SL Uradni list Evropske unije C 110/89

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o nasilju nad ženskami v družini

(2006/C 110/15)

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 14. julija 2005 v skladu s členom 29(2) poslovnika sklenil, da pripravi mnenje o naslednji temi: Nasilje nad ženskami v družini

Strokovna skupina za zaposlovanje, socialne zadeve in državljanstvo, zadolžena za pripravo dela na tem področju, je mnenje sprejela 22. februarja 2006. Poročevalka je bila ga. HEINISCH.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 425. plenarnem zasedanju 15. in 16. marca 2006 (seja z dne 16. marca) z 99 glasovi za in 2 vzdržanima glasovoma.

1. Sklepi in priporočila

1.1 Nasilje moških nad ženskami v družini, naj bo telesno ali moralno, je ena najhujših kršitev človekovih pravic: pravice do življenja ter telesne in duševne integritete. Ker je vzrok tega nasilja neenakomerna porazdelitev moči med spoloma, ki še vedno zaznamuje našo družbo, prizadene ženske vseh družbenih slojev. To nasilje hkrati ovira celoten razvoj demokratične družbe. Zato je ena najpomembnejših nalog evropske politike, ki temelji na spoštovanju temeljnih človekovih pravic, preprečevanje takšnih nasilnih dejanj ter oblikovanje učinkovitih postopkov vzgoje, preprečevanja, kazenskega pregona in podpore.

1.2 Naslednje ugotovitve so namenjene predsedstvom Sveta EU in Komisiji:

Varnost in enakopravno obravnavanje žensk morata biti, kot neodtujljivi temeljni človekovi pravici, izhodiščni točki in najnižji zahtevi za vse države, ki so članice EU ali to želijo postati. Zato EESO izrecno poziva predsedstva Sveta EU, naj se še naprej z vsemi močmi zavzemajo za temo nasilja nad ženskami v družini.

1.3 Komisiji, generalnemu direktoratu za zaposlovanje, socialne zadeve in enake možnosti: — Glavno odgovornost za boj proti nasilju v družini imajo sicer države članice. Ker pa se posamezni nacionalni odzivi vendarle zelo razlikujejo med seboj, EESO meni, da je nujno potrebna vseevropska strategija. — Na podlagi dejstva, da nasilje nad ženskami odraža neenakost med spoloma po eni strani, po drugi jo pa tudi ustvarja, EESO spodbuja Komisijo, da na osnovi obstoječih pogodbenih določb pripravi obsežno strategijo za boj proti temu problemu. — Podlaga vseevropske strategije bi moralo biti izvajanje ene od prvih študij na ravni EU o razširjenosti nasilja nad ženskami v družini, njegov vpliv na posameznike in družbo ter njegovi finančni stroški.

Ker je nasilje v družini predvsem problem enakosti med spoloma (gender equality) in ker je za to problematiko pristojen generalni direktorat za zaposlovanje, socialne zadeve in enake možnosti, Odbor predlaga, da se temu generalnemu direktoratu dodeli vodenje nalog za razvoj vseevropske strategije v okviru Komisije.

