Kot prikazuje Slika 2 , je ogrevanje in hlajenje najmočnejši sektor v smislu absolutnega obsega uporabe energije iz obnovljivih virov. Najvišji delež obnovljivih virov energije in največja rast pa sta zabeležena v sektorju električne energije, kjer se je delež energije iz obnovljivih virov med letoma 2004 in 2014 povečeval po 1,4 odstotne točke na leto. Delež energije iz obnovljivih virov v sektorju ogrevanja in hlajenja se je v istem obdobju povečeval po 0,8 odstotne točke na leto, v prometnem sektorju pa je bila rast najpočasnejša, v povprečju po 0,5 odstotne točke na leto.

V skladu z zahtevami iz direktive o energiji iz obnovljivih virov to poročilo zagotavlja celovit pregled uporabe energije iz obnovljivih virov v EU. Vključuje tudi oceno upravnih ovir, pa tudi trajnosti biogoriv. Če ni navedeno drugače, podatki za leta od 2004 do 2014 temeljijo na deležih Eurostata, podatki za leto 2015 pa na zgodnjih ocenah. Splošni napredek je ocenjen glede na usmeritve iz Priloge I k direktivi o energiji iz obnovljivih virov, medtem ko so posamezne sektorske in tehnološke ocene pripravljene glede na usmeritve iz nacionalnih akcijskih načrtov za energijo iz obnovljivih virov držav članic (NREAP). Napovedi za leto 2020 temeljijo na referenčnem scenariju PRIMES za leto 2016 .

Leta 2014 so bile EU in velika večina držav članic na dobri poti, da dosežejo svoje zavezujoče cilje za leto 2020. Najhitrejši napredek je bil dosežen v sektorju električne energije, največji absolutni prispevek pa še naprej zagotavlja sektor ogrevanja in hlajenja. Na področju prometa je bil napredek doslej najpočasnejši. Obstoj velikega neizkoriščenega potenciala v sektorju ogrevanja in hlajenja ter prometnem sektorju zahteva nadaljnje ukrepanje, kot je navedeno v predlogu za prenovitev direktive o energiji iz obnovljivih virov za obdobje po letu 2020, v okviru svežnja Čista energija za vse Evropejce, ki je bil predstavljen novembra 2016. Ta sveženj potrjuje zavezo Evropske komisije, da Evropsko unijo popelje na prvo mesto na svetu na področju obnovljivih virov energije in zagotovi pošten dogovor za odjemalce energije.

Poleg tega prednosti obnovljivih virov energije precej presegajo navedeno. Energija iz obnovljivih virov je vir gospodarske rasti in delovnih mest za Evropejce. Prispeva tudi k zmanjšanju onesnaženosti zraka in pomaga državam v razvoju doseči cenovno dostopno in čisto energijo.

Prvič, obnovljivi viri energije imajo pomembno vlogo pri energetski zanesljivosti. Ocenjen prispevek k prihranku pri uvozu fosilnih goriv je v letu 2015 znašal 16 milijard EUR, v letu 2030 pa naj bi znašal 58 milijard EUR . Drugič, zaradi hitrega zniževanja stroškov, ki je posledica tehnološkega razvoja, zlasti v energetskem sektorju, se lahko obnovljivi viri energije postopoma še dodatno vključujejo na trg. Prenovitev direktive o obnovljivih virih energije za obdobje po letu 2020 bo skupaj s predlogi o zasnovi trga kot delom svežnja Čista energija za vse Evropejce še naprej omogočala, da bodo obnovljivi viri energije sodelovali na trgu pod enakimi pogoji kot drugi viri energije. Tretjič, obnovljivi viri energije so povezani tudi z energijsko učinkovitostjo. V sektorju električne energije bi lahko prehod z gorljivih fosilnih goriv na negorljive obnovljive vire energije zmanjšal porabo primarne energije. Rešitve na področju obnovljivih virov energije v stavbnem sektorju lahko izboljšajo energijsko učinkovitost stavb na stroškovno učinkovit način. Četrtič, obnovljivi viri energije so tudi ključni dejavnik za razogljičenje energetskega sistema Unije. Leta 2015 so obnovljivi viri energije prispevali k preprečitvi emisij toplogrednih plinov (GHG) v bruto obsegu, ki je enak emisijam Italije. Ne nazadnje imajo obnovljivi viri energije pomembno vlogo pri prizadevanjih, da bi EU postala vodilna na področju inovacij v svetovnem merilu. S 30 % svetovnih patentov na področju obnovljivih virov energije EU utira pot na tem področju in si prizadeva zagotoviti prednost raziskavam in inovacijam za nadaljnje spodbujanje energijskega prehoda.

