PRILOGA K RESOLUCIJI:

PRIPOROČILA O VSEBINI ZAHTEVANEGA PREDLOGA

I. SPLOŠNA NAČELA

Sveženj akta o digitalnih storitvah bi moral prispevati h krepitvi notranjega trga z zagotavljanjem prostega pretoka digitalnih storitev in svobode gospodarske pobude, obenem pa zagotavljati visoko raven varstva potrošnikov, tudi z izboljšanjem pravic, zaupanja in varnosti uporabnikov na spletu.

Akt o digitalnih storitvah bi moral – ob upoštevanju specifične narave spletnega okolja – zagotavljati, da se gospodarske dejavnosti na spletu in zunaj njega obravnavajo enako in imajo enake konkurenčne pogoje, kar se v celoti odraža v načelu „kar je nezakonito zunaj spleta, je nezakonito tudi na spletu“.

Z aktom o digitalnih storitvah bi bilo treba potrošnikom in gospodarskim subjektom, zlasti mikro-, malim in srednjim podjetjem, zagotoviti pravno varnost in preglednost. Poleg tega bi moral prispevati k podpiranju inovacij ter odpravljanju neupravičenih in nesorazmernih ovir in omejitev pri zagotavljanju digitalnih storitev.

Ne bi smel posegati v široki okvir temeljnih pravic in svoboščin uporabnikov in potrošnikov, kot so varstvo zasebnosti in osebnih podatkov, nediskriminacija, dostojanstvo, svoboda izražanja in pravica do učinkovitega pravnega sredstva.

Akt o digitalnih storitvah bi moral temeljiti na pravilih, ki se zdaj uporabljajo za spletne platforme, in sicer na direktivi o elektronskem poslovanju in uredbi o odnosih med platformami in podjetji.

Zajemati pa bi moral:

— celovit pregled direktive o elektronskem poslovanju, ki bo temeljil na členih 53(1), 62 in 114 PDEU ter zajemal: — revidiran okvir z jasnimi obveznostmi glede preglednosti in informacij, — jasne in podrobno opisane postopke in ukrepe v zvezi z učinkovitim obravnavanjem in odstranjevanjem nezakonitih spletnih vsebin, vključno z usklajenim in pravno zavezujočim evropskim mehanizmom prijave in ukrepanja, — učinkovit nadzor, sodelovanje ter sorazmerne, učinkovite in odvračilne sankcije,

— pravni instrument notranjega trga, ki bo temeljil na členu 114 PDEU in s katerim bodo določene predhodne obveznosti velikih platform, ki imajo v digitalnem ekosistemu vlogo vratarja (sistemski operaterji), dopolnjeval pa ga bo učinkovit institucionalni mehanizem izvrševanja.

II. PODROČJE UPORABE

Zaradi pravne varnosti bi moralo biti v aktu o digitalnih storitvah pojasnjeno, katere digitalne storitve spadajo na področje njegove uporabe. Slediti bi moral horizontalni naravi direktive o elektronskem poslovanju, uporabljati pa se ne bi smel le za spletne platforme, temveč za vse ponudnike storitev informacijske družbe, kot je opredeljeno v pravu Unije.

Uporaba enotnega pristopa za vse ni priporočljiva. Za digitalne storitve, ki jih eno podjetje nudi drugemu podjetju, storitve, ki imajo le omejen dostop do tretjih oseb ali širše javnosti ali pa ga sploh nimajo, ter storitve, ki so neposredno namenjene potrošnikom in širši javnosti, bodo morda potrebni različni ukrepi.

Ozemeljsko področje uporabe akta o digitalnih storitvah bi bilo treba razširiti, da bi zajemalo tudi dejavnosti gospodarskih družb, ponudnikov storitev in storitev informacijske družbe s sedežem v tretjih državah, če ponujajo storitve ali blago potrošnikom ali uporabnikom v Uniji in če so storitve ali blago namenjeni njim.

Če bo Komisija po pregledu akta o digitalnih storitvah menila, da bi bilo treba z njim spremeniti prilogo k direktivi o elektronskem poslovanju v zvezi z odstopanji, določenimi v njej, zlasti ne bi smel spremeniti odstopanja glede pogodbenih obveznosti v zvezi s potrošniškimi pogodbami.

Z aktom bi bilo treba zagotoviti, da bodo Unija in države članice ohranile visoko raven varstva potrošnikov in da bodo lahko države članice uresničevale legitimne cilje javnega interesa, kadar je to potrebno, in sicer sorazmerno in v skladu s pravom Unije.

V aktu o digitalnih storitvah bi bilo treba nadalje na usklajen način opredeliti, v kakšnem odnosu so njegove določbe z drugimi pravnimi instrumenti, namenjeni spodbujanju prostega pretoka storitev, da se, kjer je to potrebno, pojasni, kateri pravni sistem se bo uporabljal za poklicne in nepoklicne storitve v vseh sektorjih, vključno z dejavnostmi, povezanimi s storitvami prevoza in kratkoročnega oddajanja v najem.

Poleg tega bi bilo treba v njem tudi na usklajen način pojasniti, v kakšnem odnosu so njegove določbe z nedavno sprejetimi pravili, med drugim o geografskem blokiranju, varnosti proizvodov, nadzoru trga, odnosih med platformami in podjetji, varstvu potrošnikov, prodaji blaga in dobavi digitalne vsebine in digitalnih storitev (1), ter drugimi napovedanimi pobudami, kot je regulativni okvir za umetno inteligenco.

