EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 14.10.2020 COM(2020) 951 final POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ Cene in stroški energije v Evropi {SWD(2020) 951 final}



1.Uvod Prehod na razogljičen energetski sistem in gospodarstvo že poteka. Korenite spremembe, ki jih prinaša energetski prehod, zahtevajo široko socialno in politično podporo. Cene energije in stroški energije (cene, pomnožene s porabo) bi morali spodbuditi preoblikovanje trgov, da bi dosegli podnebno nevtralno gospodarstvo in hkrati ohranili energijo cenovno dostopno za državljane in podjetja. V teh težkih časih, ki jih je povzročila kriza zaradi COVID-19, je še toliko pomembneje zagotoviti pravičen energetski prehod, ki dopolnjuje naša prizadevanja za oživitev gospodarstva, zagotavlja enake konkurenčne pogoje za našo industrijo in ohranja energijo cenovno dostopno za gospodinjstva. Uspešen energetski prehod na podnebno nevtralnost do leta 2050 v skladu z evropskim zelenim dogovorom ne bo mogoč brez cenovno dostopne energije in spodbujanja naložb v tehnologije, potrebne za nadaljnje razogličenje. Spremljanje cen in stroškov energije s svežnjem Čista energija za vse Evropejce, ki se že izvaja, in pripravo več pobud o energetski, davčni in podnebni politiki v okviru zelenega dogovora prispeva k boljšemu razumevanju učinkov naših obstoječih politik in zagotavlja koristen vpogled v pripravo prihodnjih predlogov. To poročilo vsebuje izčrpne informacije za razumevanje razvoja cen in stroškov energije v EU. Analizira gibanje cen energije za električno energijo, plin in naftne derivate, pri čemer podrobno preučuje njihove tržne in regulativne vzvode ter prinaša mednarodne primerjave. Vsebuje tudi oceno pomena in vpliva stroškov energije za naše gospodarstvo, podjetja in gospodinjstva. V ta namen so v poročilu analizirani razvoj stroškov uvoza energije v EU, deleži stroškov energije za več kot 40 proizvodnih, kmetijskih in storitvenih panog ter učinek izdatkov za energijo v proračunih gospodinjstev z različnimi ravnmi prihodkov. V poročilu so obravnavani tudi pomen davkov na energijo kot vira davčnih prihodkov ter različni davki na energente. Opredeljene so različne realizirane cene, ki jih prejmejo tehnologije za proizvodnjo električne energije, analizirano pa je tudi, kako skupaj z drugimi viri prihodkov in stroški vplivajo na donosnost. Tako kot poročili za leti 2016 in 2018 se tudi to poročilo opira na podatke in analize, pridobljene s kombinacijo del Komisije in zunanjih študij, ki omogočajo boljše razumevanje gibanj cen in stroškov energije v Evropi v zadnjih letih. V poročilu so bili prednostno uporabljeni javno dostopni viri statističnih informacij, ki so bili dopolnjeni z vrsto posebnih zbirk podatkov v primerih, ko so bili javni podatki premalo razčlenjeni ali pa jih sploh ni bilo. Zaradi izstopa Združenega kraljestva iz EU se poročilo osredotoča na EU-27, zato njeni statistični podatki in analize niso popolnoma primerljivi s prejšnjimi izdajami. Energetske subvencije, ki so bile zajete v prejšnjih izdajah poročila, so odslej obravnavane v prilogi k letnemu poročilu o stanju energetske unije. Čeprav razpoložljivi pretekli podatki zajemajo obdobje do leta 2018 in v nekaterih primerih do leta 2019, so bili glede na močen vpliv pandemije COVID-19 na cene in stroške energije v poročilo po možnosti vključeni najnovejši podatki, da bi se zagotovil najnovejši prikaz stanja. V primerjavi s prejšnjima izdajama tega poročila je bila zaradi pandemije COVID-19 v nekaterih primerih zmožnost poročanja omejena, zlasti za industrijo. V primeru nekaterih energijsko visoko intenzivnih panog sta bila zaradi tega nekoliko zmanjšana obseg mednarodnih primerjav ter celovitost ocene pomembnosti cen in stroškov energije. 