1.4 Nasilje nad ženskami v družini se lahko učinkovito zatira le na ustrezni nacionalni ravni. Zato mora vsaka država članica z vidika načrtovane vseevropske strategije oblikovati nacionalni akcijski načrt za boj proti nasilju nad ženskami v družini, ki vsebuje konkretne ukrepe in roke za praktično izvajanje strategije. Pri tem je treba v okviru navedenih časovnih načrtov in sredstev, ki so na voljo, upoštevati zlasti naslednja področja: — nacionalne zakonske predpise, zlasti na področju policije in pravosodja; — vodenje statistike o nasilju v družini; — ukrepe za pomoč in podporo dejanskim in potencialnim žrtvam tega nasilja, zlasti z vidika povečanja vpliva in moči (empowerment). Pri tem je treba upoštevati predvsem tudi takšne ukrepe, ki se nanašajo na trg dela in delovna mesta; — žrtve nasilja v družini, ki izvirajo iz posebnih skupin prebivalstva, kot so priseljenke, starejše ženske in zelo mlade ženske bi morale biti deležne posebne pozornosti; — posebno pozornost je treba posvetiti preventivnim in represivnim dejavnostim za storilce; — vse ukrepe in koncepte je treba zasnovati in izvajati omrežno, institucionalno in medresorsko; — treba je finančno in organizacijsko zagotoviti delovanje nevladnih organizacij zaradi njihove pomembne vloge pri preprečevanju nasilja nad ženskami v družini, pri organizaciji informativnih kampanj in usposabljanja, pomoči in podpori žrtvam ter dejavnostih, povezanih s storilci, ne da bi pri tem državi želeli odvzeti odgovornost za boj proti nasilju v družini; — zagotoviti je treba tudi izobraževanje osebja, dejavnega na področju prava, policije, vzgoje, psihologije, medicine in sociale, katerega naloga je, da pravočasno zaznajo nasilje v družini in učinkovito pomagajo prizadetim osebam; — treba je imenovati nacionalne poročevalce za zbiranje, izmenjavo in obdelavo informacij in statističnih podatkov o nasilju nad ženskami v družini ter za spodbujanje izmenjave dobre prakse med državami članicami, pristopnicami in kandidatkami; — kampanje ozaveščanja naj bi javnost seznanjale z nacionalnimi akcijskimi načrti ter ukrepi in koncepti, ki jih slednji vsebujejo.

1.5 Državam članicam:

EESO meni, da je nujno treba zagotoviti spremljanje izvajanja načrtovanih ukrepov (monitoring). Pri tem je treba posvetiti posebno pozornost pripravljenosti žrtev in prič nasilja v družini, da nasilje prijavijo, saj je to izraz zaupanja v policijo in pravosodje na splošno ter socialne ustanove.

1.6 Za razumevanje razširjenosti nasilja nad ženskami v družini, pritegnitev pozornosti k problematiki in pripravo učinkovitih odgovorov na institucionalni ravni, so potrebni podatki in statistika na ravni vseh držav članic — kljub temu, da statistike nikdar ne morejo odražati celotne razširjenosti takšnega problema kot je nasilje v družini.

1.7 Komisiji, Eurostatu, nedavno ustanovljenemu Evropskemu inštitutu za enakost med spoloma, državam članicam:

EESO meni, da je vodenje zanesljivih in primerljivih statistik o nasilju nad ženskami v družini nujno potrebno v vseh državah članicah, pristopnicah in kandidatkah. S pripravo podlag in predpisov, ki so za to potrebni, je treba začeti takoj.

1.8 Državam članicam, Evropski mreži za preprečevanje kriminala (EUCPN):

EESO meni, da je nujno treba najti nove rešitve za preventivni in represivni boj proti nasilju nad ženskami v družini ter izmenjavo projektov in ukrepov dobre prakse med državami članicami in na evropski ravni. Meni, da bi uporaba velikih medregionalnih medijev za redno širjenje ustreznih informacij z namenom, da bi se žrtve znebile občutka krivde, lahko slednjim pomagala, da bi prijavile dejanja, katerih žrtve so, kar bi bil prvi korak k povečanju vpliva in moči. Države članice bi se morale zavzemati za uporabo množičnih medijev za obveščanje o pravicah žrtev ter o postopkih in strukturah za pomoč žrtvam.

2. Obrazložitev

2.1 O razširjenosti, vzrokih in posledicah nasilja moških nad ženskami

2.1.1 Nasilje moških nad ženskami se je v zadnjih štirih desetletjih iz tabu teme, kot osebne zadeve prizadete ženske, razvilo v socialni problem, o katerem potekajo burne razprave v javnosti v okviru kriminalne politike. Osrednjo vlogo pri ponovnem ocenjevanju je imelo (in ima) žensko in feministično gibanje, ki je izrecno in neprenehoma opozarjalo na veliko razširjenost zasebnega, družinskega nasilja moških nad ženskami in na nezadostne odzive uradnih organov in institucij.

