SL Uradni list Evropske unije C 18/44

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o novih težnjah na področju samozaposlovanja: Poseben položaj ekonomsko odvisnih samozaposlenih (mnenje na lastno pobudo)

2011/C 18/08

Poročevalec: José María ZUFIAUR NARVAIZA

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 26. februarja 2009 sklenil, da v skladu s členom 29(2) poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

Nove težnje na področju samozaposlovanja: poseben položaj ekonomsko odvisnih samozaposlenih.

Strokovna skupina za zaposlovanje, socialne zadeve in državljanstvo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 23. februarja 2010.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 462. plenarnem zasedanju 28. in 29. aprila 2010 (seja z dne 29. aprila 2010) s 137 glasovi za, 52 glasovi proti in 11 vzdržanimi glasovi.

1. Povzetek – sklepi in priporočila

To mnenje obravnava opredelitve, ki jih različni evropski organi uporabljajo za posamezne oblike samostojnega dela, predvsem pa analizira najnovejše težnje na področju „paraodvisnega dela“, tj. „ekonomsko odvisnega samostojnega dela“, pri katerem gre za opravljanje samostojne dejavnosti v ekonomski odvisnosti od naročnika. Cilj ugotovitev o ekonomsko odvisnih samozaposlenih je pojasniti smeri razvoja samozaposlovanja, tj. novih oblik dejavnosti, ki so se začele pojavljati zaradi globokih gospodarskih in družbenih sprememb poleg tradicionalnih, v državah članicah že dolgo priznanih oblik samostojnih dejavnosti. Novo kategorijo delavcev, ki jo je mogoče uvrstiti med kategoriji „zaposlenih“ in „samozaposlenih“ (1), je pravno priznalo le nekaj evropskih držav. Splošni cilj veljavnih nacionalnih predpisov je določenim kategorijam delavcev zagotoviti boljšo zaščito, ne da bi jih pri tem enačili z zaposlenimi. V državah, v katerih je vmesna kategorija delavcev med „zaposlenimi“ in „samozaposlenimi“ priznana, je status ekonomske odvisnosti podlaga za vrsto pravic, do katerih druge kategorije samozaposlenih niso upravičene, vendar so te pravice še vedno manj obsežne kot pravice zaposlenih.

Med posameznimi državami so seveda precejšnje razlike glede obsega varstva „ekonomsko odvisnih samozaposlenih“, ki imajo lahko tudi pravice s področja socialnega varstva ali pa pravice, ki izhajajo iz tistih, ki jih zaposlenim jamči delovno pravo. Lahko se nanašajo na odnos med delavcem in njegovo stranko (minimalni dohodek, delovni čas ipd.), lahko pa vključujejo tudi pravice ekonomsko odvisnih samozaposlenih do ustanavljanja organizacij in kolektivnega ukrepanja za zaščito in uveljavljanje svojih poklicnih interesov. Poleg različnih gospodarskih in družbenih razmer v posameznih državah so razlog za razlike med nacionalnimi zakonodajami na tem področju tudi izzivi, ki jih prinaša pravno priznanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela. Priznanje takšne vmesne kategorije delavcev vzbuja legitimne zadržke. Obstaja bojazen, da bi – četudi bodo pravne kategorije pojasnjene – priznanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela v praksi privedlo do razmer, v katerih bodo osebe, ki so imele status zaposlenega, na primer zaradi poslovnih strategij za oddajanje del zunanjim izvajalcem, prisiljene opravljati samostojno dejavnost, pri čemer bodo ekonomsko odvisne. Pri razmišljanju o priznanju ekonomsko odvisnega samostojnega dela pa seveda ni mogoče povsem pozabiti na vprašanje „lažne“ samozaposlenosti, saj se ta nezakonita praksa dokazano pojavlja v mnogih državah članicah EU, predvsem v gradbeništvu, kjer je tako razširjena, da so evropski socialni partnerji iz tega sektorja pred kratkim sprejeli skupno stališče na to temo. Nesporno obstajajo delavci, ki so formalno samostojni (obe pogodbeni stranki medsebojno delovno razmerje opredeljujeta kot takšno), vendar izvajajo svojo dejavnost pod enakimi pogoji kot zaposleni. Običajno se to dogaja v primerih, ko delodajalec dejavnost označuje kot „samostojno“, da bi se tako izognil upoštevanju delovnega prava in/ali predpisov o socialni varnosti. Dejstvo je, da prehod v ekonomsko odvisno samostojno dejavnost pogosto ni prostovoljna izbira v pravem pomenu besede, temveč nujnost, ki jo pogojujejo zunanji dejavniki, kot sta oddaja proizvodnih del v zunanje izvajanje ali prestrukturiranje podjetja in s tem povezana ukinitev delovnih mest.