2.Gibanja cen energije 2.1 Cene električne energije Na trgu električne energije je naraščanje veleprodajnih cen, ki se je začelo leta 2016, doseglo vrh proti koncu leta 2018, nato pa so se veleprodajne cene leta 2019 nenadoma znižale zaradi nižjih stroškov goriva, šibkega povpraševanja in hitre rasti proizvodnje energije iz obnovljivih virov. Znižanje cen po celini ni bilo enakomerno, zato so bile razlike v cenah med različnimi regionalnimi trgi vse večje. V prvi polovici leta 2020 so se cene v primerjavi z enakim obdobjem leta 2019 na nekaterih južnoevropskih regionalnih trgih znižale za 30 %, v nekaterih severnih regijah pa do 70 %. Neenakomerno znižanje je mogoče pojasniti z nezadostnimi medsebojnimi povezovalnimi zmogljivostmi, neenakomerno rastjo proizvodnje energije iz obnovljivih virov na trgih in znatno višjo ceno CO2, kar je vplivalo zlasti na države članice z večjim deležem fosilnih goriv v mešanici proizvodnje. To poudarja potrebo po dodatnih naložbah v prožnost omrežja, čezmejne zmogljivosti in obnovljive vire proizvodnje energije, zlasti v državah članicah, ki pri teh vidikih zaostajajo, kar naj bi prispevalo k zbliževanju veleprodajnih cen. Leta 2020 je negativni učinek pandemije COVID-19 na gospodarsko dejavnost povzročil znaten upad povpraševanja po električni energiji, kar je skupaj z rastočim prodorom obnovljivih virov energije in nižanjem cen plina povzročilo padec veleprodajnih cen električne energije na zelo nizke ravni. Poleg tega so negativne cene električne energije postale na veleprodajnih trgih veliko pogostejše in bolj razširjene. Ta položaj, do katerega pride, ko morajo proizvajalci plačati za odprodajo svoje proizvodnje, odraža nezadostne medsebojne povezave in/ali pomanjkanje tehnične prožnosti ali ekonomskih spodbud za zmanjšanje proizvodnje pri nekaterih proizvajalcih. V primerjavi z razmerami v svetu je bil položaj Evrope v zadnjih letih razmeroma stabilen. Veleprodajne cene električne energije v EU-27 so bile nižje od cen na Japonskem, v Avstraliji in Braziliji, vendar višje kot v ZDA, Kanadi in Rusiji. COVID-19 je povzročil znaten upad svetovnega povpraševanja po energiji, vključno z električno energijo. Vendar so se cene električne energije nižale različno hitro, odvisno od regionalnih mešanic energijskih virov, vremenskih razmer in resnosti vpliva COVID-19. Slika 1 – Veleprodajne cene električne energije; najnižje in najvišje regionalne cene in razpršenost

Vir: Platts, evropske borze električne energije. Opomba: sivo ozadje predstavlja razliko med najvišjo in najnižjo ceno. Maloprodajne cene električne energije so v zadnjem desetletju naraščale. Med letoma 2010 in 2019 so se cene električne energije za gospodinjstva v povprečju dvignile za 2,3 % na leto, medtem ko so se skupne cene življenjskih potrebščin zvišale za 1,4 % na leto. Za industrijo so se cene električne energije povišale za 1,1 % na leto, medtem ko so se cene industrijskih izdelkov na splošno zvišale za 1,3 % na leto. Cene za velike industrijske odjemalce so se ugodneje razvijale in so se v tem obdobju znižale za 5 %. Maloprodajne cene so se skoraj vsako leto zvišale, razen okrog let 2015–2016. Maloprodajne cene so se med letoma 2017 in 2019 zvišale zaradi večjega elementa energije (del cene, ki ga sestavljajo veleprodajne cene in v manjši meri prodajni stroški dobave energije), omrežnine ter davki in dajatve pa so ostali razmeroma stabilni. To je v nasprotju s predhodnimi leti, v katerih so se veleprodajne cene nenehno zniževale, maloprodajne cene pa so se zviševale zaradi zviševanja omrežnin ter davkov in dajatev, predvsem dajatev, potrebnih za financiranje subvencij za energijo iz obnovljivih virov. Nedavno se je zaradi zniževanja stroškov tehnologij obnovljivih virov energije in višjih cen ogljika sprožil val naložb v zmogljivosti za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov, ki lahko konkurirajo drugim udeležencem na veleprodajnih trgih pod komercialnimi pogoji. Poleg tega bi morala širša uporaba bolj tržno zasnovanih instrumentov za spodbujanje energije iz obnovljivih virov skupaj s postopnim opuščanjem prejšnjih programov podpore vse bolj prispevati k omejevanju deleža dodatka za obnovljive vire energije v maloprodajnih cenah. To je ključnega pomena glede na ambicioznejši podnebni cilj za leto 2030, ki bo zahteval znatno povečanje zmogljivosti za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov v vseh panogah in državah članicah. Davki in dajatve ostajajo daleč najpomembnejši razlog za razlike v maloprodajnih cenah v državah članicah, ki se kažejo v razpršenosti, ki je v povprečju trikrat večja od razpršenosti elementov omrežja in energije. Vzrok za to so razlike v politikah in davčnih instrumentih držav članic, ki vplivajo na obdavčitev porabe električne energije. Leta 2019 so okoljski davki, ki so jih plačala gospodinjstva, znašali od 1 EUR/MWh v Luksemburgu do 118 EUR/MWh na Danskem, uporabljene stopnje DDV pa so se gibale od 5 % na Malti do 27 % na Madžarskem. Dajatve na obnovljive vire energije znašajo od 3 