Akt o digitalnih storitvah bi se moral uporabljati brez poseganja v pravila, določena v drugih instrumentih, kot so splošna uredba o varstvu podatkov, Direktiva (EU) 2019/790 (direktiva o avtorskih pravicah) in Direktiva 2010/13/EU (direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah).

III. OPREDELITVE

S pomočjo opredelitev iz akta o digitalnih storitvah bi bilo treba:

— pojasniti, v kolikšni meri na njegovo področje uporabe spadajo tudi nove digitalne storitve, kot so družbeni mediji, storitve sodelovalnega gospodarstva, iskalniki, brezžične dostopne točke (wifi), spletno oglaševanje, storitve v oblaku, spletno gostovanje, sporočilne storitve, trgovine z aplikacijami, orodja za primerjavo, storitve, ki temeljijo na umetni inteligenci, omrežja za dostavo vsebine in storitve domenskih imen,

— pojasniti naravo posrednikov gostovanja vsebin (besedilnih, slikovnih, video- ali avdiovsebin) na eni strani in komercialnih spletnih tržnic (ki prodajajo blago, med drugim blago z digitalnimi elementi, ali storitve) na drugi,

— pojasniti razliko med gospodarskimi dejavnostmi in vsebinami ali transakcijami, ki se zagotavljajo proti plačilu, kot jih je opredelilo Sodišče, kar zajema tudi prakse oglaševanja in trženja, na eni strani ter negospodarskimi dejavnostmi in vsebinami na drugi,

— pojasniti, kaj spada v okvir opredelitve nezakonitih vsebin, tako da se jasno navede, da opredelitev nezakonitih vsebin zajema tudi kršitev pravil Unije o varstvu potrošnikov, varnosti proizvodov ali ponudbi ali prodaji živilskih ali tobačnih izdelkov, kozmetike in ponarejenih zdravil ter proizvodov, narejenih iz prostoživečih živali,

— opredeliti „sistemskega operaterja“, tako da se določi sklop jasnih kazalnikov, s pomočjo katerih bodo lahko regulativni organi opredelili platforme, ki imajo pomemben položaj na trgu ter vlogo vratarja in torej sistemsko vlogo v digitalnem gospodarstvu. Pri teh kazalnikih bi lahko upoštevali naslednje: ali je podjetje zelo dejavno na večstranskih trgih ali lahko veže uporabnike in potrošnike nase, velikost njegove mreže (število uporabnikov) in prisotnost omrežnih učinkov, ovire za vstop, njegovo finančno moč, ali lahko dostopa do podatkov, zbiranje in združevanje podatkov iz različnih virov, vertikalno povezovanje in njegovo vlogo neizogibnega partnerja, pa tudi, ali so njegove dejavnosti pomembne za dostop tretjih strani do dobav blaga in storitev ali trgov itd.,

— poskusiti kodificirati odločbe Sodišča, kadar je potrebno, pri tem pa ustrezno upoštevati številne različne zakonodajne akte, v katerih se te opredelitve uporabljajo.

IV. OBVEZNOSTI GLEDE PREGLEDNOSTI IN ZAGOTAVLJANJA INFORMACIJ

Akt o digitalnih storitvah bi moral določiti jasne in sorazmerne obveznosti glede preglednosti in zagotavljanja informacij. Zaradi teh obveznosti ne bi smela biti uvedena nova odstopanja ali nove izjeme v sedanjem sistemu odgovornosti, določenem v členih 12, 13 in 14 direktive o elektronskem poslovanju, pri čemer bi morale te obveznosti zajemati naslednje vidike:

1. Zahteve po splošnih informacijah

Z revidiranimi določbami direktive o elektronskem poslovanju bi bilo treba zahteve po splošnih informacijah okrepiti z naslednjimi obveznostmi:

— zahteve po informacijah iz členov 5, 6 in 10 direktive o elektronskem poslovanju bi bilo treba okrepiti;

— za poslovne uporabnike bi bilo treba uvesti načelo poznavanja poslovnih strank, ki je omejeno na neposredne poslovne odnose ponudnika gostovanja; ponudniki gostovanja bi morali identifikacijske podatke, ki jih predložijo njihovi poslovni uporabniki, primerjati z identifikacijskimi in registracijskimi podatkovnimi zbirkami EU o DDV in gospodarskih subjektih, kadar obstaja identifikacijska številka za DDV ali številka EORI; kadar je podjetje oproščeno plačila DDV ali registracije EORI, je treba predložiti dokazilo o identifikaciji; kadar poslovni uporabnik nastopa kot zastopnik za druga podjetja, bi se moral prijaviti kot tak; ponudniki gostovanja bi morali svoje poslovne uporabnike prositi, naj zagotovijo, da bodo vse posredovane informacije točne in posodobljene (ob upoštevanju morebitnih sprememb), ponudnikom storitev pa ne bi smeli dovoliti, da storitve ponujajo poslovnim uporabnikom, če so te informacije nepopolne ali če so pristojni organi obvestili ponudnika gostovanja, da je identiteta njihovega poslovnega uporabnika lažna, zavajajoča ali kako drugače neveljavna;