Ne glede na tveganja pa priznanje statusa ekonomsko odvisnih samozaposlenih v vseh državah, ki so to storile, služi zagotovitvi večjega pravnega varstva delavcev, ki v pravnem smislu niso zaposleni, temveč dejansko opravljajo samostojno dejavnost. To pomeni, da so v položaju, v katerem ne morejo uživati ekonomskega varstva, ki bi ga imeli, če bi lahko delali za več strank. S tega vidika je lahko priznanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela – poleg tega, da lahko poveča socialno varnost in varstvo na področju poklicnega statusa – tudi sredstvo za krepitev podjetniškega duha in svobode. Poleg tega bi priznanje takšne oblike dela zaradi uravnoteženja pogodbenega razmerja med delavcem in stranko zmanjšalo ekonomski pritisk na delavca in prispevalo k boljši kakovosti storitev za končnega porabnika.

Zaradi razvoja čezmejnih storitev je raznolikost predpisov na tem področju problem celotne EU. Uskladitev zaposlitvenega statusa v EU na ravni Skupnosti, pri čemer bi se bilo treba najprej lotiti opredelitve ekonomsko odvisnih samozaposlenih, gotovo ni lahka naloga. Pri tem moramo predvsem upoštevati raznolikost nacionalnih zakonskih ureditev in praks: v skladu z evropsko socialno zakonodajo so za opredelitev pojmov „delojemalec“ in „podjetnik“ pristojne države članice.

Vendar si ne smemo zatiskati oči pred dejstvom, da je treba nujno pridobiti boljši vpogled v razvoj dogodkov na področju samozaposlovanja, sicer obstaja tveganje, da bo v državah, v katerih se ekonomsko odvisni samozaposleni ne opredeljujejo kot zaposleni, čedalje večji delež evropskih delavcev brez varstva.

1.1 Razviti bi bilo treba instrumente za statistično spremljanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela v Evropski uniji.

1.2 Spodbujati bi bilo treba študije, ki bi omogočile natančno oceno nacionalnih izkušenj na področju ekonomsko odvisnega samostojnega dela.

1.3 Vprašanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela bi bilo treba na način, ki ga je treba še določiti, jasno vključiti v Integrirane smernice za rast in delovna mesta.

1.4 Evropske socialne partnerje bi bilo treba spodbujati k vključitvi ekonomsko odvisnega samostojnega dela v njihove programe dela, tako na sektorski kot medsektorski ravni. Skupna analiza evropskih socialnih partnerjev, objavljena oktobra 2007 (2), je pokazala, da je zaposlitveni status vprašanje, kateremu akterji evropskega socialnega dialoga pripisujejo zelo velik pomen. V zvezi s tem bi bilo koristno proučiti možnosti za krepitev stikov med evropskimi socialnimi partnerji in organizacijami (predvsem nacionalnimi), ki zastopajo samozaposlene.

1.5 Predvsem na podlagi informacij in spoznanj, pridobljenih z izvajanjem zgoraj navedenih priporočil, bi lahko med merili, ki jih različne države članice Evropske unije uporabljajo za opredelitev pojma zaposleni, določili tista, ki so vsem skupna. To bi bilo koristno ne le za zagotovitev pravilne uporabe veljavnih evropskih direktiv na področju delovnega prava, temveč tudi za boljši pregled nad naraščanjem čezmejne mobilnosti delavcev v Evropi. Poleg tega bi tako zbrali informacije, potrebne za boljše razumevanje pojma ekonomsko odvisni samozaposleni. Boljši vpogled v samostojno, vendar ekonomsko odvisno delo je dejansko možen le, če so določeni čim bolj jasni in točni elementi opredelitve pojma zaposleni.

2. Uvod

Med osebo, ki svoje delo opravlja neodvisno, in osebo, ki ga opravlja v odvisnosti od nekoga drugega, je – kot je razvidno že iz njihove opredelitve – očitna razlika. Čeprav se takšno razlikovanje zdi samoumevno, ne smemo pozabiti, da samostojna dejavnost kot taka lahko zajema širok spekter družbenih in gospodarskih stanj, ki jih gotovo ni mogoče metati v isti koš. Področje samozaposlovanja je v vseh državah članicah Evropske unije raznoliko. Odvisni izvajalci so glavna tema tega mnenja. V nadaljevanju poskušamo opredeliti te oblike samostojnega dela v praksi in ugotoviti, kdaj lahko ogrozijo ekonomsko neodvisnost samozaposlenih. Ne gre za poskus obravnave neprijavljenega dela („dela na črno“) ali t. i. lažnega samozaposlovanja, čeprav sta oba pojava občasno dejansko ali navidezno povezana z ekonomsko odvisnim delom.

Ekonomsko odvisno samostojno delo je v Evropski uniji aktualna tema. Nekatere evropske države so ga pravno priznale, sprejele ustrezne opredelitve in uvedle posebne oblike varstva. Nenazadnje pa se je treba lotiti tudi spornih vprašanj, povezanih z ekonomsko odvisnim samostojnim delom.

