ne zagotavljajo. Prav tako si bodo podjetja prizadevala izboljšati zaupanje potrošnikov, tako da bodo javno podprla kakovostne sisteme zagotavljanja jamstva. Tudi organi oblasti lahko v javnih naročilih določijo standarde kakovosti na podlagi „etične trgovine“, čeprav jih omejujejo predpisi o javnih naročilih EU, in tako podprejo cilje te politike.

1.13 Mnenje bo tako prispevalo k razvoju sistemov zagotavljanja jamstva, ki nudijo ugodno razmerje med stroški in koristmi, zagotavljajo dejanske socialne in okoljske izboljšave ter zadovoljstvo potrošnikov in omogočajo odgovornim delodajalcem, da se na objektiven način razlikujejo od tistih, katerih primarni interes je pridobivanje tržne prednosti.

2. Področje uporabe

2.1 „Etična trgovina“ obsega vrsto sistemov, ki omogočajo potrošnikom, da se odzivajo na določeno socialno in okoljsko ceno proizvodnje. Glede na različno prednostno obravnavanje teh vprašanj v različnih državah članicah je pomembno jasno opredeliti področje uporabe tega mnenja.

2.2 Poleg družbene odgovornost podjetij, ki se nanaša na upravljanje in zmanjševanje negativnih posledic vseh dejavnosti podjetja, so se razvile tudi pobude za spremljanje, upravljanje in izboljšanje socialnih, gospodarskih in okoljskih vplivov dejavnosti v dobavni verigi. Ta okvir ponavadi zajema sredstva za izboljšanje družbene in okoljske uspešnosti dobaviteljev in je dobil oznako etična trgovina ali etično trgovanje.

2.3 Znotraj tega širokega spektra pobud lahko razlikujemo med pobudami, ki se osredotočajo na obvladovanje tveganja, in pobudami, katerih namen je prispevati k ugledu podjetja ali pridobivanju tržnih prednosti prek javnih zagotovil. Večina pobud o etični trgovini je pretežno obrambne narave: gre za sredstva, s katerimi se podjetja lahko zavarujejo pred negativnim poročanjem medijev in/ali se verodostojno branijo pred takšnim poročanjem. Spet druge pobude si bolj odkrito prizadevajo izboljšati tržne možnosti z zagotavljanjem jamstva potrošnikom ali drugim poslovnim strankam.

2.4 Obstaja tudi razlika med pobudami, ki so osredotočene na jamstvo, in pobudami, ki si prizadevajo izboljšati dani položaj. V veliko primerih se sistemi, ki so osredotočeni zgolj na jamstvo, nagibajo k „mentaliteti izpolnjevanja norm“ z uporabo sankcij. V nasprotju s tem pa pobude, katerih cilj je izboljšanje, ne dajejo tako velikega poudarka na izpolnjevanje norm, ampak se osredotočajo na obravnavanje vzrokov za neizpolnjevanje norm. Praviloma so pri tem bolj cenjeni dolgoročni odnosi in upravljanje kot potreba po preverjanju.

2.5 Nazadnje je tu še razlika med splošno naravnanimi sistemi in sistemi, ki so osredotočeni na manjše število potrošnikov, ki že iščejo poti za izražanje socialnih in okoljskih vrednot s svojimi nakupi. Podlaga za sisteme, ki so usmerjeni k izboljšanju ali zagotavljanju tržnih prednosti, je pripravljenost potrošnikov plačati več za proizvod ali vsaj pokazati to pripravljenost. Drugi sistemi so pogosto cenejši, saj se dodatni stroški porazgubijo v dobavni verigi, to pa upravičuje povečan ugled podjetja.

2.6 To mnenje obravnava samo pobude, ki zagotavljajo potrošnikom, da so z njihovim nakupom povezane določene socialne in okoljske koristi. V nekaterih primerih so ti sistemi poznani in so posebno označeni na proizvodu. Večinoma poudarjajo eno ali več vprašanj, ki so povezana z določenim proizvodom. Pogosti primeri oznak so: poštena trgovina (Fairtrade), ekološki proizvod (Organic), pomorsko in gozdno nadzorstvo (Marine and Forest Stewardship), ekološke oznake (Eko), delo otrok (Child Labour). Nekatere sisteme spodbujajo posamezna podjetja ali trgovska združenja in nimajo posebne oznake, marveč so predstavljene potrošnikom s posebnim pakiranjem, na posebnih prodajnih mestih ali z reklamami.

2.7 Vsi ti sistemi so ogroženi. Če kateri izmed njih obljublja preveč učinkov ali koristi ali zavaja javnost, pride do izgube zaupanja, ki prizadene vse. Zato je treba kakovost sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom ocenjevati verodostojno. Ker imajo sistemi široko paleto ciljev, splošno veljavna opredelitev etične trgovine ni mogoča, oziroma ni zaželena. Namesto tega se lahko postavi okvir na visoki ravni, ki bo določal način zagotavljanja kakovosti. Okvir mora določiti organ, ki je neodvisen od pritiskov trgovine in podjetij, na primer organ, ki ga sestavljajo interesne skupine.