2.1.2 Nasilje nad ženskami v družini ni zasebni problem ženske, temveč je družbenopolitični problem in je povezan s strukturno zapostavljenostjo in diskriminacijo žensk v družbi, v kateri še vedno prevladujejo moški. Obstaja v vseh državah in v vseh družbenih slojih, čeprav v različnem obsegu. Vpliva na vstop ali vrnitev žensk v svet dela in/ali na njihovo sposobnost popolnoma prevzeti odgovornost na delovnem mestu.

2.1.3 Po podatkih poročila z naslovom Nasilje in zdravje, ki ga je leta 2002 objavila Svetovna zdravstvena organizacija in analizira 48 študij o razširjenosti nasilja nad ženskami, je bilo (odvisno od posamezne države in načina zbiranja podatkov) od 10 % do 69 % žensk v svojem življenju telesno zlorabljenih s strani svojih zakoncev ali partnerjev (1). Nemško zvezno ministrstvo za družino, starejše, ženske in mladino je leta 2004 objavilo študijo za Evropo z naslovom Življenjski pogoji, varnost in zdravje žensk v Nemčiji, ki je na podlagi različnih evropskih raziskav prišla do vrednosti od 7 % do 45 % za telesno nasilje nad ženskami (2).

2.1.4 Pri ocenjevanju teh statističnih podatkov je treba upoštevati, da so podatki po eni strani izredno nepopolni, po drugi pa zelo omejeni, če sploh, med seboj primerljivi: podatki temeljijo na različnih definicijah nasilja nad ženskami, metode zbiranja podatkov in velikosti vzorcev med seboj močno odstopajo, in nenazadnje je zelo različna tudi pripravljenost žensk, da bi dajale podatke o nasilju njihovih partnerjev nad njimi. Vsekakor lahko glede na predložene podatke zaključimo, da je nasilje moških nad ženskami prisotno v vseh državah sveta, tudi v državah članicah Evropske unije, in da je obseg (razširjenost) te vrste nasilja v vseh državah občutno večji kot pa kažejo statistični podatki.

2.1.5 Danes je nesporno, da sta vrsta in razširjenost nasilja moških nad ženskami odvisna od obstoja patriarhalne strukture oblasti in vlog spolov v določeni družbi, ki jih nenazadnje določajo te strukture. Nasilje moških nad ženskami je pojav, katerega neposredni vzroki so v družbenih strukturah, v tem primeru, v neenakosti med moškimi in ženskami. Tudi pomanjkanje enakosti med spoloma je vzrok za to, da se ta vrsta nasilja premalo raziskuje, preprečuje in kazensko preganja. Družbeni procesi enakopravnosti in enakosti žensk in moških ter priznavanje enakih pravic in svoboščin za ženske odločilno prispevajo k zmanjševanju nasilja. Družbeni položaj žensk, njihova izobrazba in poklicne možnosti, ekonomska/finančna neodvisnost od partnerja in skupna stopnja socialne vključenosti so odločilni dejavniki, ki ženskam omogočajo neodvisno življenje, v katerem je tveganje za pojav nasilja v družini manjše.

2.1.6 Seveda obstajajo tudi jasni dokazi, da ima nasilje nad ženskami precejšnje duševne, psihosocialne in zdravstvene posledice, na primer v smislu njihovih učinkov na zdravstvo in trg dela.

2.2 Nasilje nad ženskami v družini kot tema Evropske unije

2.2.1 Mejnik na poti ponovnega ocenjevanja nasilja nad ženskami je bila četrta svetovna konferenca Združenih narodov o ženskah leta 1995 v Pekingu (na Kitajskem), ki so se je udeležile tudi vse države članice Evropske unije. Njihovi predstavniki in vsi drugi udeleženci konference so sprejeli Pekinško deklaracijo in izhodišča za ukrepanje ter sklenili, da bodo med drugim sprejeli tudi ukrepe za preprečevanje in odpravo nasilja nad ženskami (3).

2.2.2 Čeprav je izvajanje teh ukrepov dolžnost držav članic, je treba tudi na evropski ravni storiti nekaj za podporo držav članic pri tej nalogi. Poleg trgovanja z ženskami je bila pri tem osrednja točka tematika nasilja nad ženskami v družini (glej tudi poročilo Evropskega ženskega lobija, Peking +10 1995–2005, objavljeno leta 2004 (4)).