Obnovljivi viri energije so v središču prednostnih nalog energetske unije. Direktiva o energiji iz obnovljivih virov je bila in bo še naprej osrednji element politike energetske unije in ključni dejavnik za zagotovitev čiste energije vsem Evropejcem, da bi EU postala vodilna na svetu na področju obnovljivih virov energije, hkrati pa prispevala k petim razsežnostim energetske unije.

Proizvodnja električne energije iz biomase se je na ravni EU-28 povečala s približno 9 Mtoe v letu 2010 na 13 Mtoe v letu 2015. Vendar ta tehnologija ni dosegla ravni, načrtovane za navedeno leto. Skupna poraba bioplina in tekočih biogoriv, ki je bila v letu 2004 na zanemarljivi ravni, je v letu 2015 dosegla 7 % električne energije iz obnovljivih virov. Poraba bioplina je naraščala hitreje od pričakovane, zlasti v Nemčiji in Italiji.

Fotovoltaična sončna energija (sončna PV) se je hitro povečala in v letu 2015 obsegala 12 % vse električne energije iz obnovljivih virov. Njena uporaba je leta 2013 prvič presegla uporabo trdne biomase. Leta 2015 je bilo 38 % električne energije iz sončne PV v EU-28 proizvedenih v Nemčiji, Italiji in Španiji. Znatno povečanje električne energije iz sončne PV je temeljilo na hitrem tehnološkem napredku, zniževanju stroškov in razmeroma kratkem času razvoja projektov. To ni omogočilo le hitrega in stroškovno učinkovitega razvoja, temveč je prispevalo tudi k umestitvi odjemalca v središče energetskega prehoda. Ta cilj v zvezi s krepitvijo vloge odjemalcev je bil potrjen s predlogom za prenovitev direktive o energiji iz obnovljivih virov in predlogi o zasnovi trga. Na področju regionalnega sodelovanja sta julija 2016 Danska in Nemčija podpisali sporazum o sodelovanju pri medsebojnem odprtju dražb za naprave sončne PV. Ta sporazum je korak v smeri odprtja programov podpore čezmejnemu sodelovanju, ki se predlaga v prenovitvi direktive o energiji iz obnovljivih virov.

Uporaba vetrne energije se je v obdobju 2004–2015 povečala za več kot štirikrat in trenutno predstavlja približno tretjino električne energije iz obnovljivih virov. Uporaba vetrne energije na kopnem je v vseh letih precej blizu pričakovane usmeritve. Največ vetrne energije prispevata Nemčija in Španija. Glede vetrne energije na morju je ocenjeno tudi, da štiri države (Švedska, Nemčija, Združeno kraljestvo in Danska) presegajo predvideno usmeritev za leto 2015. Vendar je na ravni EU energija iz vetrnih elektrarn na morju pokazala počasnejši napredek od pričakovanega, saj je odstopanje od usmeritve iz NREAP v letu 2015 znašalo –12 %, predvsem zaradi visokih začetnih stroškov (ki se zdaj znatno zmanjšujejo) in težav pri povezavah z omrežjem. Kljub temu se je razvoj v zadnjih letih močno pospešil.

Nacionalni programi podpore so v Uniji precej različni in so bili predmet številnih sprememb. Predlog za prenovitev te direktive vsebuje več določb, ki so namenjene povečanju zaupanja vlagateljev z zagotovitvijo bolj evropskega in tržnega pristopa ter preprečevanjem retroaktivnih sprememb, ki ogrožajo ekonomiko podprtih projektov.