— ukrep izključitve iz zgoraj navedenih storitev bi se moral uporabljati le za pogodbena razmerja med podjetji in ne bi smel posegati v pravice posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, v skladu s splošno uredbo o varstvu podatkov. Navedeni ukrep ne bi smel posegati v zaščito spletne anonimnosti za uporabnike, ki niso poslovni uporabniki. V okviru novih zahtev po splošnih informacijah bi bilo treba dodatno okrepiti člene 5, 6 in 10 direktive o elektronskem poslovanju, da bi te ukrepe uskladili z zahtevami po informacijah, določenimi v nedavno sprejeti zakonodaji, zlasti Direktivi 93/13/EEC (2) (direktivi o nedovoljenih pogojih v pogodbah), Direktivi 2011/83/EU (3) (direktiva o pravicah potrošnikov) in uredbi o odnosih med platformami in podjetji;

— člen 5 direktive o elektronskem poslovanju bi bilo treba nadalje posodobiti tako, da bi se od ponudnikov digitalnih storitev zahtevalo, da potrošnikom zagotovijo neposredna in učinkovita komunikacijska sredstva, kot so elektronski kontaktni obrazci, klepetalnice, neposredna sporočila ali povratni telefonski klic, pri čemer morajo biti informacije o teh komunikacijskih sredstvih potrošnikom dostopne na jasen in razumljiv način.

2. Pošteni pogodbeni in splošni pogoji

Akt o digitalnih storitvah bi moral določiti minimalne standarde za ponudnike storitev, da bodo sprejeli poštene, dostopne, nediskriminatorne in pregledne pogodbene in splošne pogoje, ki izpolnjujejo vsaj naslednje zahteve:

— jasni in nedvoumni pogodbeni in splošni pogoji se zapišejo v preprostem in razumljivem jeziku;

— v pogodbenih in splošnih pogojih se izrecno navede, kaj po zakonodaji Unije ali nacionalni zakonodaji spada med nezakonite vsebine ali vedenje, in pojasni pravne posledice za uporabnike, ki zavestno shranjujejo ali nalagajo nezakonite vsebine;

— uporabniki so obveščeni vsakič, ko se bistveno spremenijo pogodbeni in splošni pogoji, ki lahko vplivajo na pravice uporabnikov, in zagotovijo se pojasnila v zvezi s tem;

— zagotovi se, da se vnaprej oblikovane standardne klavzule v pogodbenih in splošnih pogojih, o katerih se stranki nista dogovorili posamično in vnaprej, vključno z licenčnimi pogodbami s končnim uporabnikom, začnejo s kratko izjavo na podlagi usklajene predloge, ki jo določi Komisija;

— zagotovi se, da je postopek preklica enako enostaven kot postopek vpisa (brez „temnih vzorcev“ ali drugega vpliva na odločitve potrošnikov);

— kjer se uporabljajo avtomatizirani sistemi, se v pogodbenih in splošnih pogojih jasno in nedvoumno opredelijo vhodni in ciljni izhodni podatki njihovih avtomatiziranih sistemov ter glavni parametri za razvrščanje ter razlogi za relativno pomembnost teh glavnih parametrov, hkrati pa zagotovi skladnost z uredbo o odnosih med platformami in podjetji;

— zagotovi se, da so zahteve o pogodbenih in splošnih pogojih skladne z zahtevami glede informacij, določenimi z zakonodajo Unije, in jih dopolnjujejo, vključno z informacijami iz direktive o nedovoljenih pogojih v pogodbah, direktive o nepoštenih poslovnih praksah, direktive o pravicah potrošnikov, kot je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2161, in splošno uredbo o varstvu podatkov.

3. Zahteve glede preglednosti komercialnih sporočil

— V revidiranih določbah direktive o elektronskem poslovanju bi bilo treba okrepiti sedanje zahteve glede preglednosti v zvezi s komercialnimi, tako da se določijo načela vgrajene in privzete preglednosti.