EUR/MWh na Švedskem do 67 EUR/MWh v Nemčiji. Poleg tega v večini držav davki in dajatve ter omrežnine (tj. dva cenovna elementa, določena z regulativnimi sredstvi) znatno presegajo element energije, ki ga določijo tržne sile. Kljub temu se od leta 2016 maloprodajne cene za gospodinjstva in industrijo zbližujejo, in sicer predvsem zaradi zbliževanja elementov energije. K temu pozitivnemu razvoju sta prispevala nadaljnje povezovanje trgov in določen napredek pri povečevanju zmogljivosti medsebojnih povezav. Znižanje veleprodajnih cen električne energije v prvi polovici leta 2020 je že vplivalo na maloprodajne cene za gospodinjstva, ki so se začele zniževati. Vendar pa je vzdržnost tega gibanja v letu 2021 negotova, zlasti glede na to, da je COVID-19 le začasno vplival na veleprodajne cene dostave v letu 2021. Slika 2 – Cene za gospodinjstva v EU v letu 2019 (skupina DC) Vir: Eurostat. 2.2 Cene plina Evropske veleprodajne cene plina so se v obdobju 2015–2019 gibale med 10 EUR/MWh in 40 EUR/MWh. Leta 2014 so se cene surove nafte začele zniževati, z njimi pa tudi cene plina, ki so najnižjo raven dosegle v letu 2016. Temu je sledilo okrevanje do konca leta 2018, ko se je uvoz utekočinjenega zemeljskega plina (UZP) začel povečevati, kar je leta 2019 povzročilo znaten padec cen. Leta 2020 so se veleprodajne cene plina še znižale in maja 2020 dosegle rekordno nizke cene (cena nizozemskega plinskega vozlišča TTF je na primer padla na 3,5 EUR/MWh). Vzrok za to je bil upad povpraševanja po plinu zaradi nenadne zaustavitve gospodarske dejavnosti zaradi pandemije COVID-19. Ker podobnega padca cen premoga ni bilo, trenutne nizke cene plina in visoke cene ogljika spodbujajo prehod s premoga na plin v proizvodnji električne energije, kar prispeva k zmanjšanju emisij v sektorju električne energije. Medtem ko se splošna spremenljivost gibanja cen plina odziva na indeksacijo cen nafte, so zvišanja cen sezonska in se običajno pojavijo pozimi, na primer marca 2013 in 2018, ko se poveča povpraševanje po ogrevanju in električni energiji (zaradi majhne proizvodnje jedrske energije in/ali energije iz obnovljivih virov), ali kadar je oskrba omejena zaradi nerazpoložljive infrastrukture in/ali nizkih ravni skladiščenja. Izjemno nizke cene so redke, vendar se lahko pojavijo, kot na primer v letih 2009 in 2020, ko se je povpraševanje močno zmanjšalo zaradi velike upočasnitve gospodarske rasti. Slika 3 – Veleprodajne cene plina v Evropi Vir: Platts, Nemški zvezni urad za gospodarstvo in kontrolo izvoza (BAFA), comext. Čeprav ima indeksacija nafte pomembno vlogo pri cenah plina na sredozemskih trgih, ta mehanizem določanja cen v Evropi izgublja pomen, saj so trgi plina vedno bolj povezani, dobavitelji plin običajno dobavljajo neposredno z veleprodajnih trgov, dolgoročne pogodbe pa so vse bolj indeksirane na cene na trgu plina. Politike EU za liberalizacijo trga spodbujajo vse večjo likvidnost evropskih plinskih vozlišč. Nizozemsko plinsko vozlišče TTF, katerega likvidnost se je v zadnjih nekaj letih hitro povečevala, k čemur je prispeval tudi uvoz utekočinjenega zemeljskega plina, je postalo najpomembnejša referenca za cene v Evropi, povečuje pa se tudi njegov svetovni pomen. V Evropi se je delež pogodb na podlagi cen vozlišč v okviru skupne porabe plina povečal s 15 % v letu 2005 na 78 % v letu 2019. V Srednji Evropi, Skandinaviji in baltskih državah so cene vozlišč postale pomembnejše ter bolj usklajene s cenami v severozahodnih evropskih vozliščih kot s cenami, indeksiranimi na cene nafte, izraženimi v ameriških dolarjih. Večja neodvisnost Evrope pri oblikovanju cen plina krepi vlogo eura v trgovini z energijo v EU, saj zmanjšuje vpliv uvoženih cen v ameriških dolarjih in izpostavljenost nestanovitnim mednarodnim trgom energentov. Glede na vse bolj svetoven in rastoč trg je UZP postal konkurenčna alternativa uvozu plina prek plinovodov v Evropo. Lani je uvoz UZP dosegel rekordnih 89 milijard kubičnih metrov, približno 25 % celotnega uvoza plina v EU in 22 % njene porabe, kar je prispevalo k nadaljnjemu zmanjševanju vloge indeksacije cen na podlagi nafte in povečanju zanesljivosti oskrbe EU z večjo diverzifikacijo virov. V prihodnosti bodo lahko po izstopu Združenega kraljestva iz EU in predčasnem zaprtju plinskih polj v EU tudi domači biometan, vodik in sintetični plini imeli vse pomembnejšo vlogo pri omejevanju vse večje odvisnosti EU od uvoza plina.