3. Ekonomsko odvisno samostojno delo: aktualna tema v Evropski uniji

3.1 Nove oblike samostojnih dejavnosti v novih gospodarskih in družbenih razmerah

3.1.1 „Nove“ oblike samostojnih dejavnosti, ki jih ni mogoče vedno uvrstiti v eno od tradicionalnih kategorij, ki se uporabljajo za samostojne poklice (npr. kmetje in svobodni poklici) (3), so lahko posledica vrste dejavnikov, med drugim je treba omeniti naslednje: — poslovne strategije, predvsem nekatere oblike oddajanja del zunanjim izvajalcem; — nove družbene razmere, ki nastajajo predvsem zaradi demografskih sprememb in staranja prebivalstva; — spremembe, ki vplivajo na delovno silo, na primer čedalje višja raven izobrazbe prebivalstva; — vse večji delež žensk na trgu dela; — potreba po vključevanju nekaterih ranljivih skupin na trg dela, ki so iz njega izključene. Za te skupine prebivalstva je samostojna dejavnost lahko v nekaterih primerih edina pot iz brezposelnosti; — želja nekaterih delavcev po boljšem usklajevanju poklicnega in zasebnega življenja; — rast storitvenega sektorja in nove možnosti, ki jih ponujajo informacijske in komunikacijske tehnologije.

3.1.2 Glede na ta razvoj dogodkov je znanstvena literatura na podlagi empiričnih raziskav poskusila opredeliti različne kategorije samozaposlenih. Najpogosteje so omenjene naslednje (4): — podjetniki, ki vodijo podjetje s pomočjo zaposlenih delavcev; — pripadniki „tradicionalno“ svobodnih poklicev (5), ki morajo za izvajanje svoje dejavnosti izpolnjevati posebne zahteve, določene v nacionalni zakonodaji (dokazilo o usposobljenosti, skladnost s poklicno etiko). Lahko so sicer tudi delodajalci, vendar praviloma svoje delo opravljajo sami ali skupaj s sodelavci. V to kategorijo sodijo npr. odvetniki in zdravniki; — obrtniki, trgovci in kmeti, ki tvorijo jedro tradicionalnih oblik samostojnih dejavnosti in jim včasih pomagajo družinski člani in/ali manjše število stalnih ali začasno zaposlenih; — „novi samozaposleni“, ki izvajajo specifične dejavnosti, vendar njihovi poklici v vseh državah niso urejeni na enak način kot zgoraj opisani svobodni poklici; — samozaposleni, ki opravljajo dejavnosti, za katere je potrebna visoka ali nizka usposobljenost, in ne zaposlujejo delavcev; ta kategorija se je pojavila kot posledica določenih poslovnih strategij, predvsem vse večjega oddajanja različnih faz proizvodnega procesa zunanjim izvajalcem.

3.1.3 Poleg teh opredelitev EUROSTAT v raziskavah o delovni sili za pripravo statistične slike samozaposlovanja razlikuje med naslednjimi kategorijami: — delodajalci so osebe, ki imajo lastno dejavnost (podjetje, svobodni poklici, kmetijske dejavnosti) za ustvarjanje dobička in zaposlujejo najmanj eno osebo; — „delavci za lasten račun“(own-account workers) so delavci, ki imajo lastno dejavnost (podjetje, svobodni poklici, kmetijske dejavnosti) za ustvarjanje dobička, vendar ne zaposlujejo nikogar. Leta 2008 je bilo v tej kategoriji v EU-27 več kot 36 milijonov oseb, torej okrog 16 % delovnega prebivalstva; — „družinski delavci“(family workers) so delavci, ki pomagajo družinskemu članu pri opravljanju (obrtne ali kmetijske) gospodarske dejavnosti in ki jih ni mogoče obravnavati kot zaposlene.

3.1.4 Pojav ekonomsko odvisnega samostojnega dela je zelo težko količinsko opredeliti. Kategorijo delavcev, ki opravljajo samostojno dejavnost, vendar so ekonomsko odvisni, je mogoče številčno določiti le v državah, ki so jo pravno priznale. Kljub temu je jasno, da je del delavcev, ki jih statistika obravnava kot samozaposlene, pri izvajanju svoje dejavnosti ekonomsko odvisen od stranke ali naročnika.

3.1.5 Če se sklicujemo na razpoložljive evropske podatke o obsegu samozaposlovanja (6), ugotovimo, da so samozaposleni brez lastnih zaposlenih leta 2007 v vsaki državi članici predstavljali najmanj 50 % vseh, ki opravljajo samostojne dejavnosti. V nekaterih državah je bil ta odstotek večji (70 % ali več), npr. na Češkem, v Litvi, na Portugalskem, Slovaškem in v Združenem kraljestvu. Ob upoštevanju gospodarskih in družbenih sprememb, ki so sprožile nastanek novih oblik samozaposlovanja, in na podlagi izkušenj držav, ki so te oblike zakonsko uredile, je mogoče ugotoviti, da je precejšen delež te pomembne skupine own-account workers pri svojem delu ekonomsko odvisen.