— Predlagani ukrepi bi morali izhajati iz člena 6 in 7 direktive o elektronskem poslovanju in z njimi bi bilo treba vzpostaviti nov okvir za odnose med platformami in potrošniki, kar zadeva preglednost v zvezi s spletnim oglaševanjem, digitalnimi dregljaji, mikrociljanjem, priporočilnimi sistemi za oglaševanje in prednostno obravnavo. Ti ukrepi bi morali: — zajemati obveznost razkritja jasno opredeljenih vrst informacij o spletnem oglaševanju, da se omogočita učinkovita revizija in nadzor, kot so informacije o identiteti oglaševalca ter neposrednih in posrednih plačilih ali drugih plačilih, ki jih prejmejo ponudniki storitev; tako bi potrošnikom in javnim organom tudi omogočili, da ugotovijo, kdo bi moral na primer prevzeti odgovornost za lažne ali zavajajoče oglase; ukrepi bi morali prispevati tudi k temu, da se storitve oglaševanja ne bi mogle uporabljati za financiranje nezakonitih dejavnosti; — jasno razlikovati med komercialnim in političnim spletnim oglaševanjem ter zagotoviti preglednost meril za profiliranje ciljnih skupin in optimizacijo oglaševalskih kampanj; potrošnikom zagotoviti privzeto možnost, da se jim ne sledi ali se jih ne mikrocilja in da privolijo v uporabo vedenjskih podatkov za namene oglaševanja ter v politično oglaševanje in oglase; — potrošnikom omogočiti dostop do njihovih profilov za dinamično oglaševanje, da so obveščeni, ali se jim sledi in za kakšne namene ter ali so informacije, ki jih prejmejo, namenjene oglaševanju, in jim zagotoviti pravico do izpodbijanja odločitev, ki kršijo njihove pravice; — zagotoviti, da so plačani oglasi ali plačana uvrstitev na seznam rezultatov iskanja v skladu z Direktivo 2005/29/EC, kot je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2161, jasno, jedrnato in razumljivo označeni; — zagotoviti spoštovanje načela nediskriminacije in minimalnih zahtev glede diverzifikacije ter opredeliti prakse, ki pomenijo agresivno oglaševanje, hkrati pa spodbujati uporabnikom prijazne tehnologije umetne inteligence; — uvesti merila odgovornosti in pravičnosti za algoritme, ki se uporabljajo za ciljno usmerjeno oglaševanje in optimizacijo oglaševanja, ter omogočiti, da pristojni organi izvedejo zunanje regulativne revizije in da se preverjajo odločitve glede algoritemske zasnove, ki vključuje informacije o posameznikih, brez tveganja kršitve zasebnosti uporabnikov in poslovnih skrivnosti; — zagotoviti dostop do podatkov o oglaševanju in informacij o izpostavljenosti oglaševalcev, o tem, kje in kdaj se oglasi pojavljajo ter o uspešnosti plačanega v primerjavi z neplačanim oglaševanjem.

4. Umetna inteligenca in strojno učenje

V revidiranih določbah bi bilo treba upoštevati spodaj navedena načela v zvezi z zagotavljanjem storitev informacijske družbe, ki jih omogoča umetna inteligenca, ali uporabljati avtomatizirana orodja za sprejemanje odločitev ali orodja za strojno učenje, tako da se:

— zagotovi, da imajo potrošniki pravico biti obveščeni, če določeno storitev omogoča umetna inteligenca, če storitev uporablja avtomatizirana orodja za sprejemanje odločitev, za strojno učenje ali za prepoznavanje vsebin, poleg tega pa imajo pravico, da se o njih ne odloča izključno na podlagi avtomatizirane obdelave, ter možnost, da zavrnejo, omejijo ali personalizirajo uporabo katere koli avtomatizirane funkcije za osebno prilagoditev, ki jo omogoča umetna inteligenca, zlasti v zvezi z razvrstitvijo storitev;

— vzpostavi celovita pravila o nediskriminaciji in preglednosti algoritmov in podatkovnih nizov;

— zagotovi, da so algoritmi razložljivi pristojnim organom, ki jih lahko preverijo, kadar utemeljeno menijo, da gre za pristranskost algoritmov;

— zagotovi nadzor za vsak primer posebej in novo oceno tveganja algoritmov s strani pristojnih organov ter človeški nadzor nad sprejemanjem odločitev, da se zagotovi višja raven varstva potrošnikov; te zahteve bi morale biti v skladu z mehanizmi človeškega nadzora in obvezno oceno tveganja za storitve avtomatizacije iz obstoječih pravil, kot je Direktiva (EU) 2018/958 (4) (direktiva o preskusu sorazmernosti), in ne bi smele pomeniti neutemeljene ali nesorazmerne omejitve prostega pretoka storitev;

— vzpostavi jasne mehanizme za odgovornost in pravna sredstva za povračilo škode, da bi odpravili morebitno škodo, povzročeno z uporabo aplikacij umetne inteligence, avtomatiziranega sprejemanja odločitev in orodij za strojno učenje;

— določi načelo vgrajene in privzete varnosti ter določi uspešne in učinkovite pravice in postopke za razvijalce umetne inteligence v primerih, ko algoritmi sprejemajo občutljive odločitve o posameznikih, ter ustrezno upošteva in izkorišča učinek prihodnjega tehnološkega razvoja;

— zagotovi skladnost z zaupnostjo, zasebnostjo uporabnikov in poslovnimi skrivnostmi;

— zagotovi, da se delavcem dajo na voljo celovite informacije, kadar tehnologije umetne inteligence, uvedene na delovnem mestu, neposredno vplivajo na pogoje dela zaposlenih, ki uporabljajo digitalne storitve.

5. Kazni

Spoštovanje teh določb bi bilo treba zagotoviti z učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi kaznimi, vključno z nalaganjem glob.

V. UKREPI, POVEZANI Z BOJEM PROTI NEZAKONITIM SPLETNIM VSEBINAM

Z aktom o digitalnih storitvah bi bilo treba zagotoviti jasnost in smernice, kako naj spletni posredniki obravnavajo nezakonite spletne vsebine. Z revidiranimi pravili iz direktive o elektronskem poslovanju bi bilo treba:

— pojasniti, da morebitna odstranitev nezakonitih vsebin ali onemogočanje dostopa do njih ne bi smela vplivati na temeljne pravice in legitimne interese uporabnikov in potrošnikov ter da bi morale zakonite vsebine ostati na spletu;

— izboljšati pravni okvir, pri tem pa upoštevati osrednjo vlogo, ki jo imajo spletni posredniki in internet pri omogočanju javne razprave in prostega razširjanja dejstev, mnenj in zamisli;