2.2.3 Med nedavne dejavnosti na evropski ravni sodi načrtovano izvajanje sklepa Sveta Evrope, sprejetega na varšavskem vrhu 16. in 17. maja 2005: „Svet Evrope bo sprejel ukrepe za boj proti nasilju nad ženskami. Mednje sodijo tudi ustrezni ukrepi za boj proti nasilju v družini. Svet Evrope bo v ta namen ustanovil delovno skupino, ki bo v zvezi s tem ocenjevala napredek v posameznih državah in spremljala razvoj na evropski ravni. Cilj tega je oblikovanje predlogov za možne ukrepe“ (5).

2.2.4 Poleg tega Evropski parlament razpravlja o poročilu o trenutnem položaju boja proti nasilju nad ženskami in prihodnjih ukrepih, ki ga je pripravil odbor za pravice žensk in enakost spolov (6).

2.3 Analiza in predlogi EESO

2.3.1 Na evropski ravni se je v zadnjih letih na temo nasilje nad ženskami v družini nedvomno nekaj premaknilo: ta vrsta nasilja je priznana kot problem, ki se pojavlja v vseh državah članicah, vsepovsod pa so bili sprejeti tudi programi in ukrepi za senzibilizacijo do te vrste nasilja ter za preprečevanje in odpravo slednjega. Tudi države pristopnice so zaznale primanjkljaje in skušajo izboljšati položaj (7).

2.3.2 Vendar so informacije zelo fragmentarne in jih skoraj ni mogoče med seboj primerjati, saj ni skupnih opredelitev, ki bi omogočale vodenje statistike o nasilju te vrste, primanjkuje pa tudi natančno poznavanje ukrepov, ki so bili sprejeti v posameznih državah članicah za preprečevanje, posredovanje in odpravo nasilja nad ženskami v družini, da o možnostih za presojanje njihove učinkovitosti sploh ne govorimo.

2.3.3 V tem mnenju je nasilje v družini opredeljeno takole: nasilje v družini se razume kot nasilje v partnerskih odnosih, kot duševno ali telesno (vključno s spolnim) nasilje v zakonski ali izvenzakonski skupnosti, tudi če se zgodi po ločitvi, vendar je neposredno povezano s prejšnjim odnosom. Pri tej vrsti nasilja gre za proces nadzora in prevlade, ki krši svoboščine ter telesno, duševno in spolno integriteto partnerja. Pri tem lahko zlasti duševno nasilje (duševna krutost) močno vpliva na sposobnost prizadete ženske, da se brani pred nasiljem ali konča razmerje. V večini primerov nasilja v družini so storilci verjetno moški, žrtve pa ženske.

2.3.4 Nasilje ne prizadene le žrtev samih, temveč tudi druge družinske člane, zlasti otroke. Otroci, ki so priče nasilja v družini, so vedno tudi žrtve duševnega nasilja. Pogosteje kot drugi otroci postanejo hkrati tudi žrtve telesnega nasilja. Kljub temu se nasilje v družini ne obravnava kot direktno in neposredno nasilje nad otroki.

2.3.5 Nasilje nad otroki, pa tudi in ravno tisto, ki se dogaja v bližnjem družbenem prostoru, je tako pomembna tema, da ga je treba obravnavati ločeno in ne v povezavi z nasiljem nad ženskami v družini.

2.3.6 Na podlagi predstavljenega ozadja je razprava potekala predvsem o naslednjih priporočilih:

2.3.7 Preučitev pravnih podlag za preprečevanje in preganjanje nasilja nad ženskami v družini in njihovo izvajanje v državah članicah

2.3.7.1 Dosedanje izkušnje kažejo, da je obstoj zakonskih predpisov odločilnega pomena za senzibilizacijo na področju nasilja, za preprečevanje in boj proti nasilju z ustreznimi ukrepi. Dober primer za to je razvoj v Avstriji (od uvedbe zakona o varstvu pred nasiljem v družini z dne 1. maja 1997 dalje). Podobne predpise so medtem sprejele številne evropske države. (8)

2.3.7.2 Za razpravo v Evropski skupnosti so potrebne natančne posodobljene informacije o posameznih pravnih predpisih, zlasti glede ravnanja policije, pristojnosti sodišča in še posebej tudi glede dejavnosti ter povezanosti drugih akterjev, kot so ustanove za pomoč in svetovanje (NVO).