3.1.6 Spremembe v zadnjih desetletjih kažejo, da je bil po eni strani v Evropi dosežen napredek glede klasifikacije nekaterih skupin samozaposlenih v okviru delovnega prava, po drugi pa se pojavlja vse več pravnih oblik odvisnega dela, ki niso zajete v delovnem pravu. Zato je treba določiti merila za opredelitev te ekonomske odvisnosti in razviti statistične mehanizme za štetje oseb, ki opravljajo delo na ta način.

3.2 Ekonomsko odvisno samostojno delo: vprašanje na evropski ravni

3.2.1 Evropska unija si že več let prizadeva za varstvo samozaposlenih. V zvezi s tem je treba omeniti Priporočilo Sveta 2003/134/ES z dne 18. februarja 2003 (7) o izboljšanju zdravstvenega varstva in varnosti samozaposlenih na delovnem mestu. Težave pri varstvu samozaposlenih se omenjajo tudi v aktualnih razpravah o predlogu nove direktive o uporabi načela enakega obravnavanja moških in žensk, ki opravljajo samostojno dejavnost.

3.2.2 Razlikovanje med zaposlenimi in samozaposlenimi je tudi v središču aktualne razprave o spremembi Direktive 2002/15/ES o urejanju delovnega časa oseb, ki opravljajo spremljevalne dejavnosti v cestnem prometu.

3.2.3 Vprašanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela je bilo na ravni Evropske unije že večkrat izčrpno obravnavano. Poročilo, ki ga je Alain Supiot (8) leta 2000 predložil Evropski komisiji, priznava obstoj delavcev, ki jih ni mogoče uvrstiti med zaposlene, vendar so ekonomsko odvisni od naročnika. Zato je treba tem delavcem priznati določene „socialne pravice“, ki izhajajo iz njihove odvisnosti.

3.2.4 V zeleni knjigi o posodabljanju delovnega prava, objavljeni leta 2006 (9), Evropska komisija navaja: „Samozaposlovanje je prav tako način za izpolnjevanje potreb po prestrukturiranju, zmanjšanje neposrednih ali posrednih stroškov dela in prožnejše upravljanje sredstev zaradi nepredvidenih gospodarskih okoliščin. Razen tega je izraz poslovnega modela storitvenega podjetja, ki potrošnikom zagotavlja končane projekte. V mnogih primerih izraža prosto izbiro posameznika, da bo delal samostojno kljub nižji ravni socialnega varstva v zameno za bolj neposreden nadzor nad pogoji zaposlovanja in plačilnimi pogoji.“ Na tej podlagi Komisija nadalje ugotavlja: „Pojem ‚ekonomsko odvisnega dela‘ zajema okoliščine med dvema uveljavljenima pojmoma odvisne zaposlitve in samostojne samozaposlitve. Ti delavci nimajo sklenjene pogodbe o zaposlitvi. Teh delavcev morda ne zajema delovno pravo, ker spadajo na ‚sivo območje‘ med delovnim pravom in gospodarskim pravom. Čeprav so formalno ‚samozaposleni‘, so ekonomsko odvisni od enega naročitelja ali odjemalca/delodajalca z vidika vira dohodka. Takšen pojav je treba jasno ločiti od namerne napačne uvrstitve samozaposlitve.“

3.2.5 To vprašanje obravnava tudi EESO v mnenju o zeleni knjigi (10).

4. Ekonomsko odvisno samostojno delo: pravna stvarnost v nekaterih državah članicah EU

4.1 Pravno priznane vmesne kategorije delavcev med zaposlenimi in samozaposlenimi

4.1.1 S pravnega vidika lahko pojem ekonomsko odvisnega samostojnega dela obravnavamo kot vmesno kategorijo med sklenjenim delovnim razmerjem in opravljanjem samostojne dejavnosti.