— ohraniti temeljno načelo, da spletni posredniki ne bi smeli biti neposredno odgovorni za dejanja svojih uporabnikov in da bi lahko še naprej moderirali vsebine pod poštenimi, dostopnimi, nediskriminatornimi in preglednimi pogoji poslovanja;

— pojasniti, da je odločitev spletnih posrednikov o zakonitosti vsebine, ki jo je uporabnik naložil, začasna, in da spletni posredniki ne morejo biti odgovorni zaradi take odločitve, saj lahko končno odločitev o tem, ali je vsebina nezakonita, sprejmejo le sodišča;

— zagotoviti, da to ne vpliva na možnost držav članic, da odločijo, katera vsebina je nezakonita v skladu z nacionalno zakonodajo;

— zagotoviti, da bodo ukrepi, ki jih morajo sprejeti spletni posredniki, sorazmerni, učinkoviti in ustrezni, da se bo mogoče učinkovito boriti proti nezakonitim spletnim vsebinam;

— resnost ukrepov, ki jih morajo sprejeti ponudniki storitev, prilagoditi resnosti kršitve;

— zagotoviti, da za blokiranje dostopa do nezakonitih vsebin in njihovo odstranitev ni treba blokirati dostopa do celotne platforme in storitev, ki so sicer zakonite;

— uvesti novo preglednost in neodvisen nadzor nad postopki moderiranja vsebin in nad orodji za odstranjevanje nezakonitih spletnih vsebin; te sisteme in postopke bi morali spremljati zanesljivi zaščitni ukrepi za preglednost in odgovornost, ki bi morali biti na voljo pristojnim organom za revizijo in preskušanje.

1. Mehanizem prijave in ukrepanja

Z aktom o digitalnih storitvah bi bilo treba vzpostaviti usklajen in pravno izvršljiv mehanizem prijave in ukrepanja, ki bi temeljil na nizu jasnih postopkov in natančnih rokov za vsak korak postopka prijave in ukrepanja. Mehanizem prijave in ukrepanja bi moral:

— veljati za nezakonite spletne vsebine in vedenje;

— razlikovati med različnimi vrstami ponudnikov, sektorjev in/ali nezakonitih vsebin in resnostjo kršitve;

— omogočiti preprosto dostopne, zanesljive in uporabniku prijazne postopke, prilagojene glede na vrsto vsebine;

— uporabnikom omogočati, da spletne posrednike enostavno elektronsko obvestijo o potencialno nezakonitih spletnih vsebinah ali vedenju;

— na razumljiv način pojasniti obstoječe pojme in postopke, kot so „hitro ukrepanje“, „dejansko znanje in ozaveščenost“, „ciljno usmerjeno ukrepanje“, „oblika prijav“ in „veljavnost prijav“;

— zagotavljati, da prijave ne bodo samodejno pomenile pravne odgovornosti za konkretne vsebine ali oceno zakonitosti niti zahteve po njihovi odstranitvi;

— zahtevati, da so prijave dovolj natančne in ustrezno utemeljene, da se lahko ponudnik storitve, ki jih je prejel, na njihovi podlagi informirano in skrbno odloči o ukrepanju v zvezi s prijavo, ter določiti zahteve, potrebne za zagotavljanje, da prijave vsebujejo vse informacije, ki so potrebne za hitro odstranitev nezakonitih vsebin;

— prijave bi morale vključevati lokacijo (URL in časovni žig, kjer je to potrebno) domnevno nezakonite vsebine, navedbo ure in datuma izvršitve domnevne nepravilnosti, naveden razlog za to trditev, vključno z obrazložitvijo razlogov, zakaj prijavitelj meni, da je vsebina nezakonita, in po potrebi, glede na vrsto vsebine, dodatne dokaze za to trditev in častno izjavo, da so podane informacije točne;

— prijavitelji bi morali imeti možnost, da v prijavi navedejo svoje kontaktne podatke v prijavo, vendar to ne bi smelo biti obvezno. Če se za to odločijo, bi bilo treba zagotoviti, da se ti podatki ne razkrijejo ponudniku vsebin. Če kontaktni podatki niso navedeni, se lahko uporabi naslov IP ali drug enakovreden podatek. Anonimne prijave ne bi smele biti dovoljene, kadar se nanašajo na kršitev osebnostnih pravic ali pravic intelektualne lastnine;

— določiti zaščitne ukrepe za preprečevanje zlorab s strani uporabnikov, ki sistematično, večkrat in v slabi veri podajajo neupravičene ali nepoštene prijave;

— določiti obveznost spletnih posrednikov, da prijavljeno vsebino preverijo ter prijavitelju in osebi, ki je vsebino naložila, pravočasno odgovorijo z obrazloženo odločitvijo. Zahteva za odgovor bi morala vsebovati obrazložitev, zakaj in kako je bila odločitev sprejeta in ali je odločitev sprejel človek ali avtomatizirano orodje za odločanje, ter informacijo tem, da se vse strani lahko zoper odločitev pritožijo pri posredniku, na sodišču ali pri katerem drugem subjektu;

— zagotoviti informacije in pravna sredstva za izpodbijanje odločitve z odgovorom na prijavo, tudi če je bila vsebina odstranjena z avtomatiziranimi rešitvami, razen če bi bil odgovor na prijavo v navzkrižju s preiskavo, ki jo izvajajo organi pregona;

— zagotoviti, da sodne odredbe, izdane v državi članici, ki ni država članica, v kateri je lociran spletni posrednik, ne bodo obravnavane v okviru mehanizma prijave in ukrepanja.