Z izhodno močjo, ki je ocenjena na približno 0,7 Mtoe v letu 2015, je uporaba geotermalnih virov pod pričakovano usmeritvijo iz NREAP. Zaradi velikih naravnih potencialov so tri države (Italija, Francija in Madžarska) vodilne v evropski proizvodnji energije iz geotermalnih virov. Počasno uvajanje te tehnologije je predvsem posledica zelo visokih kapitalskih izdatkov.

Proizvodnja sončne toplotne energije z 2,0 Mtoe v letu 2015 ni dosegla napovedi iz nacionalnih akcijskih načrtov za energijo iz obnovljivih virov (3 Mtoe). V letu 2015 so bile letne nameščene zmogljivosti pod ravnjo nameščenih zmogljivosti leta 2006, na kar so vplivale tople zime in nizke cene fosilnih goriv, pa tudi konkurenca drugih tehnologij s področja obnovljivih virov energije, na primer toplotnih črpalk ali sončne fotovoltaike.

V letu 2014 je bilo stanje v zvezi z izvajanjem sistema „vse na enem mestu“ v primerjavi z letom 2012 skoraj nespremenjeno. Ta ukrep je sprejelo le nekaj držav, kot so Francija, Belgija in Luksemburg. Do rahlega izboljšanja je prišlo tudi na področju spletnih vlog, ki sta jih začeli izvajati Avstrija in Bolgarija. Tudi uporaba skrajnih rokov se je razširila na skoraj vse države članice. Vendar pa se je število držav članic, ki uporabljajo poenostavljene postopke za male projekte, zmanjšalo. Preglednica 2 vsebuje celovit pregled poenostavljenih postopkov na ravni držav članic.

Države članice so od začetka veljavnosti direktive o energiji iz obnovljivih virov dosegle napredek pri zmanjšanju upravnega bremena. Večina držav je določila najdaljše možne roke za postopke izdaje dovoljenj in tudi poenostavljene postopke za male projekte, večina je opredelila tudi geografska območja za projekte na področju obnovljivih virov energije. Poleg tega vedno več držav članic nudi razvijalcem projektov možnost predložitve spletnih vlog. Vendar, kot prikazuje Slika 7 , ovire ostajajo, npr. pri storitvah „vse na enem mestu“ ali samodejni izdaji dovoljenj po izteku roka.

Upravne ovire povzročajo dodatne stroške razvoja, ki izvirajo iz negotovosti, kar z višjimi kapitalskimi stroški zlasti vpliva na projekte s področja obnovljivih virov energije v primerjavi s projekti s področja konvencionalnih virov energije. Takšne ovire lahko povzročijo zamude pri izvajanju ali celo preprečijo izvedbo projektov. Ob hitrem zmanjševanju stroškov tehnologije upravni postopki sorazmerno povečujejo svojo težo v celotnih stroških projektov na področju obnovljivih virov energije. Direktiva o energiji iz obnovljivih virov zahteva, da so postopki držav članic za pridobitev dovoljenja za projekte s področja obnovljivih virov energije sorazmerni in potrebni. Vključuje tudi obveznost držav članic, da v svojem prvem poročilu o napredku navedejo, ali nameravajo (i) ustanoviti enoten upravni organ za obravnavo vlog za obrate za energijo iz obnovljivih virov; (ii) zagotoviti samodejno odobritev vlog za dovoljenja, če organ za izdajo dovoljenj ne odgovori v določenem roku; (iii) navesti geografske lokacije, ki so primerne za izkoriščanje energije iz obnovljivih virov.

Referenčni scenarij PRIMES za leto 2016 predvideva, da bodo EU kot celota in večina držav članic sprejele zadostne ukrepe za doseganje svojih ciljev do leta 2020. Države članice, za katere se zdaj ocenjuje, da ne bodo dosegle svojih zavezujočih nacionalnih ciljev glede obnovljivih virov energije do leta 2020, bodo lahko uporabile mehanizme sodelovanja. Preglednica 1 povzema preteklo, sedanjo in pričakovano uporabo obnovljivih virov energije na ravni držav članic, vključno s trenutno usmeritvijo v prometnem sektorju v primerjavi z 10-odstotnim posebnim ciljem.