4.1.2 Doslej je le omejeno število držav članic priznalo pojem ekonomsko odvisnega samostojnega dela (čeprav na različne načine in v različnem obsegu) oz. poskuša ta pojem opredeliti. Posledica te vmesne kategorije med „opravljanjem samostojne dejavnosti“ in „sklenjenim delovnim razmerjem“ je nastanek novih oblik zaposlovanja, ki pa se po obsegu in vsebini med državami razlikujejo. To predvsem velja za Nemčijo, Avstrijo, Španijo, Italijo, Portugalsko in Združeno kraljestvo. V Italiji na primer se izraz „parasubordinazione“ uporablja za osebe, zaposlene na podlagi „pogodbe o koordiniranem in stalnem sodelovanju“ ali „pogodbe o projektnem sodelovanju“. V Združenem kraljestvu obstaja razlikovanje med kategorijama „worker“ in „employee“. „Worker“ pri izvajanju svoje dejavnosti – v nasprotju z zaposlenim („employee“) – ni podrejen delodajalcu. V Avstriji poznajo posebne zakonsko priznane oblike pogodb, v katerih je opaziti znak splošnega priznavanja ekonomsko odvisnega samostojnega dela. To predvsem velja za „freie Dienstverträge“ (pogodbe o svobodnem opravljanju storitev). Osebe, ki delajo na podlagi tovrstnih pogodb, se od zaposlenih razlikujejo po tem, da sicer pogosto delajo za eno osebo in po določenem časovnem načrtu, vendar niso v podrejenem razmerju. Nemčija pozna pojem „arbeitnehmerähnliche Personen“ („osebe s podobnim statusom kot zaposleni“). V to kategorijo delavcev, ki jo delovno pravo obravnava ločeno od zaposlenih, sodijo osebe, ki na podlagi gospodarske ali storitvene pogodbe same opravljajo delo brez pomoči lastnih zaposlenih in ki več kot 50 % prometa ustvarijo z delom za eno stranko. Najnovejši in najustreznejši primer opredelitve ekonomsko odvisnega dela najdemo v Španiji. Statut samozaposlenih, sprejet leta 2007, določa vrsto meril za opredelitev pojma ekonomsko odvisni delavci: to so delavci, ki redno, osebno in neposredno pretežno opravljajo gospodarsko ali poklicno dejavnost v pridobitne namene za fizično ali pravno osebo, tj. svojo stranko, od katere so ekonomsko odvisni, in s to dejavnostjo ustvarijo najmanj 75 % svojih prihodkov. Ta status je nezdružljiv z družbo civilnega prava ali trgovsko družbo (11).

4.1.3 Na podlagi pregleda nacionalnih sistemov, ki priznavajo obstoj nove pravne kategorije, je mogoče priti do več ugotovitev. V vseh primerih gre za novo kategorijo, ki se razlikuje od „zaposlenih“ in „samozaposlenih“, predvsem pa od resničnih „podjetnikov“. Cilj teh držav torej ni, da bi iz samozaposlenih, vendar ekonomsko odvisnih delavcev naredili zaposlene, temveč jim zagotoviti poseben status, ki bi jim omogočal posebno varstvo, do katerega so upravičeni zaradi ekonomske odvisnosti. Zato v zgoraj navedenih primerih status ekonomsko odvisnih samozaposlenih izključuje pravno razmerje podrejenosti, ki pa je v veliki večini držav članic EU osrednji element v pravni opredelitvi pojma zaposleni. Zaposleni so torej v skladu s tem osebe, ki delajo pod vodstvom ali nadzorom druge osebe (tj. delodajalca). Takšen položaj določa več dejavnikov, med drugimi: dolžnost osebnega opravljanja določenih nalog, delo za enega delodajalca in za določen čas, zaposleni ni odgovoren za finančna tveganja podjetja, v katerem dela, delo opravlja v korist druge osebe ipd. Na podlagi teh meril velja: vsak zaposleni je ekonomsko odvisen, toda vsak ekonomsko odvisen delavec, ki opravlja samostojno dejavnost, ni nujno tudi zaposleni.

4.1.4 Določiti je treba tudi merila za opredelitev ekonomske odvisnosti, kar je zapletena naloga, vendar ni neizvedljiva, kot je razvidno iz različnih nacionalnih ureditev s tega področja. Merila, ki bi jih lahko uporabili, se lahko predvsem nanašajo na samo osebo: kot ekonomsko odvisnega samozaposlenega lahko opredelimo tistega, ki zahtevano delo opravlja osebno in brez lastnih zaposlenih (glej zlasti primer Španije). Druga merila, ki so povezana z zgoraj navedenimi, se nanašajo na raven ekonomske odvisnosti, npr. obseg ustvarjenega prometa na podlagi dela, opravljenega za eno stranko (treba je torej natančno določiti minimalni obseg prometa, da lahko govorimo o ekonomski odvisnosti), ali trajanje odnosa med delavcem in stranko (daljši kot je ta odnos, prej lahko govorimo o ekonomski odvisnosti od stranke). To zadnje merilo se uporablja v Italiji za opredelitev „usklajenega in stalnega sodelovanja“. Strokovnjaki s tega področja pa predlagajo še eno merilo. Tako profesor Perulli (12) meni, da lahko o ekonomski odvisnosti delavca govorimo samo takrat, ko je njegova organizacija proizvodnje odvisna od dejavnosti stranke. Z drugimi besedami: proizvodnja (zlasti naprave in tehnologije, ki se uporabljajo) je popolnoma prilagojena izpolnjevanju zahtev ene stranke, zato delavcu ne omogoča sodelovanja na trgu dela.