2.3.7.3 Prav tako pomembno bi bilo tudi prejemanje zanesljivih informacij o izvajanju pravnih predpisov v praksi. Na voljo so informacije iz držav članic, da sam obstoj zakonskih predpisov ne zadošča za učinkovito preprečevanje in boj proti nasilju nad ženskami.

2.3.8 Razvoj in zbiranje statističnih podatkov o nasilju nad ženskami v družini

2.3.8.1 Trenutno stanje statističnih podatkov je popolnoma nezadovoljivo: doslej ni posodobljenih in verodostojnih statističnih podatkov o nasilju nad ženskami, ki bi bili usklajeni na ravni EU in bi jih lahko primerjali. Kazalniki, ki so bili razviti pod danskim predsedstvom, doslej očitno še niso bili uporabljeni.

2.3.8.2 Kriminalistične podatke posameznih držav članic o tem problemu, če so sploh na voljo, lahko zdaj kvečjemu zbira Eurostat. Po podatkih generalnega direktorata za pravosodje, svobodo in varnost Eurostat trenutno pripravlja instrument za zbiranje primerljivih kriminalističnih podatkov. Europol se doslej, prav tako kot Interpol, ni veliko ukvarjal s to problematiko. V veliko pomoč pri izboljševanju trenutnega stanja so prizadevanja v okviru programa DAPHNE, s katerimi je vsekakor treba nadaljevati.

2.3.8.3 Tudi če naj bi bil cilj še naprej zbiranje podatkov primerjalne kriminalistične statistike o nasilju v družini, bi bilo na nacionalni ravni verjetno lažje izvajati ankete/javno-mnenjske raziskave (Victim Surveys) po primerljivih merilih. Projekt EIDIV (European Indicators Database on Intimate Partner Violence), ki se financira v okviru programa DAPHNE, predstavlja ustrezne predloge za usklajeno evropsko javnomnenjsko raziskavo, ki bi jo lahko razmeroma enostavno in kratkoročno uresničili. Takšne raziskave bi lahko vključevale tudi posredovanje in dejavnosti intervencijskih služb (NVO).

2.3.8.4 Tudi v okviru anket Eurobarometra bi bile možne reprezentativne ankete. Tako je bila na primer kot del omenjene evropske kampanje proti nasilju v zakonu in partnerstvu izvedena anketa o stališču Evropejk in Evropejcev do nasilja v družini. Kot je znano, je za leto 2006 predvidena nova anketa.

2.3.9 Pomembnost preprečevanja nasilja nad ženskami v družini

2.3.9.1 Preprečevanje nasilja nad ženskami v družini ima odločilen pomen: vsekakor je pomembno, to nasilje razkriti javnosti in prekiniti molk, ga kaznovati kot zločin, kakršen je, pomagati žrtvam, jih ščititi in podpirati, še bolj pomembni pa so vsi ukrepi za to, da do nasilja sploh ne pride.

2.3.9.2 V smislu socialnega, vsesplošnega preprečevanja so potrebne predvsem informacije in ozaveščanje, da se nasilja moških nad ženskami v sodobni demokratični družbi ne sme dopuščati. Že v zgodnji otroški starosti se morajo otroci — fantje in dekleta — naučiti, da so fantje in dekleta — moški in ženske — enakovredni, ter da imajo enake pravice, dolžnosti in enake možnosti. Z vzgojo o enakosti je potem treba nadaljevati skozi celoten čas šolanja ter v nadaljnjem življenju.

2.3.9.3 Nasilje v družini močno vpliva na otroke, ki ga opazujejo in morajo odraščati v nasilnem okolju. Zato jim je treba zgodaj pomagati, da za stalno zapustijo krog nasilja in se naučijo težave reševati na miren način.