2.8 Vse pobude ne slonijo na tako konkretnih rezultatih. Britanska pobuda o etični trgovini tako sloni na sodelovanju organizacij civilne družbe, ki se skupaj učijo, kako doseči učinkovitost takšnih programov in želene rezultate. Čeprav to ni sistem v pravem smislu, so izkušnje te pobude lahko uporabne za različne sisteme, organizacije, ki sodelujejo pri tej pobudi, pa se lahko sčasoma pridružijo obstoječim sistemom kot dobavitelji ali člani.

2.9 V praksi ni natančne razmejitve med kategorijami in večina sistemov bo trdila, da prispeva k ozaveščanju in spodbujanju trajnostnega razvoja. To mnenje je osredotočeno na sisteme, ki si prizadevajo doseči svoje cilje z upoštevanjem odziva obveščenih potrošnikov.

3. Pomen „etične trgovine“ za EU

3.1 Evropski državljani so deležni zaščitne in podporne socialne mreže, ki se financira z davčnimi sredstvi, ki v povprečju dosegajo 40 % BDP. Proizvodnja blaga in opravljanje storitev v EU sta vpeta v okvir delovne, okoljske in socialne zakonodaje, katere stroški so vključeni v ceno proizvajalca, ki jo plačajo potrošniki.

3.2 Ta evropski model je sicer na mnogih področjih prispeval k obsežnemu uresničevanju dobrih standardov, toda na svetovni ravni na širitev dobre prakse v veliki meri vpliva trg. Cena in kakovost sta še vedno glavni merili, toda nekateri potrošniki kažejo večjo pripravljenost izbrati proizvode in storitve podjetij, ki trdijo, da najbolj prispevajo k socialnemu in okoljskemu napredku, tako v EU kot tudi drugje — predvsem v manj razvitih državah. S priznavanjem dobre prakse lahko zanesljivi, pregledni in učinkoviti jamstveni sistemi dopolnijo zakonodajo. Potrošniška moč, ki sloni na socialnih vrednotah, postaja pomembna sila v trgovini. Nagrajuje podjetja, ki upoštevajo interese potrošnikov, in omogoča, da podjetniška kultura odseva spreminjajoče se socialno-ekonomske vrednote, ki se seveda nekoliko razlikujejo v posameznih državah članicah glede na ekonomske možnosti in prioritete.

3.3 Zaradi neobvezujoče narave tovrstnih sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom le-ti nosijo ceno uresničevanja in zato je potrošniško povpraševanje — ki se odraža v delovanju trga — tisto, ki spodbuja ali zavira rast. To pomeni tudi, da prizadevanja za spodbujanje dobre prakse niso v nasprotju s pravili o konkurenčnosti in trgovinskimi pravili STO. Po drugi strani pa kljub prostovoljnim sistemom obstaja potreba po primernih ureditvenih okvirih STO, da se v vseh trgovinskih odnosih med državami zagotovi uresničevanje osnovnih minimalnih standardov.

3.4 Tako posamezne države članice kot Komisija so finančno podprle razvoj več sistemov zagotavljanja jamstva, ki so trenutno na trgu, in priznale ne samo njihov potencialni vpliv na okolje in socialno področje ampak tudi vlogo, ki jo imajo pri izboljšanju ozaveščenosti potrošnikov in razvoju vedenja potrošnikov. Pomembno je, da se oceni učinkovitost tovrstnih sistemov, tako glede doseganja postavljenih ciljev kot tudi njihove stroškovne učinkovitosti.

3.5 Podobno so EU in države članice finančno in z uvedbo zakonskih predpisov podprle proizvodne in predelovalne sisteme, ki podpirajo sisteme zagotavljanja jamstva. Postavljanje standardov in pomoč proizvajalcem pri izpolnjevanju teh standardov je pomemben vidik pri ohranjanju značilnega evropskega pristopa. Obstaja že veliko primerov ustrezne embalaže, energijske učinkovitosti, odlaganja odpadkov in biološkega kmetijstva. Treba je omeniti, da so bili predpisi za te sisteme uvedeni na podlagi bogatih praktičnih izkušenj z dobro opredeljenimi prostovoljnimi programi.

3.6 Veliko pozornosti je usmerjene na pomen na znanju temelječega gospodarstva za opremljanje dobaviteljev evropske proizvodne industrije in storitvenega sektorja (tehnologija, vseživljensko učenje, raziskave itd.) toda manj pozornosti se posveča vprašanju, kaj to pomeni za povpraševanje v gospodarstvu. Če so evropski potrošniki najbolj poučeni na svetu, so po vsej verjetnosti tudi najbolj zahtevni in kritični in bodo pri nakupu poleg tradicionalnih elementov, kot sta cena in kakovost, z veliko verjetnostjo upoštevali tudi vrsto socialnih in ekoloških dejavnikov. Označevanje proizvodov je enostaven način za sporočanje zapletenih vprašanj. Toda mnogoplastnost „etične trgovine“ zahteva nov pristop k izobraževanju in obveščanju potrošnikov na podlagi trajnostnega razvoja.