4.2 Varstvo ekonomsko odvisnih samozaposlenih

4.2.1 V državah, v katerih je vmesna kategorija delavcev med „zaposlenimi“ in „samozaposlenimi“ priznana, je status ekonomske odvisnosti podlaga za vrsto pravic, do katerih druge kategorije samozaposlenih niso upravičene, vendar so te pravice manj obsežne kot pravice zaposlenih. Ekonomsko odvisni samozaposleni imajo lahko pravice s področja socialnega varstva ali pa pravice, ki izhajajo iz tistih, ki jih zaposlenim jamči delovno pravo. Lahko se nanašajo na odnos med delavcem in njegovo stranko (minimalni dohodek, delovni čas ipd.), lahko pa vključujejo tudi pravice ekonomsko odvisnih samozaposlenih do ustanavljanja organizacij in kolektivnega ukrepanja za zaščito in uveljavljanje svojih poklicnih interesov. To je ponazoritev trditve, da odvisnost, četudi ekonomska in ne pravna, terja posebno varstvo.

4.2.2 V nekaterih od teh držav obstaja vmesna raven socialne zaščite, ki pa je višja od ravni, do katere so upravičeni „običajni“ samozaposleni. V Italiji to velja za osebe, ki so zaposlene na podlagi „pogodbe o projektnem sodelovanju“; te osebe so upravičene do varstva v primeru nosečnosti, bolezni, nesreče pri delu in upokojitve, kar je vse bolj podobno varstvu, ki se zagotavlja zaposlenim. To velja tudi za Združeno kraljestvo, kjer so „workers“ po zakonu upravičeni do nadomestila v primeru odsotnosti zaradi bolezni.

4.2.3 Kar zadeva pravila, ki urejajo izvajanje poklicne dejavnosti, so ekonomsko odvisni samozaposleni na splošno deloma upravičeni do varstva, ki se zagotavlja zaposlenim, čeprav tega statusa nimajo.

4.2.4 Če pogledamo natančneje, so med posameznimi državami seveda precejšnje razlike glede obsega varstva ekonomsko odvisnih samozaposlenih. V Združenem kraljestvu je delavcem („workers“) zagotovljeno varstvo v zvezi z minimalnim zajamčenim dohodkom, delovnim časom in dopustom. Španija si je zastavila ambicioznejše cilje, saj statut iz leta 2007 ekonomsko odvisnim delavcem priznava naslednje pravice: — pravice v zvezi z opravljanjem njihovega dela (pravica do počitka in letnega dopusta); — pravice v zvezi s prekinitvijo pogodbe med delodajalcem in delojemalcem (stranka mora na primer navesti razloge za prekinitev pogodbe; v nasprotnem primeru lahko delojemalec zahteva nadomestilo).

4.2.5 V skladu s priporočilom Sveta z dne 18. februarja 2003 bi morali biti – poleg ekonomsko odvisnih samozaposlenih – vsi samozaposleni v EU upravičeni do minimalne ravni socialnega varstva (npr. na področju socialne varnosti, poklicnega izobraževanja ali preprečevanja poklicnega tveganja). Tako bi bilo osnovno socialno varstvo na splošno zagotovljeno vsem delavcem, ne glede na pravno obliko njihove dejavnosti.

5. Sporna vprašanja v zvezi s priznanjem ekonomsko odvisnega samostojnega dela

5.1 Sklenitev delovnega razmerja in ekonomsko odvisno samostojno delo: konkurenca ali dopolnjevanje?

5.1.1 Kot že omenjeno, kategorija ekonomsko odvisnih samozaposlenih v vseh državah članicah EU ni pravno priznana. Razlog za to so – ne glede na različne gospodarske in družbene razmere v posameznih državah – tudi upravičeni zadržki, povezani z obstojem takšnim vmesnih kategorij. Zato obstaja bojazen, da bi – četudi bodo pravne kategorije pojasnjene – priznanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela v praksi povzročilo, da bodo osebe, ki so imele status zaposlenega, na primer zaradi poslovnih strategij za oddajanje del zunanjim izvajalcem, prisiljene opravljati samostojno dejavnost, pri čemer bodo ekonomsko odvisne. Primer Italije deloma dokazuje, da je takšna nevarnost realna. Leta 2003 je italijanska vlada uvedla „pogodbe o projektnem sodelovanju“ s ciljem status „lažno“ samozaposlenih spremeniti v status zaposlenih. Toda med letoma 2003 in 2005 je število „lavoratori parasubordinati“ (samozaposlenih s podobnim statusom kot zaposleni) močno naraslo. Vse to ponazarja, zakaj vlade in socialni partnerji v več državah članicah EU močno nasprotujejo uvedbi vmesnih kategorij med „zaposlenimi“ in „samozaposlenimi“. Britanska zveza sindikatov TUC je leta 2009 na primer sprejela predlog, v katerem priporoča, naj v Združenem kraljestvu obstajata zgolj dva zaposlitvena statusa: to sta „zaposleni“ in „samozaposleni“.