Mehanizem prijave in ukrepanja iz akta o digitalnih storitvah bi moral biti zavezujoč le za nezakonito vsebino. To pa spletnim posrednikom ne bi smelo preprečiti, da sprejmejo podoben mehanizem prijave in ukrepanja tudi za druge vsebine.

2. Alternativno reševanje sporov, povezano z mehanizmi prijave in ukrepanja

— Odločitev, ki jo sprejme spletni posrednik o tem, ali bo ukrepal v zvezi z vsebino, ki je označena za nezakonito, bi morala vsebovati jasno utemeljitev ukrepov, sprejetih v zvezi s to specifično vsebino. Prijavitelj bi moral prejeti potrdilo o prejemu in sporočilo o nadaljnjih ukrepih v zvezi s prijavo.

— Ponudnike vsebine, ki je označena kot nezakonita, bi bilo treba nemudoma obvestiti o prijavi in po možnosti tudi o razlogih in sprejetih odločitvah o odstranitvi, začasnem umiku ali onemogočenju dostopa do vsebine. Vse strani bi bilo treba ustrezno obvestiti o vseh obstoječih pravnih možnostih in mehanizmih, ki so na voljo za izpodbijanje te odločitve.

— Vsi deležniki bi morali imeti pravico do izpodbijanja odločitve z odgovorom na prijavo, ki bi moral izpolnjevati jasne zahteve in vsebovati pojasnilo. Zainteresirane strani bi morale imeti tudi dostop do mehanizmov za alternativno reševanje sporov.

— Pravica uporabnika, da je pred sprejetjem odločitve o odstranitvi vsebine obveščen in da na prijavo odgovori, se omeji ali prekliče le v naslednjih primerih: (a) kadar za spletne posrednike velja nacionalna pravna zahteva, da morajo spletne posredniške storitve prekiniti zagotavljanje vseh svojih spletnih posredniških storitev določenemu uporabniku na način, ki mu ne omogoča spoštovanja mehanizma prijave in ukrepanja; ali (b) kadar bi prijava ali nasprotna prijava ovirala potekajočo kazensko preiskavo, zaradi katere mora odločitev o začasnem umiku ali odstranitvi vsebin ostati tajna.

— Pravila iz člena 17 direktive o elektronskem poslovanju bi bilo treba revidirati, da se zagotovi vzpostavitev neodvisnih mehanizmov za izvensodno reševanje sporov, ki bodo uporabnikom na voljo v primeru sporov glede onemogočanja dostopa do del ali drugih vsebin, ki so jih naložili, ali njihovega odstranjevanja.

— Mehanizem za izvensodno reševanje sporov bi moral izpolnjevati določene standarde, zlasti glede postopkovne pravičnosti, neodvisnosti, nepristranskosti, preglednosti in učinkovitosti. Takšni mehanizmi omogočajo nepristransko reševanje sporov in uporabniku ne odvzemajo pravnega varstva, ki ga zagotavlja nacionalno pravo, ter ne posegajo v pravice uporabnikov do uporabe učinkovitih pravnih sredstev pred sodiščem.

— Če se na podlagi pritožbe in odgovora na prijavo ugotovi, da prijavljena dejavnost ali informacija ni nezakonita, bi moral spletni posrednik odstranjeno ali začasno umaknjeno vsebino nemudoma vrniti na splet ali dovoliti, da jo uporabnik ponovno naloži.

— Pri podaji, izpodbijanju ali prejemu prijave bi bilo treba vse zainteresirane strani obvestiti o tem, da lahko uporabijo mehanizem alternativnega reševanja sporov in da se lahko pritožijo na pristojno nacionalno sodišče.

— Mehanizmi alternativnega reševanja sporov nikakor ne bi smeli vplivati na pravice udeleženih strani, da sprožijo sodni postopek.

3. Preglednost mehanizma prijave in ukrepanja

Mehanizmi prijave in ukrepanja bi morali biti pregledni in javno dostopni. Zato bi morali biti spletni posredniki dolžni objavljati letna poročila, ki bi morala biti standardizirana in vsebovati informacije o:

— številu vseh prijav, prejetih v okviru mehanizma prijave in ukrepanja, ter o vrstah vsebin, na katere se nanašajo;

— povprečnem odzivnem času po vrsti vsebine;

— številu napačnih odstranitev;

— vrsti subjektov, ki so podali prijavo (fizične osebe, organizacije, korporacije, zaupanja vredni prijavitelji itd.) in skupnem številu njihovih prijav;

— naravi nezakonitosti vsebine ali vrsti kršitve, zaradi katere je bila odstranjena;

— številu izpodbijanih odločitev, ki so jih prejeli spletni posredniki, in načinu njihove obravnave;

— opisu modela moderiranja vsebin, ki ga uporablja posrednik gostovanja, ter vseh avtomatiziranih orodij, vključno s smiselnimi informacijami o uporabljeni logiki;

— ukrepih, ki jih sprejmejo v zvezi s ponovnimi kršitelji, da se zagotovi njihova učinkovitost pri obravnavanju sistemskih zlorab.