3.7 Spremembe v mednarodnem gospodarstvu — globalizirana, raznolika proizvodnja in naraščajoče možnosti za primerjave, ki so na voljo potrošnikom — ustvarjajo nove vrste trgov. Potrošniki imajo vedno večjo moč zahtevati in dobiti blago in storitve, ki ustrezajo njihovim osebnim zahtevam. Te zahteve presegajo tradicionalne zahteve o ceni, izgledu in kakovosti ter sedaj vključujejo vrsto socialnih in okoljskih meril, ki zadevajo dobavno verigo pred nakupom in posledice uporabe in odstranjevanja. Spodbujanje teh visokih zahtev je v velikem interesu evropskih podjetij in delojemalcev, ki bi morali biti sposobni odzvati se nanje. To je tudi v skladu s potrebami delujočega prostega trga, kjer imajo potrošniki informacije in razumevanje za učinkovito povpraševanje. Brez tega znanja se pojavijo tržne motnje, pri čemer socialni in okoljski stroški niso učinkovito porazdeljeni.

3.8 Kljub temu velja, da imajo potrošniki v vseh 25 državah članicah široko paleto različnih zahtev in prioritet. Predvsem v novih državah članicah so potrošniki najbolj pozorni na kakovost, varnost in vrednost proizvodov. Osnovna jamstva potrošnikom se v mnogih državah članicah še niso oblikovala. Odbor znova poudarja neobvezujočo naravo sistemov zagotavljanja jamstva, kar omogoča, da jih podjetja prevzamejo v skladu s prioritetami potrošnikov.

4. Pobude za „etično trgovino“ v Evropi

4.1 Obstaja več sistemov (glej točko 2.6), ki zagotavljajo jamstvo potrošnikom v Evropi in po svetu, npr. večji ugled podjetja, inšpekcijski pregledi obratov in pridobivanje certifikatov ali posebno označevanje proizvodov. Vsi ti ukrepi so povezani s precejšnjimi stroški pri izpolnjevanju zahtevanih standardov ter dokumentiranju in zagotavljanju skladnosti z njimi. Ti stroški se na splošno prek cen prenesejo na potrošnike, ki želijo prispevati k socialnemu in okoljskemu napredku. Pridobivanje obsežnih podatkov o teh sistemih je težavno, saj trenutno ne obstaja nobena klirinška hiša, trgovinsko združenje ali priznan referenčni sistem. Toda po ocenah na trgih 25 držav članic več kot 100 sistemov, ki zagotavljajo jamstvo potrošnikom na podlagi oznak na proizvodih, ustvari prihodek, ki presega 20 milijard EUR.

4.2 Vsak sistem ima svoje razvojne mehanizme za zagotavljanje dejanskega izpolnjevanja standardov. Trenutno obstajajo pobude za razvoj skupne podlage za jamstvo različnih sistemov. Takšna skupna podlaga lahko in mora voditi k primerljivim sistemom upravljanja kakovosti, učinkovitosti in varčevanju, kar bo v korist vseh partnerjev.

4.3 Podobno obstaja tudi potreba po razvoju in sprejemu skupne podlage glede spremljanja posledic, ker jamčenje standardov samo po sebi ne zagotavlja izboljšav, bodisi pri določenih ponudnikih ali na splošno. Minimalne delovne standarde je na primer najlažje zagotoviti s predizbiro ponudnikov, ki že izpolnjujejo standard, ali z odvzemom certifikatov ponudnikom, ki jih ne izpolnjujejo. S tem bi na tehnični ravni zagotovili izpolnjevanje standarda in jamstvo potrošnikom, toda dejansko bi to lahko povzročilo znižanje splošnih standardov z nadaljnjim zapostavljanjem gospodarsko šibkejših proizvajalcev.

4.4 Veliko (a ne vsi) sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom, ki so podvrženi neodvisnemu nadzoru, razvija skupno podlago za dokazovanje izpolnjevanja standardov. Mednarodna zveza za socialno in okoljsko akreditacijo ter označevanje (International Social and Environmental Accreditation and Labelling — ISEAL) na primer razvija skupne metode za ugotavljanje kakovosti svojih članov. Podoben pristop bi bil potreben tudi za celotno paleto sistemov zagotavljanja jamstev potrošnikom, da bi standardi imeli želeni učinek. Tak pristop bi moral imeti obliko ocene vplivov. Skupna podlaga za ocenjevanje učinkov, ki bi preverjala izpolnjevanje potrošniških zahtev in upravičenost stroškov, ki so preneseni na potrošnike, bo omogočila bolj odprto ocenjevanje teh sistemov. Pripomogla bi tudi k opredelitvi lastnosti sistemov, ki jih morajo le-ti izpolnjevati, da bi bili upravičeni do podpore Komisije, ki mora ravno tako sloneti na ocenah vplivov, da bo prispevala k dogovorjenim političnim ciljem.

4.5 Da bodo potrošniki in ponudniki zaupali „etični trgovini“, jim je treba zagotoviti, da so stroški in koristi potrošnikov in podjetij ter „ciljne“ socialne/okoljske koristi smiselno uravnotežene. Program za zagotavljanje boljših delovnih pogojev v državah v razvoju lahko povzroči le preselitev proizvodnje na neurejeno obrobje; program za zmanjšanje vplivov na okolje lahko povzroči neupravičeno visoke stroške za preverjanje ali resne pomanjkljivosti; ekološki standardi za rejo živali lahko poslabšajo dobro počutje živali, če so uporabljeni mehanistično; pobuda, ki daje potrošnikom dober občutek glede otroškega dela, lahko povzroči premeščanje otrok v dejavnosti, ki so bolj škodljive za njihovo zdravje, ali njihovo nezmožnost, da si plačajo dodatno izobraževanje.