Če evropske veleprodajne cene plina primerjamo z mednarodnimi, so evropske precej višje od cen velikih proizvajalcev plina, kot so Kanada, Rusija in ZDA, vendar nižje kot v drugih državah G-20, zlasti tistih, ki se zanašajo na uvoz UZP, kot so Kitajska, Japonska in Južna Koreja. Čeprav so mednarodne razlike v veleprodajnih cenah še vedno precejšnje, so se od leta 2015 skupaj z zniževanjem cen zmanjšale tudi absolutne vrednosti. V prvi polovici leta 2020 se je to zbliževanje še okrepilo z znatnim padcem cen, ki ga je povzročil COVID-19 v Evropi, ZDA in Aziji. Slika 4 – Cene plina za gospodinjstva v EU v letu 2019 (skupina D2) Vir: Eurostat. Maloprodajne cene plina za gospodinjstva so v tem desetletju s povišanjem za 2,1 % na leto povišale več kot inflacija. Nasprotno pa so se za industrijo cene za srednje velike odjemalce energije zvišale le za 0,1 % na leto, za velike porabnike pa so se celo znižale za 1,3 % na leto. Cene so v tem obdobju nihale in so nekaj let padale, dokler se niso leta 2018 cene za industrijo stabilizirale in je bil razpon majhen, nato pa so se lani začele zviševati. Maloprodajne cene plina ostajajo večinoma odvisne od veleprodajnih cen plina, ki predstavljajo večino cenovnega elementa energije in se po nekaj mesecih prenesejo v maloprodajno ceno. Leta 2019 se je delež elementa energije gibal od 45 % cene za gospodinjstva (ki je leta 2019 dosegla 68 EUR/MWh) do 67 % cene za srednje industrijske odjemalce (32 EUR/MWh) in 78 % cene za velike industrijske odjemalce (22 EUR/MWh). Vendar je treba pri razlagi dinamike cen plina vse bolj upoštevati tudi omrežnine ter spremembe davkov in dajatev. Med letoma 2010 in 2019 so na dvig cen za gospodinjstva (2,1 % na leto) vplivale omrežnine ter davki in dajatve, ki so se povečali za 2,6 % na leto oziroma 3,6 % na leto, medtem ko se je element energije povečal le za 0,8 % na leto. Pri srednje velikih industrijskih odjemalcih je dvig omrežnin ter davkov in dajatev za 3,2 % oziroma 7,8 % na leto več kot izravnalo zmanjšanje elementa energije (1,7 % na leto), tako da so se skupne cene le malo povišale (0,1 % na leto). Davki in dajatve predstavljajo 32 % cen za gospodinjstva ter le 13 % in 16 % cen, ki jih plačujejo srednji oziroma veliki industrijski odjemalci. Okoljski davki za gospodinjstva in industrijo predstavljajo največji delež davkov, ki niso DDV. Razmerje med najvišjimi in najnižjimi maloprodajnimi cenami je za gospodinjstva v EU v zadnjih nekaj letih ostalo skoraj nespremenjeno, medtem ko je bilo za industrijske odjemalce mogoče opaziti rahlo zbliževanje cen. Kar zadeva električno energijo, mednarodne primerjave kažejo, da so maloprodajne cene plina za gospodinjstva precej višje kot v večini držav skupine G-20. V nekaterih državah so cene plina za gospodinjstva precej nizke v primerjavi z veleprodajnimi cenami in niso povezane z gibanjem veleprodajnih cen. 2.3 Cene nafte V zadnjih letih so bile v nekaterih obdobjih cene surove nafte spet nestanovitne. Cene surove nafte so se v obdobju 2014–2016 znižale, od sredine leta 2017 do leta 2018 so se zviševale zaradi svetovnega povpraševanja, geopolitičnih napetosti in zmanjšanja proizvodnje v državah OPEC, nato pa so se leta 2019 zaradi upočasnjevanja svetovnega gospodarstva in povečanja proizvodnje nafte iz skrilavca v ZDA ustalile (pri približno 60–70 USD/sodček). Leta 2020 so cene zaradi zmanjšanja povpraševanja in omejitev gibanja zaradi pandemije COVID-19 močno padale do sredine aprila 2020, ko so se veliki proizvajalci nafte dogovorili o zmanjšanju proizvodnje. Cene od takrat rastejo in se bodo ob povečevanju svetovne gospodarske dejavnosti verjetno še naprej višale. Vendar se pričakuje, da se cene nafte pred letom 2021 ne bodo približale vrednostim iz leta 2019. Negotovost in spremenljivost cen surove nafte vplivata na cene energetskega sistema, kar povečuje tveganja in stroške (varovanja pred tveganji) za dobavitelje in potrošnike. Cene surove nafte prek pogodb, v katerih so cene plina indeksirane na cene nafte, vplivajo na cene plina, kar vpliva na cene na trgu električne energije, saj plinske elektrarne pogosto določajo veleprodajne cene. To