Pri obveznosti objave in zahtevani ravni podrobnosti poročila bi bilo treba upoštevati velikost ali obseg delovanja spletnih posrednikov in ali imajo omejene vire in strokovno znanje. Mikropodjetja in zagonska podjetja naj bi to poročilo posodobila le, če je v obdobju enega leta prišlo do znatne spremembe.

Spletni posredniki bi morali objaviti tudi informacije o svojih postopkih in časovnih okvirih za posredovanje deležnikom, kot je rok, v katerem mora ta predložiti odgovor na prijavo, rok, v katerem bo posrednik obvestil obe strani o rezultatu postopka, in roki za različne oblike pritožbe zoper odločitev.

4. Določbe o varnem pristanu iz členov 12, 13 in 14 direktive o elektronskem poslovanju

Akt o digitalnih storitvah bi moral zaščititi in ohraniti sedanja omejena odstopanja od odgovornosti za ponudnike storitev informacijske družbe (spletne posrednike), ki so določena v členih 12, 13 in 14 direktive o elektronskem poslovanju.

5. Aktivni in pasivni gostitelji

Akt o digitalnih storitvah bi moral ohraniti odstopanja v direktivi o elektronskem poslovanju za posrednike, ki imajo nevtralno in pasivno vlogo, ter obravnavati pomanjkanje pravne varnosti v zvezi s pojmom „aktivne vloge“, tako da bi kodificiral sodno prakso Sodišča na tem področju. Pojasniti bi bilo treba tudi, da imajo ponudniki gostovanja dejavno vlogo, ko ustvarjajo vsebine ali do neke mere prispevajo k nezakonitosti vsebin, ali ko – po presoji povprečnih uporabnikov ali potrošnikov – vsebine tretjih strani sprejmejo za svoje lastne.

Zagotoviti je treba, da se spletnim posrednikom ne pripisuje dejavne vloge zgolj zato, ker sprejmejo prostovoljne ukrepe za boj proti nezakonitim vsebinam. Uvedbo takšnih ukrepov pa bi morali spremljati ustrezni zaščitni ukrepi, prakse moderiranja vsebin pa bi morale biti poštene, dostopne, nediskriminatorne in pregledne.

V aktu o digitalnih storitvah bi bilo treba ohraniti izjeme v zvezi z odgovornostjo za zaledne in infrastrukturne storitve, ki niso stranke v odnosih med spletnimi posredniki in njihovimi strankami in ki zgolj izvajajo odločitve, ki jih sprejmejo spletni posredniki ali njihove stranke.

6. Prepoved splošnega nadzora iz člena 15 direktive o elektronskem poslovanju

V aktu o digitalnih storitvah bi bilo treba ohraniti prepoved splošne obveznosti nadzora iz člena 15 direktive o elektronskem poslovanju. Za spletne posrednike ne bi smela veljati splošna obveznost nadzora.

VI. SPLETNE TRŽNICE

V aktu o digitalnih storitvah bi bilo treba predvideti nova pravila za spletne tržnice, za spletno prodajo, promocijo ali dobavo izdelkov in za zagotavljanje storitev potrošnikom.

Nova pravila bi morala:

— spoštovati in dopolnjevati reformo direktive o splošni varnosti proizvodov;

— zajeti vse subjekte, ki ponujajo in usmerjajo storitve in/ali izdelke potrošnikom v Uniji, tudi če imajo sedež zunaj Unije;

— razlikovati spletne tržnice od drugih vrst ponudnikov storitev, tudi od drugih pomožnih posredniških dejavnosti v okviru dejavnosti iste družbe. Če ena od storitev, ki jo družba opravlja, izpolnjuje merila za tržnico, bi se morala pravila za ta del podjetja uporabljati v celoti ne glede na njegovo notranjo organizacijo;

— zagotoviti, da spletne tržnice jasno navedejo, iz katere države se prodajajo izdelki ali zagotavljajo storitve, ne glede na to, ali jih zagotavlja ali prodaja ta tržnica, tretja stran ali prodajalec s sedežem v Uniji ali zunaj nje;

— zagotoviti, da spletne tržnice hitro odstranijo vse morebitne zavajajoče informacije, ki jih podajo dobavitelj, vključno z zavajajočimi implicitnimi jamstvi in izjavami dobavitelja;

— zagotoviti, da spletne tržnice, ki nudijo poklicne storitve, navedejo, če je poklic reguliran v smislu Direktive 2005/36/ES, da bi se potrošniki lahko ozaveščeno odločili in po potrebi pri ustreznem pristojnem organu preverili, ali izvajalec izpolnjuje zahteve za določeno poklicno kvalifikacijo;

— zagotoviti, da so spletne tržnice pregledne in odgovorne ter da sodelujejo s pristojnimi organi držav članic, da bi ugotovili, kje obstajajo resna tveganja za nevarne izdelke, in jih opozorili takoj, ko izvedo, da so na njihovih platformah taki izdelki;

— zagotoviti, da spletne tržnice pregledajo sistem Unije za hitro obveščanje o nevarnih neživilskih izdelkih (RAPEX) in izvajajo naključne preglede odpoklicanih in nevarnih izdelkov ter, kadar je to mogoče, sprejmejo ustrezne ukrepe v zvezi s temi izdelki;