4.6 Ker je „etična trgovina“ za velike proizvajalce in ponudnike storitev pomemben tržni trend, igrajo le-ti pomembno vlogo pri prenosu idealističnih pričakovanj potrošnikov v praktične programe, ki jih je mogoče uresničiti. Zaradi neizogibnega prepada med pričakovanji in resničnostjo gibanju„etične trgovine“ (v vseh svojih oblikah) preti oznaka naivnosti. Odnosi podjetij so različni glede na njihovo občutljivost na pritisk potrošnikov in njihovo relativno moč v tržni verigi. Nekateri odzivi so posledica skrbi za stike z javnostjo (zaščite vrednosti znamke), nekateri so posledica tržnih meril (oblikovanje proizvodov, ki ustrezajo novim zahtevam) in spet drugi so posledica javnih naročil (kultura skrbnosti in obvladovanja tveganja). Vse metode imajo lahko svojo vrednost, toda različni motivi podjetij kažejo na potrebo po skupnem analitičnem okviru.

5. Skupni okvir

5.1 Napetosti so del vsakega sistema „etične trgovine“ z močnim elementom zagotavljanja jamstva potrošnikom. Na eni strani želi sistem doseči socialne in okoljske cilje znotraj dobavne verige, na drugi strani pa potrošnikom zagotavlja jamstvo. To lahko povzroči številne probleme.

5.2 Ukrepi, potrebni za zagotavljanje jamstva, so lahko nesorazmerni z „dejanskim“ učinkom na cilje. Preverjanje je lahko na primer drago, potrebne administrativne spremembe za zagotovitev preglednosti pa drage in zapletene.

5.3 Še bolj problematičen je lahko negativen vpliv na cilje sistema, ki ga lahko imajo zahteve za zagotavljanje jamstva. Osredotočenost na stvari, ki jih je moč izmeriti in preveriti, lahko na primer izkrivlja prednostne naloge, zahteve in stroški za preverjanje lahko izločijo proizvajalce, ki najbolj potrebujejo izboljšave.

5.4 Poleg tega v veliko primerih lahko nezadostno poznavanje in s tem prioritete potrošnikov povzročijo popačenje sistemov. Potrošniki na primer na splošno dajejo prednost „čisti“ dobavni verigi (brez dela otrok, ostankov pesticidov) pred učinkovitim napredkom na terenu (boljše plače, šole, boljše upravljanje z okoljem).

5.5 Posledično se lahko zgodi, da podjetja raje izberejo nove dobavitelje, ki že izpolnjujejo standarde, kot da si prizadevajo za dolgoročno izboljšanje obstoječe dobavne mreže, kar pa ne bo prispevalo k doseganju širših ciljev.

5.6 V okviru sistema, ki nima neodvisnega preverjanja, lahko pride do trditev o zagotavljanju jamstva, ki pretirano ali preveč poenostavljeno prikazujejo vpliv sistema (ali so povsem netočne!). Kratkoročno to spodkopava cilje, dolgoročno pa se izgublja zaupanje potrošnikov v sisteme zagotavljanja jamstva na sploh.

5.7 Sistemi, ki jih financira več velikih donatorjev, lahko na ta vprašanja odgovorijo z dobrim upravljanjem, toda sistem, ki se v večini financira z doplačilom potrošnikov, nima nujno vzpostavljenega ustreznega postopka upravljanja, potrošniki sami pa nimajo možnosti presoditi kakovosti ali stroškovne učinkovitosti sistema zagotavljanja jamstva potrošnikom.

5.8 Sistemi zagotavljanja jamstva potrošnikom so pogosto tarča kritik, da se sistemi zaradi večje ali manjše odvisnosti od vedenja potrošnikov in njihovega omejenega vpogleda v problematiko nagibajo k temu, da obljubljajo lažje razumljivo jamstvo, ki ne ustreza realnim pogojem. Tu lahko pomaga le bolj odprta razprava z več informacijami, ki bo pripomogla k razvoju odprtega in informiranega (na znanju temelječega) trga.

5.9 Toda ni primerno, da EU ali države članice poskušajo centralno predpisati definicije ali bistvene standarde za različne vrste „etične trgovine“. Centralni nadzor ne bo dovolj prilagodljiv, da bi upošteval izboljšave in spremembe. Poleg tega krši pravico potrošnikov do izbire v skladu s svojimi spreminjajočimi se vrednotami. Centralno je mogoče — in bi bilo treba — postaviti podlago, ki bo potrošnikom zagotavljala, da ti sistemi izpolnijo, kar obljubljajo.

5.10 Mnenje si prizadeva postaviti okvir, znotraj katerega lahko različne pobude začnejo postavljati ista vprašanja o zagotavljanju in prikazovanju učinkov ter skupaj iščejo odgovore nanje. Dinamika je prikazana v diagramu v Prilogi 2. Različni sistemi zagotavljanja jamstva imajo različne cilje, zato bi bilo težko narediti enostavno analizo stroškov in koristi, nenazadnje pa ta analiza ne bi imela veliko možnosti za uspeh glede na težavno ocenjevanje tako raznolikega in subjektivnega „blaga“. Toda mogoče je razviti skupen okvir, znotraj katerega lahko postavimo ista vprašanja o kakovosti vseh sistemov in dobimo primerljive odgovore. Navsezadnje je na potrošnikih in potrošniških organizacijah, da pridobljene podatke vrednotijo glede na svoja osebna merila.