Vse države razen ene (Nizozemska) so v obdobju 2013/2014 zabeležile povprečne deleže energije iz obnovljivih virov, ki so bili enaki ustreznim okvirnim usmeritvam iz direktive o obnovljivih virih ali višji od njih. Ocene za leto 2015 kažejo, da je 25 držav članic v letu 2015 že preseglo svoje okvirne usmeritve iz direktive o energiji iz obnovljivih virov za obdobje 2015/2016. V treh državah članicah (Nizozemska, Francija in Luksemburg) so bili leta 2015 ocenjeni deleži obnovljivih virov energije pod njihovimi okvirnimi usmeritvami iz direktive o obnovljivih virih za obdobje 2015/2016 (glejte Sliko 6 ).

Delež biogoriv, proizvedenih iz odpadkov, ostankov, lesne celuloze in neživilske celuloze se je v mešanici biogoriv v EU povečal z 1 % v letu 2009 na 23 % v letu 2015, v največji meri s pomočjo Švedske, Združenega kraljestva in Nemčije. Na ravni EU so ta biogoriva s približno 3 Mtoe leta 2015 za trikrat presegla načrtovano usmeritev, predvsem zaradi uporabe rabljenega olja za kuhanje.

Bioetanol prispeva drugi največji delež energije iz obnovljivih virov v prometnem sektorju in predstavlja 20 % biogoriv. Vendar njegova uporaba v letu 2015 niti zdaleč ni dosegla pričakovane ravni iz NREAP (2,6 Mtoe namesto 4,9 Mtoe). Glavni porabniki v letu 2015 so Nemčija, Združeno kraljestvo in Francija, sledijo jim Španija, Švedska, Poljska in Nizozemska.

Biodizel je glavno biogorivo, ki se uporablja za promet v EU, kar znaša 79 % skupne porabe biogoriv v letu 2015. Kljub temu vodilnemu položaju pa biodizel ni dosegel pričakovane porabe, predvidene v usmeritvah iz NREAP za leto 2015 (10,9 Mtoe namesto 14,4 Mtoe). Glavni porabniki biodizla so Francija, Nemčija in Italija.

Promet je s 6-odstotnim deležem energije iz obnovljivih virov leta 2015 edini sektor, ki je trenutno pod skupnimi usmeritvami iz NREAP na ravni EU. To potrjuje dokaj počasen napredek proti obveznemu cilju 10 % v prometu, ki je posledica različnih težav, vključno z razmeroma visokimi stroški zmanjšanja emisij toplogrednih plinov in regulativno negotovostjo. Energija iz obnovljivih virov v tem sektorju izvira večinoma iz biogoriv (88 %), pri čemer je vloga električne energije v tej fazi bolj omejena.





Preglednica 2: Stanje na področju poenostavljenih upravnih postopkov v državah članicah EU v letu 2014 (vir: Öko-Institut)

3. OCENA TRAJNOSTI BIOGORIV V EU

a.Emisije toplogrednih plinov

Države članice so poročale o neto prihrankih pri emisijah toplogrednih plinov, ki izhajajo iz uporabe energije iz obnovljivih virov v prometu, v obsegu približno 35 Mt ekvivalenta CO2 za leto 2014. Večina teh prihrankov izvira iz uporabe biogoriv, z majhno, vendar naraščajočo vlogo električne energije iz obnovljivih virov. Ti prihranki zajemajo le neposredne emisije in ne vključujejo emisij zaradi posrednih sprememb rabe zemljišč (ILUC).

Emisije zaradi posredne spremembe rabe zemljišč, povezane z biogorivi, porabljenimi v EU, po ocenah znašajo 23 Mt ekvivalenta CO2, kar pomeni neto prihranek v višini 12 Mt ekvivalenta CO2 . Ob uporabi ustreznega občutljivega območja iz Priloge VIII k direktivi o obnovljivih virih energije bi emisije zaradi posrednih sprememb rabe zemljišč znašale med 14 in 28 Mt ekvivalenta CO2, kar ustreza neto prihrankom med 7 in 21 Mt ekvivalenta CO2.