2.3.9.4 Z ustreznimi socialnimi, ekonomskimi in pravnimi ukrepi je treba zagotoviti, da ne bo prišlo do okoliščin, v katerih je mogoče vnaprej predvideti nasilje v družini. Mednje sodijo na primer slabe materialne razmere, finančna in ekonomska odvisnost od partnerja, pomanjkanje življenjskega prostora, zloraba alkohola in drog. Slabe socialne razmere lahko povečajo tveganje nasilja za ženske, čeprav se nasilje nad ženskami v družini pojavlja v vseh družbenih slojih.

2.3.10 Spodbujanje intervencijskih projektov in skupin za sodelovanje: optimizacija pomoči, delo s storilci in povečanje vpliva in moči (empowerment)

2.3.10.1 Načeloma imajo ženske, ki so žrtve nasilja v družini, malo podpore v svojem socialnem okolju. Celo institucije, ki so pravzaprav pristojne za to, so se pogostokrat izkazale za slepe ali nemočne pri tej problematiki, upoštevajoč, da je ta pojav del zasebnega življenja. Za koristna so se izkazala zatočišča za ženske; njihove zmogljivosti za pomoč in podporo bi bilo treba ohraniti in še naprej razvijati. Poleg tega je treba še naprej izboljševati sodelovanje različnih državnih in nedržavnih organov ter institucij, na primer z ustanavljanjem institucionaliziranih skupin („intervencijski projekti“).

2.3.10.2 Intervencijski projekti in skupine za sodelovanje lahko dajo pobudo in dosežejo spremembe stališč: moške je treba vključiti v razprave in dejavnosti proti nasilju v partnerskem odnosu, jih nagovoriti kot soodgovorne in jih ne več obravnavati le kot del problema, temveč tudi kot dejavne udeležence pri reševanju tega problema. Ženske, ki so postale žrtve nasilja v družini, niso več zapečatene v svoji vlogi žrtve, temveč doživijo povečanje vpliva in moči („empowerment“). Pri teh dejavnostih igrajo ključno vlogo nevladne organizacije (NVO).

2.3.10.3 Preden lahko s tem zaključimo, je treba navesti še pet nadaljnjih problematičnih področij:

2.3.11 Posvečanje večje pozornosti položaju priseljenk

2.3.11.1 Vsa predložena spoznanja kažejo, da so med priseljenkami skupine, ki so zaradi nasilja v družini bolj prizadete kot primerljive skupine nacionalnega prebivalstva in prejmejo manj državne in nedržavne pomoči. Razlogov za to je mnogo. Omeniti je treba na primer nadaljnjo družbeno izolacijo priseljenk, omejen dostop do institucij civilne družbe, jezikovne ovire, sociokulturne razlike in nepoznavanje struktur pomoči. Med priseljenkami so v izjemno problematičnem položaju ženske, ki nezakonito bivajo v državi: njihov status in pomanjkljive informacije o njihovi pravici do pomoči, ki jim seveda prav tako pripada kot državljankam in priseljenkam, ki zakonito bivajo v državi, preprečujejo, da bi v primerih nasilja v družini lahko uveljavile pomoč.

2.3.12 Večje vključevanje vseh poklicnih skupin, dejavnih na področju prava, policije, vzgoje, psihologije, medicine in sociale

2.3.12.1 Cilj nacionalne politike na tem področju bi moral biti usposabljanje poklicnih skupin, ki so dejavne na področju prava, policije, vzgoje, psihologije, medicine in sociale za zgodnje odkrivanje nasilja. Pomanjkanje znanja ustreznih poklicnih skupin o simptomih, pojavnih oblikah ter ciklusih in stopnjevanju nasilja prispeva k temu, da se o nasilju molči, spregleda procese ter sprejema neustrezne ukrepe, kar ima lahko usodne posledice.

2.3.13 Preverjanje prepovedi skrbništva in stikov

2.3.13.1 V okviru zakonov o varstvu pred nasiljem v družini je možno izdati prepoved stikov in skrbništva. Cilj varstva žrtve pred njenim nasilnim partnerjem pa lahko izjalovi pravica do obiska otrok, ki jo imajo (ločeni) možje. Kako ravnati v takšnih situacijah, pa je v zakonodaji nekaterih držav članic že določeno.