5.11 Medtem ko se bodo podrobna merila pogojev in uspešnosti razlikovala glede na področje uporabe in cilje sistemov, obstaja več skupnih prizadevanj glede kakovosti. Z dodatnimi raziskavami in posvetovanji bo mogoče opredeliti nekatera ključna vprašanja, na katera bi moral znati odgovoriti vsak sistem, in zagotoviti dokaze o kakovosti. Bistveno je ugotoviti pomembne socialne, okoljske ali gospodarske cilje, h katerim si ti sistemi prizadevajo prispevati. Ti cilji opredeljujejo osnovne elemente sistemov, kot so interesne skupine, področje dela in posledični ukrepi.

5.12 Za izhodišče se priporočajo naslednja vprašanja/vidiki (priporočeno je, da si prihodnja posvetovanja prizadevajo za skladnost z obstoječimi, verodostojnimi, kakovostnimi okviri):

a) Upravljanje sistemov

Katero je najvišje mesto nadzora sistema?

Ali je to sistem več interesnih skupin, kjer so interesne skupine uravnoteženo zastopane v organih odločanja?

Ali ga nadzira neodvisna in nepristranska skupina „skrbnikov“, na katero se lahko pritožijo interesne skupine?

b) Cilji sistema

Ali so cilji jasno določeni?

Ali so cilji sistema v skladu s potrebami interesnih skupin, ki so v trgovinskem sistemu najbolj zapostavljene?

Ali so cilji sistema v skladu z interesi potrošnikov in „vizijo“, ki jo zastopa sistem?

— Ali so prizadete interesne skupine (vključno s tistimi v državah v razvoju) sodelovale pri razjasnitvi in opredelitvi ciljev?

— Ali so cilji sistema dostopni javnosti?

c) Področje uporabe sistema

Ali sistem obravnava „problem“ v skladu z običajno opredelitvijo?

— Ali je sistem zastavljen tako, da v primernem obsegu obravnava „problem“, ali se osredotoča le na manj pomembne vidike, ki jih je lažje uresničiti?

— Ali so lastnosti pooblaščenih mest („proizvajalcev“) v skladu s propagirano vizijo in cilji?

— Ali proizvajalci že uresničujejo standarde ali so stalne izboljšave osrednji element sistema?

d) Standardi ali pogoji sistemov

Ali so standardi, ki so postavljeni v okviru sistema in ki se jih spremlja, v skladu s cilji?

— Ali so standardi opredeljeni v postopku, v katerem lahko sodelujejo interesne skupine (vključno s tistimi v državah v razvoju)?

— Ali obstaja verodostojen mehanizem, ki zagotavlja, da bo uresničevanje standardov prispevalo k doseganju ciljev?

— Ali so pogoji oziroma standardi sistema dostopni javnosti?

e) Ocena vplivov

Ali obstaja verodostojna ocena vplivov sistema na cilje?

— Ali se spremljajo širše in dolgoročne posledice na sektor in ali so spremembe („rezultati“) v skladu s cilji sistema?

— Ali so lokalne interesne skupine dejavno in zavestno vključene v opredeljevanje pogojev ocene vplivov in njene izvedbe?

— Ali obstaja postopek za opredelitev in obravnavanje negativnih vplivov?

f) Neodvisno preverjanje

Ali obstaja neodvisno preverjanje delovanja sistema?

— Ali interesne skupine (vključno s tistimi v državah v razvoju) sodelujejo pri opredelitvi pogojev ali pri samem preverjanju?

— Ali so rezultati takšnega preverjanja dosegljivi javnosti?

g) Analiza stroškov in koristi

Ali obstaja postopek za spremljanje in ocenjevanje stroškov sistema, ki so preneseni na dobavitelje, trgovce in potrošnike, v razmerju z napredkom pri doseganju ciljev?

h) Javna zagotovila

Ali so javna zagotovila pooblaščenih podjetij ali dobaviteljev v skladu s cilji, standardi in rezultati sistema?

— Ali se v okviru neodvisnega preverjanja oz. preverjanja s strani interesnih skupin preverjajo tudi javna zagotovila podjetij, ki sodelujejo pri sistemu?

5.13 Navedene standarde kakovosti (ki jih je treba dodatno izpopolniti in preizkusiti) mora izpolnjevati vsak sistem, ki si prizadeva pridobiti zaupanje potrošnikov ali kakršno koli podporo Komisije in nacionalnih vlad. Sisteme, ki teh standardov ne izpolnjujejo, lahko obravnavamo kot stroškovno neučinkovite.

5.14 Pristop, ki upošteva več interesnih skupin, in podpora javnih oblasti na evropski ravni morata zagotoviti verodostojnost razvoju in spodbujanju teh standardov.

5.15 Vsekakor obstajajo izzivi pri razvoju vsake primerjalne ocene razmerja med stroški in koristmi na tem področju, toda bistveno je podati smiselno podlago za primerjavo sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom z drugimi instrumenti politike s podobnimi cilji.