5.1.2 Pri razmišljanju o priznavanju ekonomsko odvisnega samostojnega dela pa seveda ni mogoče čisto pozabiti na vprašanje „lažne“ samozaposlenosti, saj se ta dokazano pojavlja v mnogih državah članicah EU, predvsem v gradbeništvu, kjer je ta nezakonita praksa tako razširjena, da so evropski socialni partnerji v tej panogi pred kratkim sprejeli skupno stališče na to temo. Ni mogoče zanikati, da obstajajo delavci, ki so formalno samostojni (obe udeleženi strani medsebojno delovno razmerje opredeljujeta kot takšno), vendar izvajajo svojo dejavnost pod enakimi pogoji kot zaposleni. Običajno se to dogaja v primerih, ko delodajalec dejavnost označuje kot „samostojno“, da bi se tako izognil spoštovanju delovnega prava in/ali predpisov o socialni varnosti. Zaradi tega Mednarodna organizacija dela v Priporočilu št. 198 (13) države poziva, naj v zakonodajo vključijo jasna merila za opredelitev delovnega razmerja in se s tem borijo proti lažni samozaposlenosti. To vprašanje je gotovo temeljnega pomena, vendar je drugačno od vprašanja ekonomsko odvisnega samostojnega dela, ki se – tudi v državah, v katerih je priznano kot kategorija – s pravnega vidika dejansko močno razlikuje od sklenjenega delovnega razmerja. Z drugimi besedami: ekonomsko odvisno samostojno delo je lahko kot status priznano le, če se njegova opredelitev jasno razlikuje od opredelitve delovnega razmerja. V zvezi s tem je pomembno merilo pravnega razmerja podrejenosti. Če oseba dela pod pogoji, zaradi katerih jo lahko uvrstimo med zaposlene, je ne bi smeli opredeljevati kot ekonomsko odvisne. Seveda pa je pogoj za to čim bolj jasna in natančna opredelitev delovnega razmerja v nacionalni zakonodaji, kot je to priporočila MOD. Če povemo drugače, ekonomsko odvisno samostojno delo je treba ločevati od delovnega razmerja med delodajalcem in delojemalcem, zato morata biti oba pojma jasno opredeljena. Potrebna pa so tudi učinkovita sredstva za nadzor upoštevanja predpisov. Ob upoštevanju teh pogojev priznanje statusa ekonomsko odvisnih samozaposlenih omogoča boljše varstvo resničnih (in ne lažnih) samozaposlenih ter pomeni dopolnitev statusa zaposlenih.

5.1.3 Poleg tega je upravičena bojazen, da bo, potem ko bo ekonomsko odvisno samostojno delo priznano, poslovni odnos med stranko in ekonomsko odvisnim samozaposlenim trajal tako dolgo, da bo ta na koncu stalno delal za to stranko. Tudi če gre na začetku resnično za poslovni odnos, je treba po bolj ali manj dolgem časovnem obdobju razmisliti, pod katerimi pogoji in kako lahko ekonomsko odvisni samozaposleni dobi status zaposlenega pri svoji dosedanji stranki, ki tako postane njegov delodajalec.

5.2 Možnosti, ki jih prinaša priznanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela

5.2.1 Priznanje statusa ekonomsko odvisnih samozaposlenih v vseh državah, ki so to storile, služi zagotovitvi večjega pravnega varstva delavcev, ki niso zaposleni, temveč so resnično samozaposleni, vendar so v takšnem položaju, v katerem ne morejo uživati ekonomskega varstva, ki bi ga imeli, če bi lahko delali za več strank. S tega vidika je lahko priznanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela – poleg tega, da lahko poveča socialno varnost in varstvo na področju poklicnega statusa – tudi sredstvo za krepitev podjetniškega duha in svobode. Ekonomsko odvisni samozaposleni bi lahko pri svojem delu izkoristili posebno podporo (svetovanje, finančna pomoč), ki bi jim omogočila, da razvijajo lastno podjetje in na koncu najdejo izhod iz ekonomske odvisnosti.

5.2.2 Pri razmišljanju o ekonomsko odvisnem samostojnem delu pa je treba upoštevati tudi interese potrošnikov. Pri opravljanju storitev za potrošnike pogosto nastajajo verige podizvajalcev, ki vključujejo običajne samozaposlene in samozaposlene, vendar ekonomsko odvisne delavce. Če na primer potrošnik stopi v stik z večjim podjetjem, da bi mu to priključilo, preverilo ali popravilo kakšno napravo (plinsko ali električno napravo, telefonski aparat, digitalno televizijo ipd.), bo delo v imenu tega podjetja običajno opravil samozaposleni, ki tudi prevzame polno odgovornost za ustrezno opravljeno storitev. Velika podjetja v oligopolu obvladujejo trg, zato lahko podizvajalcem naložijo zelo ostre pogoje za ceno, ki so jim jo pripravljena plačati. Podizvajalci so se tako prisiljeni sprijazniti s precej nižjimi dobički, kot bi jih običajno dobili z opravljanjem teh storitev. V takšnih razmerah ima samozaposleni na izbiro dve možnosti: doseči nujen dobiček ali opraviti kakovostno storitev. S tega vidika bi priznanje ekonomsko odvisnega samostojnega dela za uravnoteženo pogodbeno razmerje med delavcem in stranko zmanjšalo ekonomski pritisk na delavca in pripomoglo h kakovostnejšim storitvam za končnega porabnika.