2.3.13.2 Še vedno morajo mnoge ženske, ki so žrtve nasilja v družini, iskati zaščito v zatočiščih. Kljub vsem prizadevanjem zatočišč lahko bivanje tam negativno vpliva na duševno stanje žrtev, zlasti na otroke, ki spremljajo žrtev. Zato bi bilo treba oblikovati pravne predpise, da bi storilca nasilja v družini načeloma lahko pregnali iz skupnega stanovanja in stanovanje pustili žrtvam v skupno uporabo.

2.3.14 Večje upoštevanje položaja starejših žensk kot žrtev nasilja v družini

2.3.14.1 Po izkušnjah svetovalnih služb za ženske je zlasti starejšim ženskam težko poiskati in dobiti pomoč, če so žrtve nasilja. Vzorci o razdelitvah vlog glede na spol so pri tem lahko še globoko zakoreninjeni. V okviru javnih dejavnosti za boj proti nasilju bi bilo treba posvetiti več pozornosti ciljni skupini starejših žensk, da jim ne bi posredovali le možnosti pomoči, temveč jih zlasti seznanili s pravico do njihove pomoči.

2.3.15 Socialno vključevanje žrtev nasilja v družini na splošno in zlasti v trg dela

2.3.15.1 Nasilje nad ženskami v družini je ovira za socialno vključevanje žensk v družbo na splošno, zlasti pa v trg dela. Posledica tega je mariginalizacija, revščina, finančna in materialna odvisnost. Telesne in duševne posledice nasilja ne vplivajo le na dostop do dela, temveč tudi na stanje na delovnem mestu samem (z odsotnostjo, duševnimi obremenitvami, menjavo bivališča idr.). Zato je treba za ta problem poiskati rešitve s pomočjo institucij trga dela, npr. preko sporazumov med delodajalci in sindikati za zaščito in podporo zaposlenim ženskam, ki so žrtve nasilja v družini, kot je na primer urejeno na Švedskem.

V Bruslju, 16. marca 2006 Predsednica Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Anne-Marie SIGMUND

(1) Svetovna zdravstvena organizacija (2002): World Report On Violence and Health (www.who.int/violence_injury_prevention/violence/world_report/en/summary.pdf)

(2) Zvezno ministrstvo za družino, starejše, ženske in mladino (2004): Lebenssituation, Sicherheit und Gesundheit von Frauen in Deutschland. Eine repräsentative Untersuchung zu Gewalt gegen Frauen in Deutschland (www.bmfsfj.de).

(3) Združeni narodi: četrta svetovna konferenca o ženskah: Beijing Declaration and Platform for Action (www.un.org/womenwatch/daw/beijing/platform/index.html).

(4) Evropski ženski lobi: Beijing+10. 1995-2005: Review of the Implementation of the Beijing Platform for Action by the European Union. November 2004 (www.womenlobby.org).

(5) CM-SUIVI3(2005)7; www.coe.int/t/dcr/summit/20050517_plan_action_en.asp. Delovna skupina bo ustanovljena leta 2006.

(6) Poročilo Evropskega parlamenta z dne 9.12.2005 (A6-0404/2005) o trenutnem položaju boja proti nasilju nad ženskami in prihodnjih ukrepih (2004/2220(INI), ki ga je pripravil odbor za pravice žensk in enakost spolov.

(7) Glej poročilo Evropskega parlamenta z dne 24. maja 2004 (A5-0182/2004) o ženskah v jugovzhodni Evropi (2003/2128(INI)), ki ga je pripravil odbor za pravice žensk in enakost spolov.

(8) Albin Dearing/Max Haller: Das Österreichische Gewaltschutzgesetz. Dunaj 2000; Maria Ullmann: Der polizeiliche Umgang mit häuslicher Gewalt in Österreich. V: Detlef Schröder/Peter Petzolt (izd.): Gewalt im sozialen Nahraum I. Eine erste Zwischenbilanz nach Einführung des Gewaltschutzgesetzes. Frankfurt 2004, str.7-23.