Nedavno modeliranje vplivov posrednih sprememb rabe zemljišč za posamezne surovine za biogoriva potrjuje, da so lahko emisije zaradi posrednih sprememb rabe zemljišč veliko višje za biogoriva, proizvedena iz rastlinskih olj, v primerjavi z biogorivi, proizvedenimi iz škroba ali sladkorja. Napredna biogoriva iz neživilskih poljščin imajo na splošno zelo nizke emisije ali nimajo emisij zaradi posrednih sprememb rabe zemljišč.

b.Trgovina in glavne države dobaviteljice

V letu 2014 je bilo uvoženih okrog 10 % bioetanola in okrog 26 % biodizla, porabljenega v EU. Glavne države izvoznice so bile Malezija za biodizel ter Gvatemala, Bolivija, Pakistan, Rusija, Peru za bioetanol. Tri od teh držav sodelujejo v posebnem spodbujevalnem režimu EU za trajnostni razvoj in dobro upravljanje („GSP +“). Prvo poročilo o splošni shemi preferencialov za obdobje 2014-2015 vsebuje analizo razmer na področju človekovih pravic in pravic delavcev, varstva okolja in dobrega upravljanja v teh državah. Leta 2015 se je uvoz bioetanola in biodizla zmanjšal, pri čemer se je najbolj zmanjšal uvoz etanola iz držav GSP +.

Podatki o razčlenjenosti po surovinah za proizvodnjo bioetanola in biodizla, porabljenega v EU, se razlikujejo glede na vir informacij . Vendar vsi razpoložljivi viri potrjujejo, da se etanol EU večinoma proizvaja iz pšenice, koruze in sladkorne pese in da je bilo leta 2014 več kot 50 % biodizla, porabljenega v EU, proizvedenega iz repičnih semen, medtem ko se je uporaba odpadnih olj in masti, pa tudi palmovega olja od leta 2010 znatno povečala. V skladu s podatki industrije je bilo več kot 60 % biodizla in več kot 90 % bioetanola, ki se porabi v EU, proizvedenih iz surovin EU.

EU uvaža surovine za bioetanol iz Ukrajine (koruza, pšenica), Kanade (pšenica), Rusije in Moldavije (ječmen, rž) ter Srbije (sladkorna pesa). Največji izvozniki surovin za biodizel v Evropsko unijo so bili Indonezija in Malezija (palmovo olje), Brazilija in ZDA (soja) . Večina repičnega olja izvira iz EU. Surovinski potencial za napredna goriva iz obnovljivih virov je zelo velik, vendar so proizvodni objekti komercialnega obsega še vedno omejeni.

Preglednica 3: Osnovne surovine za proizvodnjo bioetanola in biodizla v EU-28 v letu 2014 (vir: USDA FAS 2016)

c.Raba zemljišč in sprememba rabe zemljišč

Medtem ko so se med letoma 2000 in 2016 gozdna območja, naravna območja in umetne površine v EU povečale, se je površina travinja zmanjšala. V letu 2015 se je razmerje med travinjem in kmetijskimi zemljišči znižalo za 2,01 % glede na referenčni delež, izračunan na podlagi podatkov iz leta 2005 . Izguba trajnega travinja je med letoma 2006 in 2016 znašala 3 Mha (–4,9 %) . Medtem ko v Uniji kot celoti ni bilo mogoče ugotoviti neposredne vzročne povezave med izgubo površin travinja in povečanjem površine obdelovalnih zemljišč, ki se uporabljajo za proizvodnjo biogoriv, pa je o tem poročala ena država članica.

Najnovejše modeliranje posrednih sprememb rabe zemljišč kaže, da bi politika EU na področju biogoriv do leta 2020 lahko privedla do povečanja površine obdelovalnih zemljišč v EU za 1,8 Mha, v ostalem delu sveta pa za 0,6 Mha, od tega 0,1 Mha na račun gozdov. Povečanje obdelovalnih površin na svetovni ravni bi potekalo na račun travinja (–1,1 Mha), opuščenih zemljišč (–0,9 Mha) in druge naravne vegetacije (–0,4 Mha).