kaže, da bi z izvajanjem zelenega dogovora ter okolju prijaznejšim prometom in oskrbo z energijo lahko zmanjšali nestanovitnost, povezano s cenami surove nafte. Na veleprodajne cene naftnih derivatov so predvsem vplivali dvigi in padci cen surove nafte. Nanje pa so vplivali tudi drugi dejavniki, kot so ravnovesje med ponudbo in povpraševanjem posameznih naftnih derivatov, vzdrževanje rafinerij in sezonskost. Maloprodajne cene so od leta 2016 rasle ter so najvišje ravni od let 2012 in 2013 dosegle v letih 2018 in 2019. V obdobju 2016–2019 so se zaradi rastočih cen nafte / veleprodajnih cen in deloma zaradi trošarin nominalne cene bencina zvišale za 12 % (3-odstotna povprečna letna rast), dizelsko gorivo za 17 % (4,3-odstotna povprečna letna rast) in kurilno olje za 20,3 % (5,1-odstotna povprečna letna rast). Vse cene so se gibale podobno in so nihale vzporedno s cenami surove nafte, pri čemer so bila nihanja veliko manjša. Velik delež davkov (trošarine in DDV), ki lahko znaša do 70 % cene, ščiti cene na bencinskih črpalkah pred spremenljivostjo cen surove nafte in menjalnih tečajev, saj se z nafto še vedno trguje samo v ameriških dolarjih. Trošarine so tudi vzrok za večino razlik v ceni naftnih derivatov v EU.

3.Gibanja cen energije 3.1 Stroški uvoza energije v EU Uvozni stroški energije so splošen makroekonomski kazalnik, ki kaže stroške, ki jih ima EU zaradi odvisnosti od fosilnih goriv. Večina fosilnih goriv je namreč uvožena (v letu 2018 je odvisnost od uvoza fosilnih goriv znašala 55,7 %). Po najnovejših sporočenih podatkih iz leta 2018 so se uvozni stroški od leta 2016 povečevali in dosegli več kot 330 milijard EUR na leto. S tem se je zniževanje z najvišje vrednosti (400 milijard EUR) iz leta 2013 obrnilo. Na zviševanje stroškov so nedavno vplivale naraščajoče cene fosilnih goriv, zlasti dvig cen nafte. Leta 2018 je 69 % vseh uvoznih stroškov predstavljala nafta, plin 27 % in črni premog 4 %. Cene nafte in plina so proti koncu leta 2019 začele padati, zaradi česar bi se stroški energije znižali, zlasti če bi se poraba zmanjšala. Zaradi vpliva pandemije COVID-19 na gospodarsko dejavnost in promet so se cene in poraba v prvi polovici leta 2020 znatno znižale. Pandemija COVID-19 je pospešila vse večji prodor energije iz obnovljivih virov na trg, spodbujale pa so ga tudi politike EU na področju čiste energije, vse skupaj pa je prispevalo k zmanjšanju deleža premoga in plina v mešanici virov električne energije. Zaradi vsega navedenega se bodo uvozni stroški energije v letu 2020 znižali. Vir: izračun Generalnega direktorata Evropske komisije za energetiko (GD ENER). 3.2 Izdatki gospodinjstev za energijo Delež skupnih izdatkov, ki jih evropska gospodinjstva porabijo za energijo (brez upoštevanja prevoza), se razlikuje glede na raven prihodkov in države. Deleži izdatkov gospodinjstev za energijo se od leta 2012 zmanjšuje za vsa gospodinjstva, ne glede na prihodke, edino leta 2017 se je nekoliko povečal, nato pa se je leta 2018 znova zmanjšal . V tem letu so deleži dosegli vrednosti, ki so primerljive tistim pred gospodarsko recesijo v obdobju 2009–2012 ali nižje od njih. Leta 2018 so najrevnejša evropska gospodinjstva (dohodkovni razred, ki predstavlja 10 odstotkov gospodinjstev z najnižjimi dohodki) 8,3 % izdatkov namenila za energijo. Gospodinjstva v nižjem srednjem dohodkovnem razredu (tretji decil) in gospodinjstva v srednjem dohodkovnem razredu (peti decil) so za energijo namenila 7,4 % oziroma 6,7 % izdatkov. Gospodinjstva s srednje visokimi dohodki iz Severne in Zahodne Evrope so energiji namenila 3–8 % izdatkov, iz Srednje in Vzhodne Evrope pa 10–15 %. Najrevnejša gospodinjstva so – gledano po državah – porabila od malo več kot 20 % na Slovaškem in Češkem do manj kot 5 % v Luksemburgu, na Finskem in Švedskem. V absolutnem smislu so najrevnejša gospodinjstva v EU za energente v povprečju porabila 945 EUR, pri čemer so se izdatki v državah članicah gibali od manj kot 500 EUR do 2 500 EUR. Vendar je treba upoštevati, da se kupna moč med državami članicami zelo razlikuje. Vir: ad hoc zbiranje podatkov GD ENER o izdatkih gospodinjstev za potrošnjo.