5.3 Ekonomsko odvisno samostojno delo: evropski izziv

5.3.1 Različni zaposlitveni statusi v državah članicah EU neizogibno vplivajo na delovanje evropskega trga, predvsem glede opravljanja čezmejnih storitev. To zlasti velja za storitve, ki jih v državi opravi samozaposleni iz drugi države, saj se mora ta, ker seveda ni zaposlen, ravnati po predpisih svoje države izvora (14). Takšna situacija je dejansko problem evropskega obsega.

5.3.2 Skupna analiza evropskih socialnih partnerjev iz oktobra 2007 (15) na splošno potrjuje, da se zaposlovanje kopiči v storitvenem sektorju; razlog so spremembe v organizaciji proizvodnje. Na podlagi teh ugotovitev lahko sklepamo, da bi glede na sodobne oblike organizacije dela in proizvodnje morali razmisliti o pojmu odvisnosti v okviru delovnega razmerja; obravnavati ga je treba v širšem smislu in ne zgolj s pravnega vidika.

V Bruslju, 29. aprila 2010 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Op. prev.: v nemški različici, ki je bila podlaga za prevod v slovenščino, sta za navedeni kategoriji delavcev uporabljena izraza „abhängig Beschäftigte“ (angl.: waged workers/salaried workers/employees) in „selbstständig Erwerbstätige“ (angl.: self-employed). Ker slovenski Zakon o delovnih razmerjih in Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju opredeljujeta „zaposlene“ (to so delojemalci, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi in so v delovnem razmerju z delodajalcem) in „samozaposlene“ (to so torej tisti, ki opravljajo samostojno dejavnost), sta tudi v slovenski različici tega besedila uporabljena ta dva izraza.

(2) Key Challenges facing European labour markets: a joint analysis of European social partners (Glavni izzivi, s katerimi se soočajo evropski trgi dela: skupna analiza evropskih socialnih partnerjev).

(3) Glej predvsem poročilo evropske opazovalnice za odnose med delodajalci in delojemalci (EIRO, European Industrial Relations Observatory): Self-employed workers: industrial relations and working conditions, 2009 (Samozaposleni: odnosi med delodajalci in delojemalci ter pogoji dela).

(4) Glej poročilo EIRO, navedeno v opombi 2.

(5) Direktiva 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005, uvodna izjava 43, navaja predlog opredelitve svobodnih poklicev.

(6) Ob upoštevanju različnih opredelitev pojma, ki jih uporablja EUROSTAT.

(7) Nekateri odstavki tega priporočila (op. prev.: priporočilo ni prevedeno v slovenščino) so zelo pomembni za temo, ki jo obravnava to mnenje:

— samozaposleni in zaposleni lahko skupaj delajo na enem delovnem mestu (uvodni izjavi 4 in 5);

— delavci, ki niso vezani na delodajalca na podlagi delovnega razmerja, na splošno niso zajeti v določbah o varstvu pri delu (uvodna izjava 5);

— samozaposleni so lahko izpostavljeni podobnim nevarnostim za svojo varnost in zdravje kot zaposleni (uvodna izjava 6).

— Sklepna priporočila opozarjajo na nujnost ukrepov za ozaveščanje te kategorije delavcev, ki jih morajo sprejeti njihove predstavniške organizacije.

(8) Transformation of labour and future of labour law in Europe, Evropska komisija, 1999.

(9) Zelena knjiga: Posodabljanje delovnega prava za soočanje z izzivi 21. stoletja (COM(2006) 708 konč.).

(10) Mnenje EESO z dne 30.5.2007 o zeleni knjigi Posodabljanje delovnega prava za soočanje z izzivi 21. stoletja, poročevalec Daniel Retureau (UL C 175, 27.7.2007, str. 65), točka 3.1.4.

(11) Glej člen 11 španskega zakona z dne 11. julija 2007 o statutu samozaposlenih.

(12) A. Perulli: Travail économiquement dépendant/parasubordination: les aspects juridiques, sociaux et économiques (Ekonomsko odvisno delo/navidezna podrejenost: pravni, socialni in ekonomski vidiki), poročilo za Evropsko komisijo, 2003.

(13) Mednarodna organizacija dela, Priporočilo št. 198 o delovnih razmerjih, 2006.

(14) Glej tudi Direktivo 2006/123/ES o storitvah na notranjem trgu, uvodna izjava 87.

(15) Key Challenges facing European labour markets: a joint analysis of European social partners (Glavni izzivi, s katerimi se soočajo evropski trgi dela: skupna analiza evropskih socialnih partnerjev).