6. Okvir in pristojnosti politike

6.1 Jasna načela politike so na tem hitro razvijajočem se področju bistvenega pomena in pod točko 7 so razgrnjeni praktični predlogi. EU in posamezne države članice menijo, da morajo biti trdni etični in humanitarni standardi sestavni del svetovne trgovine in diplomacije. Boljši svet ni le zaželeni cilj sam po sebi, ampak takšni skupni interesi pripomorejo k nadaljnjemu razvoju vseevropske kulture, ki temelji na skupnih vrednotah. Spodbujanje vedenja potrošnikov in njihovega ozaveščanja v smeri „etičnosti“ je na bolj konkretni ravni lahko dobra priložnost za evropsko industrijo, saj ima le-ta dobre pogoje, da uporabi ponujajoče se tržne možnosti. EU in države članice ne smejo podpirati nobene konkretne znamke, ampak morajo zagotoviti avtoriteto za sistem zagotavljanja jamstva, ki se ji lahko pridružijo vse priznane pobude zagotavljanja jamstva potrošnikom.

6.2 Usklajenost politike je zato glavni cilj. Pri pripravi tega mnenja je prišlo do obširne in dragocene izmenjave informacij in pogledov na politične perspektive. Predlagamo, da se formalno vzpostavi voden, dejaven dialog med interesnimi skupinami o vprašanjih „etične trgovine“ in sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom kot nadaljevanje tega mnenja pod okriljem EESO.

6.3 Cilji takega dialoga bi bili: — oblikovati bistvene elemente za usklajeno politiko o socialnih in okoljskih vprašanjih sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom, — ugotoviti potrebne ukrepe za vključitev take politike v EU, — preučiti, kako spodbuditi države članice k upoštevanju takšne politike.

7. Konkretni ukrepi

7.1 Mnenje proučuje, v kolikšni meri so postopki, ki predstavljajo sisteme za zagotavljanje jamstva potrošnikom, med seboj usklajeni. Mnenje nudi smernice in nakazuje politična orodja, ki bodo EU pomagala pri odločanju o nadaljnji podpori na tem področju in pri zagotavljanju podpore na racionalen in stroškovno učinkovit način. EU ima na voljo nekaj konkretnih ukrepov za spodbujanje in podporo nadaljnjega razvoja „etične trgovine“ (kot je opredeljena za namene tega mnenja) v skladu s širšimi političnimi cilji EU.

7.2 EU in posamezne države članice morda želijo še naprej podpirati razvoj nekaterih pobud na tem področju. Priporočeno je, da se taka podpora osredotoči na pobude, ki potrošnikom zagotavljajo jamstvo in hkrati lahko objektivno prikažejo, da prispevajo h konkretnemu izboljšanju socialno-ekonomskih in okoljskih pogojev v skupnostih, ki jih zadeva ustrezna dobavna veriga. V vsakem primeru je treba spodbujati sisteme, ki spodbujajo povečanje zmogljivosti v južnih državah.

7.3 Da bi to olajšali, je priporočljivo, da EU zaprosi za raziskovalno mnenje s ciljem postaviti jasna in široko uporabna merila kakovosti za ocenjevanje sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom. Ta študija mora poleg potrošniških organizacij upoštevati različne sisteme, ki uporabljajo okoljske in socialne oznake, ter tudi druge, in zajeti vse interesne skupine vzdolž dobavne verige, da bi se tako zagotovila široka uporaba in olajšal razvoj usklajenih ukrepov za preverjanje kakovosti na tem področju.

7.4 Vprašanja iz točke 5 lahko tvorijo uporabno izhodišče za bolj obsežen okvir ocenjevanja. EESO želi poudariti, da njegov namen ni ustvariti novo raven birokracije ali novo tržno oviro podjetjem ali sistemom zagotavljanja jamstva. Odbor meni, da mora biti vsak sistem sposoben prikazati svoj vpliv, kakovost in stroškovno učinkovitost. Skupni okvir bo pripomogel k zmanjšanju podvajanja prizadevanj.

7.5 Takšna študija bo tudi pomagala okrepiti zaupanje potrošnikov v sisteme zagotavljanja jamstva in omogočila organizacijam civilne družbe priporočiti svojim članom in drugim zagovornikom podporo sistemov, ki so v njihovem socialnem in okoljskem interesu. Ker to vprašanje zadeva različne generalne direktorate, je potrebno koordinacijsko mesto, kjer bo središče za informacije in razvoj usklajene politike.

7.6 Ker se potrošniki pri prepoznavanju proizvodov, ki so proizvedeni in se z njimi trguje v skladu z določenimi socialnimi in okoljskimi standardi ter standardi zaščite živali, zanašajo na oznake na proizvodih, je velika verjetnost, da bodo potrošniki zmedeni in neučinkoviti, kadar imajo proizvodi več oznak. Zato naj EU naroči študijo o alternativnih možnostih za zanesljivo merjenje socialnih in okoljskih vrednosti proizvodov in njihovega prikaza potrošnikom.

7.7 Strateški program izobraževanja potrošnikov v državah članicah se mora osredotočiti na povečanje ozaveščenosti potrošnikov glede možnosti in načinov, kako lahko s svojimi nakupi dosegajo socialne in okoljske cilje, ki ustrezajo njihovim prioritetam.