Kazalniki energijske revščine evropskih gospodinjstev so se v letih 2017 in 2018 še naprej zmanjševali, tako kot že od konca triletne recesije leta 2012. Od navedenega leta do leta 2018 se je povprečni delež evropskih gospodinjstev, ki se soočajo s „težavami pri ogrevanju stanovanj“ in „zamudami pri plačilu položnic za javne storitve“, zmanjšal z 11 % na 8 % oziroma z 10 % na 7 %, čeprav je še vedno mogoče opaziti znatne razlike med državami članicami. Vse to kaže na dejstvo, da se je energijska revščina v Evropi v zadnjih letih na splošno zmanjšala, deloma zaradi izboljšanja gospodarskih razmer. EU je zaradi ustanovitve evropske opazovalnice za energijsko revščino leta 2008 bolje opremljena za prepoznavanje energijske revščine in boj proti njej. Prav tako so bile razvite učinkovite strategije za vključitev politik za boj proti energijski revščini v načrte za energetski prehod in politike energijske učinkovitosti. Po krizi zaradi pandemije COVID-19 obstaja tveganje za povečanje energijske revščine, saj številni Evropejci po tej krizi izgubljajo delo in prihodke, medtem ko se maloprodajne cene energije in potrebe po njej ne zmanjšujejo nujno v takem obsegu. EU in države članice bi se morale lotiti odprave pojava negativnih socialnih posledic in uvesti ustrezne politike za podporo dostopa do energetskih storitev za tiste, ki jih potrebujejo. Evropski steber socialnih pravic uvršča energijo med osnovne storitve, do katerih ima vsak pravico dostopati. Val prenove, napovedan v svežnju za gospodarsko okrevanje Next Generation EU in evropskem zelenem dogovoru, bi moral prispevati k zajezitvi povečanja energijske revščine, s tem da bi gospodinjstvom pomagal zmanjšati porabo energije v stavbah in račune, zlasti tistim, ki živijo v socialnih stanovanjih. Tudi ukrepi EU na področju okoljsko primerne zasnove in označevanja z energijskimi nalepkami bi morali prispevati k prihrankom energije pri gospodinjskih aparatih, zaradi česar bi se znižali stroški gospodinjstev za električno energijo. Priporočilo Komisije o energijski revščini, ki spremlja val prenove, bo zagotovilo tudi smernice za merjenje energijske revščine. 3.3 Stroški energije za industrijo Čeprav je energija bistvena za omogočanje gospodarske dejavnosti, ima vse manjšo vlogo pri oblikovanju vrednosti gospodarstva v EU. Leta 2017 je z makroekonomskega vidika nabava energije v skupni vrednosti proizvodnje za industrijo znašala 1,7 % (2,0 % leta 2014), za storitve pa 1 % (1,2 % leta 2014). V povprečnem evropskem podjetju stroški energije predstavljajo razmeroma majhen delež proizvodnih stroškov (0–3 %). Deleži stroškov energije v proizvodnih stroških so pomembnejši za energijsko najintenzivnejše proizvodne panoge (tam segajo od 3 % do 20 %) in lahko dosežejo zelo visoke ravni za nekatere industrijske podsektorje (npr. 40 % za primarni aluminij, 31 % za cink, 28 % za železove zlitine in silicij, 25 % za ravno steklo, 7 % za gnojila in 20 % za sekundarno jeklo iz električnih obločnih peči). Nabava energije je lahko zelo pomemben vir stroškov ne le v proizvodnji, ampak tudi v nekaterih sektorjih, ki zagotavljajo prevozne, informacijske in nastanitvene storitve ter storitve restavriranja. Preglednica 1 – Delež stroškov energije pri proizvodnih stroških v različnih panogah Primeri panog Delež stroškov energije v proizvodnih stroških (okvirni razpon) Povprečna evropska podjetja 0–3 % Trgovina, računalniki, motorna vozila, električna oprema, farmacevtika, gradbeništvo 0,4–1 % Ravnanje z odpadki, plastika, tekstil, žito 2–4 % Nastanitev in restavracije 3–5 % Energijsko intenzivne proizvodne panoge: cement, gradbena keramika, celuloza in papir, steklo, železo in jeklo, osnovne kemikalije, neželezne kovine, rafinerije 3–20 % Zračni promet, zemeljski promet 20–30 % Podatkovni centri 10–15 % Pridobivanje kovin in drugih rud, elektrika in plin 10–20 % Vir: Trinomics (2020), Eurostat. Med letoma 2010 in 2017 so se stroški energije v obravnavanih proizvodnih panogah znižali za 13 %. Padec stroškov energije je bil izrazitejši med letoma 2014 in 2017, ko so se stroški energije znižali v vseh 30 analiziranih panogah. Stroški energije so se kljub rahlemu zvišanju cen in večji gospodarski dejavnosti znižali zaradi znatnega zmanjšanja energijske intenzivnosti panog, zlasti v panogah z zmerno energijsko intenzivnostjo. Zmanjšanje energijske intenzivnosti sektorjev je bilo posledica manjše porabe energije na proizvodno enoto in v manjši meri zamenjave goriva (prehod s premoga na plin in električno energijo) ter prestrukturiranja proizvodne mešanice (prehod na proizvode z visoko dodano vrednostjo in majhno energijsko intenzivnostjo). Mednarodna primerjava kaže, da so evropske cene električne energije za industrijo nižje od cen na Japonskem, primerljive s cenami na Kitajskem, dvakrat višje od cen v ZDA in višje od cen v večini drugih držav skupine G-20, ki niso članice EU. Evropske cene plina so nižje od cen v vzhodnoazijskih državah (na Japonskem, v Južni Koreji, na Kitajskem), vendar višje od cen v večini drugih držav skupine G-20, vključno z ZDA. Razmeroma visoki nevračljivi davki in dajatve v EU ter regulacija cen in/ali subvencije v državah skupine G-20, ki niso članice EU, znatno vplivajo na to razliko. Vir: Trinomics (2020) na podlagi podatkov Eurostata, CEIC in IEA. Opomba: kitajske cene plina so približek cene glede na uporabo, povprečje za plin za 36 mest za industrijske uporabnike.

Omejeni mednarodni podatki kažejo, da so deleži stroškov energije, ki jih imajo evropske energijsko najintenzivnejše panoge, primerljivi s tistimi, ki jih imajo mednarodni trgovinski partnerji. Deleži stroškov energije v teh sektorjih EU so na splošno nižji ali podobni tistim v ZDA, rezultati pa so v primerjavi z japonskimi panogami različni. Kar zadeva glavno uporabljeno gorivo, so deleži stroškov energije v teh sektorjih EU v primerjavi z Japonsko in ZDA običajno višji za elektrointenzivne sektorje in podobni ali nižji za sektorje z intenzivnejšo porabo fosilnih goriv. Energijska intenzivnost energijsko najintenzivnejših panog v Evropi je večja kot na Japonskem in v Koreji, primerljiva z ZDA in nižja kot v Rusiji. Zmerne energijsko intenzivne panoge v EU kažejo energijsko intenzivnost, ki je običajno manjša kot v večini mednarodnih trgovinskih partnerjev EU (in je včasih najmanjša). Evropska industrija bi si morala še naprej prizadevati za energijsko učinkovitost, ki pomaga omejiti razlike v stroških energije glede na mednarodne trgovinske partnerje. Proizvodne panoge v številnih državah skupine G20, ki niso članice EU, imajo pogosto nižje stroške, povezane s čisto energijo, podnebno in okoljsko politiko, kot v Evropi in/ali prejemajo energetske subvencije. Komisija pregleduje svoj sistem državne pomoči, brezplačna dodelitev pravic iz sistema za trgovanje z emisijami pa je namenjena odpravljanju tveganja selitve virov CO2. Če se bodo razlike v ambicioznosti na svetovni ravni ohranjale, ko bo EU krepila ambicioznost svojih podnebnih ukrepov, bo Komisija poleg tega kot alternativni ukrep sedanjim ukrepom za zmanjšanje tveganja selitve virov emisij CO2 predlagala mehanizem za ogljično prilagoditev na mejah za izbrane gospodarske panoge. Zaradi negativnega vpliva pandemije COVID-19 na cene energije v letu 2020 bi se morali načeloma znižati stroški energije in zmanjšati delež energije v proizvodnih stroških (saj je lahko znižanje cen energije večje od znižanja cen drugih proizvodnih vložkov in končnih izdelkov). Vendar to morda ne velja v celoti za energijsko intenzivne panoge z veliko stalno porabo energije (npr. za industrije, v katerih morajo peči delovati 24 ur na dan ne glede na proizvodnjo). 4.Javnofinančni prihodki od obdavčevanja energije ter davkov in dajatev na energente Leta 2018 so države članice EU pobrale davke na energijo v vrednosti 294 milijard EUR. Davki na energijo so v zadnjih letih ostali razmeroma stabilni kot delež BDP, in sicer so znašali približno 2 %, in tudi kot delež v skupnih davčnih prihodkih, ki je leta 2018 znašal 4,6 %. Trošarine (od katerih se jih več kot 80 % nanaša na naftne derivate) predstavljajo največji del davkov na energijo. Davki na energijo zagotavljajo znaten vir prihodkov za proračune držav članic in blažijo vpliv nestanovitnosti cen surove nafte na maloprodajne cene naftnih derivatov. Davki na energijo prispevajo tudi k spodbujanju energetskega prehoda in razogljičenja gospodarstva, saj lahko okrepijo cenovne signale za odvračanje od potratne porabe ali okoljsko škodljivega ravnanja v skladu z načelom „onesnaževalec plača“. Slika 9 – Davki na energijo v EU Vir: Eurostat. Davki in dajatve predstavljajo 41 % oziroma 30–34 % cen električne energije za gospodinjstva in industrijo ter 32 % oziroma 13–16 % cen plina za gospodinjstva in industrijo. Predstavljajo tudi 50 % cen kurilnega olja, 60 % bencina in 56 % dizelskega goriva. Vrste davkov in dajatev (trošarine, DDV, dajatve na energijo iz obnovljivih virov, dajatve na zmogljivosti, okoljski davki itd.) ter njihov delež v cenah se med energenti in državami zelo razlikujejo. Posledica različnih fiskalnih preferenc in politik držav članic so različne dajatve, davčne stopnje in oprostitve, ki veljajo za proizvode. Skupne