7.8 S hitrim razvojem sistemov podatkov o proizvodih, ki so na voljo na prodajnih mestih, internetu in preko drugih kanalov, bo v naslednjih nekaj letih vedno lažje razviti podatkovne baze o poreklu in kakovosti proizvodov. Poleg socialnih in okoljskih vprašanj, ki jih obravnava to mnenje, baze lahko zajemajo tudi širše vidike kakovosti in varnosti, na primer določene prehrambne dejavnike, ter omogočijo potrošnikom, da dajo prednost določenim elementom v skladu s svojimi vrednotami ali potrebami.

7.9 Razvoj skupnega okvira za oceno kakovosti in vplivov za sisteme zagotavljanja jamstva „etične trgovine“ bo olajšal razvoj objektivnejše in trajnostne etične usmeritve politike javnih naročil znotraj Komisije in mogoče tudi v državah članicah.

7.10 Javna naročila lahko dodatno spodbudijo povpraševanje po proizvodih. V preteklih petih letih se je vloga socialne narave javnih naročil okrepila in razjasnila. S pomočjo zgoraj navedenih predlogov lahko socialna in okoljska politika javnih naročil v okviru predpisov EU doseže konkretne rezultate.

8. Pogled v prihodnost

8.1 Priprava tega mnenja daje glavnim udeležencem priložnost, da se odzovejo in sodelujejo pri dialogu, četudi le s skromnim prispevkom. Na podlagi teh posvetovanj želi EESO spodbuditi pet novih pobud: — nadaljevanje dialoga med glavnimi interesnimi skupinami, vključno s potrošniškimi organizacijami, v EU (in po potrebi globalno) o usklajevanju politike na področju „etične trgovine“ in sistemov zagotavljanja jamstva potrošnikom. EESO predlaga, da v letu 2006 prevzame vodstvo za ustanovitev foruma zainteresiranih skupin v že preverjeni obliki. Ta bi lahko preučil možnosti ta vzpostavitev obsežne baze podatkov o proizvodih za zbiranje socialnih, okoljskih in drugih dejavnikov, ki vplivajo na kakovost in uspešnost proizvoda. Te dejavnike bi potrdili s pomočjo jasnih protokolov ocenjevanja in javno objavili. Generalni direktorat za razvoj je že pokazal zanimanje za zagotavljanje kritičnih podatkov o ocenah sistemov „etične trgovine“, ki bi bili v pomoč proizvajalcem in izvoznikom pri vstopu na evropski trg (10); — razvoj skupnega okvira zagotavljanja jamstva o „etični trgovini“ za oceno vplivov in meritve kakovosti prek širšega in bolj podrobnega posvetovanja z zainteresiranimi skupinami v državah članicah in globalno. To bo EU in državam članicam omogočilo, da bolj objektivno razlikujejo med pobudami, ki resnično prispevajo vrednost, in tistimi, ki zgolj dajejo jamstva. Spodbujanje bolj trajnostnih trgovinskih odnosov bo podprlo cilje politike generalnega direktorata za razvoj, zagotavljanje zanesljivih podatkov za potrošnike pa delo generalnega direktorata za zdravje in potrošnike; — sodelovanje pri razvoju standarda ISO 26000, ki bi zagotovil praktične smernice glede socialne odgovornosti, opredeljevanja interesnih skupin in sodelovanja z njimi ter povečanja verodostojnosti poročil in trditev o socialni odgovornosti. Glavni cilj je razviti standard socialne odgovornosti podjetij, lahko pa prispeva tudi izhodišče za ocenjevanje uspešnosti posameznih sistemov etične trgovine; — razvoj programa, ki bi potrošnike od zgodnjih let prek splošne izobrazbe in vseživljenjskega učenja ozaveščal o njihovi zmožnosti, da s premišljenim nakupovanjem vplivajo na socialno in okoljsko dinamiko. Generalni direktorat za zdravje in potrošnike je že pokazal zanimanje za spodbujanje izobraževanja potrošnikov o pošteni trgovini. Ključni cilj je bolj obveščena in samozavestna potrošniška družba, ki bo zmožna učinkovitih odločitev na trgu; — predlog ustanovitve mednarodnega raziskovalnega centra kot središča raziskav dobaviteljev in trga, podatkov o prodaji in tehničnih podatkov, pobud o izobraževanju in razvoja politike, ki ga bodo podprli Komisija, države članice in vse glavne interesne skupine kot skupni program.

9. Zaključna opomba: opredelitev izrazov, ki se pojavljajo v mnenju

Z globalnim vplivom trgovine na družbo in okolje so nastali številni novi izrazi in pojmi. Spodaj je opredeljen način, kako so bili ključni izrazi in pojmi uporabljeni v tem mnenju. Izrazi in definicije na tem področju se razlikujejo v različnih državah, zato je pomembno, da se v izogib nesporazumom pri prevajanju vedno uporablja ta glosar.

Družbena odgovornost podjetij (Corporate Social Responsibility — CSR) Ta izraz je sedaj dobro ustaljen. Nanaša se na uveljavljen koncept, da je ustvarjanje blaginje in izpolnjevanje nacionalnih pravnih zahtev glede delovanja neločljivo povezano z vsemi odgovornimi poslovnimi dejavnostmi.