razlike v davkih in dajatvah med gospodinjstvi in industrijo so običajno posledica vračljivih davkov (DDV) ter oprostitev davkov in dajatev, ki se uporabljajo za industrijo iz gospodarskih razlogov. Razlike med plinom in električno energijo so posledica višjih davkov in dajatev v cenah električne energije za financiranje energetske in/ali podnebne politike ter nižjih davkov, zanemarljivih dajatev na obnovljive vire energije in davčnih oprostitev za plin zaradi njegove tradicionalne družbene vloge goriva, ki se uporablja za ogrevanje. Poleg tega so davčne olajšave za porabo fosilnih goriv v letu 2018 dosegle znaten znesek v višini približno 30 milijard EUR. Prihodnje pobude za uskladitev obdavčitve energije s cilji in ambicijami zelenega dogovora ter zaveza za ukinitev škodljivih subvencij za fosilna goriva bi morale izkoristiti potencial davkov na energijo in zmanjšanja podpore za fosilna goriva ter prispevati k podnebni nevtralnosti. Prav tako je pomembno spodbujati nadaljnje ozaveščanje o raznolikosti in kompleksnosti davkov in dajatev, ki vplivajo na cene energije z različnimi nameni in učinki. Njihov skupni učinek na cene in s tem signal za potrošnike bi se lahko upošteval tudi ob upoštevanju različnih namenov teh davkov, zlasti kar zadeva spodbujanje potrošnje in ravnanja v skladu z energetsko in podnebno politiko EU ter doseganje pravičnega in poštenega prehoda. Upočasnitev gospodarske in prometne dejavnosti, povezana s pandemijo COVID-19, bo v letu 2020 verjetno povzročila manjši pritok prihodkov od davkov na energijo (predvsem trošarine za pogonska goriva). Poleg zmanjšanja porabe pogonskih goriv se bo verjetno zmanjšala tudi podpora za fosilna goriva, predvsem kar zadeva znižanje davčnih stopenj za trošarine za pogonska goriva. Nasprotno pa bi se lahko zaradi padca cen električne energije povečala podpora, prejeta na podlagi proizvodnje energije iz obnovljivih virov, ki je še vedno povezana s tarifami za dovajanje toka. 5.Cene, stroški in naložbe na trgih električne energije Trgi električne energije zagotavljajo zanesljivo in cenovno dostopno oskrbo za potrošnike v EU ter pošiljajo potrebne signale vlagateljem, da ohranijo dolgoročno raven oskrbe. Neizkrivljene cene, vključno z okoljskimi zunanjimi učinki, pošiljajo udeležencem na trgu prave signale za sprejemanje potrebnih naložbenih odločitev za energetski prehod. EU je določila pravni okvir za prehod na sistem z naraščajočim deležem električne energije iz obnovljivih virov. Nadaljevale so se naložbe v nove proizvodne zmogljivosti, zlasti kar zadeva obnovljive vire za proizvodnjo električne energije (RES-E). V EU je bilo leta 2018 32 % električne energije proizvedene iz obnovljivih virov. Veleprodajne cene električne energije se lahko v enem dnevu precej spremenijo, saj elektroenergetski sistem ni bil zasnovan za shranjevanje velikih količin električne energije, temveč za usklajevanje ponudbe in povpraševanja v realnem času. Cenovni vzorci vetrnih in fotovoltaičnih elektrarn so zato močno odvisni od meteoroloških dejavnikov. Donosnost naložb v RES-E je zelo odvisna od teh „realiziranih“ cen, shem podpore in tehnoloških stroškov. Zaradi znižanja tehnoloških stroškov se je povečala donosnost obnovljivih virov energije, ki lahko vse uspešneje konkurirajo na trgih električne energije. Ravni podpore, ki jih vse bolj določajo konkurenčne dražbe, se znižujejo za vetrne in fotovoltaične projekte. Nadaljevanje tega gibanja za v celoti tržno zasnovane projekte RES-E bi moralo z zmanjšanjem komponente, povezane s podporo, prispevati k omejevanju povišanja maloprodajnih cen električne energije. Zaradi večjega prodora vetrnih in fotovoltaičnih elektrarn so se tržni prihodki že zmanjšali, kot je prikazano na sliki 10 na podlagi primera fotovoltaične proizvodnje.