Družbena odgovornost podjetij se zato posebej nanaša na prostovoljne politike in ukrepe podjetij za vzdrževanje ter izboljšanje socialne in okoljske uspešnosti celotne dejavnosti . To lahko vključuje notranje sisteme upravljanja in ocenjevanja ali zunanje preverjanje.

Etična trgovina To je podskupina (in novejši pojem) družbene odgovornosti podjetij. Pojem se uporablja v dveh glavnih pomenih.

V splošni rabi pojem pomeni zavesten poskus prilagoditve trgovinskih dejavnosti (proizvodnje, prodaje na drobno ali nabave) podjetja, organizacije ali posameznika določenim etičnim vrednotam . Etika je veja filozofije, ki se ukvarja s človeško naravo in vedenjem. Etična trgovina v tem pomenu lahko odseva zelo širok razpon vrednot, ki lahko obsegajo celo vrsto proizvodov in storitev (vključno s finančnimi storitvami in turizmom) v katerikoli državi, vključno z državami članicami EU. Kadar je pojem uporabljen v tem pomenu, je v mnenju zapisan kot „etična trgovina“. Tudi v naslovu mnenja je pojem uporabljen v tem pomenu.

Pojem se uporablja v drugačnem pomenu v Komisiji in številnih evropskih pobudah, kot v pobudi Ethical Trading Initiative (ETI) v Združenem kraljestvu, pobudi Initiative Clause Sociale (ICS) v Franciji in Business Social Compliance Initiative (BSCI), ki ima mednarodno članstvo. Tu se pojem ponavadi nanaša na politike in ukrepe, s katerimi podjetje obravnava socialni in okoljski vpliv dejavnosti vzdolž dobavne verige in predvsem delovne pogoje dobaviteljev . Ko je pojem uporabljen v tem pomenu, je zapisan kot etična trgovina.

Poštena trgovina

Ta pojem se lahko obravnava kot podskupina etične trgovine. V splošni rabi pojem pomeni trgovino, kjer udeleženci procesa — proizvajalci ali potrošniki, kupci ali prodajalci — niso zapostavljeni in so deležni primernih in sorazmernih koristi. Pojem, uporabljen v tem pomenu, je v mnenju zapisan kot „poštena trgovina“.

Drugi pomen pojma se nanaša na trgovinsko partnerstvo na podlagi dialoga, preglednosti in spoštovanja, ki si prizadeva za večjo pravičnost v mednarodni trgovini. Z nudenjem boljših trgovinskih pogojev in zagotavljanjem pravic obrobnim proizvajalcem in delavcem, posebej na jugu, prispeva k trajnostnemu razvoju. To definicijo na primer priznavajo organizacije, ki jih predstavlja Evropsko združenje poštene trgovine. Kadar je pojem uporabljen v tem pomenu, je zapisan kot poštena trgovina.

Sistemi zagotavljanja jamstva potrošnikom

To mnenje se osredotoča na poseben vidik „etične trgovine“ in „poštene trgovine“, namreč tisti, kjer je pritisk potrošnikov glavni dejavnik in potrošniška izbira — ter pogosto pripravljenost potrošnikov plačati več za proizvod — glavno gonilo sprememb. Za namene tega mnenja so sistemi zagotavljanja jamstva potrošnikom opredeljeni kot sistem, ki omogoča in spodbuja potrošnike k sodelovanju v etični trgovini s kupovanjem blaga in storitev, katerih proizvodnja si prizadeva doseči določene socialne in okoljske rezultate v prid določenih skupnosti ali družbe kot celote.

Izraz „sistem“ vključuje socialne in okoljske jamstvene pristope posameznih podjetij in podjetniških zvez, pa tudi neodvisne sisteme tretjih in interesnih skupin.

Trajnostni razvoj

„Trajnostni razvoj je razvoj, ki ustreza potrebam sedanjosti, ne da bi pri tem ogrozil možnosti prihodnjih generacij, da zadovoljijo svoje lastne potrebe.“ (11)

V Bruslju, 27. oktobra 2005 Predsednica Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Anne-Marie SIGMUND

(1) Zaradi različnih razlag teh izrazov, so ključni izrazi, ki se pojavljajo v tem mnenju, pojasnjeni v poglavju 9.

(2) Pobuda za evropsko oznako „pravična trgovina“ EXT/134 april 1996

(3) Top 200: The Rise of Corporate Global Power. Institute for Policy Studies 2000. (Merjenje prihodka od prodaje in BDP posameznih držav)

(4) Trgovinska statistika STO iz aprila 2004

(5) KOM(2001) 31

(6) Instrumenti za merjenje in informiranje o družbeni odgovornosti podjetij v globalnem gospodarstvu SOC/192

(7) Evropski forum zainteresiranih skupin o družbeni odgovornosti podjetij, končno poročilo, junij 2004

(8) Skupina podjetij, nevladnih organizacij in sindikatov za spodbujanje in izboljšavo izvajanja kodeksov ravnanja v podjetjih, ki zajemajo delovne pogoje v dobavni verigi

(9) Na primer BSCI (www.bsci-eu.org) in ICS (www.scd.asso.fr)

(10) Pri tem bi bilo koristno raziskati možnost sodelovanja z medsektorskimi podatkovnimi in informacijskimi storitvami, kot je projekt EU PRISM.

(11) Svetovna komisija za okolje in razvoj (WCED). Naša skupna prihodnost, 1987