— zagotoviti, da ko sistemi Unije za hitro obveščanje, nacionalni organi za nadzor trga, carinski organi ali organi za varstvo potrošnikov izdelke opredelijo kot nevarne in/ali ponarejene, jih je treba čimprej obvezno umakniti s tržnice, najkasneje pa v dveh delovnih dneh po prejemu obvestila;

— zagotoviti, da spletne tržnice potrošnike obvestijo, ko je izdelek, ki so ga tam kupili, odstranjen z njihove platforme na podlagi prijave zaradi njegove neskladnosti s pravili Unije o varnosti proizvodov in varstvu potrošnikov; prav tako bi morali potrošnike obveščati o vseh težavah z varnostjo in vseh ukrepih, ki so potrebni za zagotavljanje učinkovitega izvajanja odpoklicev;

— zagotoviti, da spletne tržnice v sodelovanju z uradnimi organi v skladu z uredbo o odnosih med platformami in podjetji uvedejo ukrepe proti večkratnim kršiteljem, ki ponujajo nevarne izdelke, in da sprejmejo ukrepe za preprečevanje ponovnega pojava nevarnih izdelkov, ki so že bili odstranjeni;

— razmisliti o možnosti, da bi morali dobavitelji s sedežem v tretji državi ustanoviti podružnico v Uniji ali imenovati zakonitega zastopnika s sedežem v Uniji, ki bi bil odgovoren za prodajo izdelkov ali storitev, ki niso v skladu s pravili Unije o varnosti, evropskim potrošnikom;

— obravnavati odgovornost za spletne tržnice za škodo potrošnikom in za nesprejetje ustreznih ukrepov za odstranitev nezakonitih izdelkov, potem ko so o njih dejansko seznanjeni;

— obravnavati odgovornost za spletne tržnice, če imajo te platforme prevladujoč vpliv na dobavitelje in bistvene elemente ekonomskih transakcij, kot so plačilna sredstva, cene, privzeti pogoji ali ravnanje, katerega namen je pospeševanje prodaje blaga potrošnikom na trgu Unije, ni pa proizvajalca, uvoznika ali distributerja s sedežem v Uniji, ki bi lahko prevzel odgovornost;

— obravnavati odgovornost spletnih tržnic v primerih, ko tržnica potrošnika ne obvesti, da je dejanski dobavitelj blaga ali storitev tretja stran, zaradi česar postane tržnica pogodbeno odgovorna potrošniku; obravnavati bi bilo treba tudi odgovornost v primeru, ko tržnica namenoma daje zavajajoče informacije;

— zagotoviti, da imajo spletne tržnice pravico zahtevati odškodnino od dobavitelja ali proizvajalca, ki ni izpolnil obveznosti;

— proučiti razširitev zaveze, ki so jo dali nekateri e-trgovci na drobno in Komisija, da bodo nevarne ali ponarejene izdelke hitreje umikali iz prodaje v okviru prostovoljnega sistema „zaveze o varnosti proizvodov“ in memoranduma o soglasju o prodaji ponarejenega blaga po internetu, in navesti, katere od teh zavez bi lahko postale obvezne.

VII. PREDHODNA UREDITEV SISTEMSKIH OPERATERJEV

Akt o digitalnih storitvah bi moral vključevati predlog za nov, poseben instrument, s katerim naj bi zagotovili, da posamezne spletne platforme zaradi svoje sistemske vloge ne bodo ogrožale notranjega trga z nepoštenim izključevanjem inovativnih novih udeležencev, tudi malih in srednjih podjetij, podjetnikov in zagonskih podjetij, ter povzročale nedelovanje trga.

V ta namen bi bilo treba v aktu o digitalnih storitvah zlasti:

— določiti predhodni mehanizem za preprečevanje (namesto zgolj odpravljanja) nedelovanja trga, ki je posledica ravnanja „sistemskih operaterjev“ v digitalnem svetu, in sicer na podlagi uredbe o odnosih med platformami in podjetji; takšen mehanizem bi moral regulativnim organom omogočati, da sistemskim operaterjem naložijo popravne ukrepe, s katerimi bi odpravili nedelovanja trga, ne da bi ugotovili kršitev pravil konkurence;

— pooblastiti regulativne organe, da naložijo sorazmerne in natančno opredeljene popravne ukrepe podjetjem, ki so bila opredeljena kot „sistemski operaterji“ na podlagi meril iz akta o digitalnih storitvah in zaključenega seznama pozitivnih in negativnih ukrepov, ki jih morajo ta podjetja upoštevati in/ali ki jih ne smejo opravljati; Komisija bi morala v oceni učinka podrobno analizirati različne težave, doslej opažene na trgu, kot so: — odsotnost interoperabilnosti ter ustreznih orodij, podatkov, strokovnega znanja in uporabljenih virov sistemskih operaterjev, da bi se potrošnikom omogočila menjava, povezovanje in medobratovanje digitalnih platform ali internetnih ekosistemov; — sistematični preferenčni prikaz, ki sistemskim operaterjem omogoča, da lastnim storitvam za uporabnike zagotovijo boljšo vidnost; — ovojnica podatkov, ki se uporablja za širitev tržnega vpliva z enega trga na sosednje trge, dajanje prednosti lastnim izdelkom in storitvam (angl. self-preferencing) ter izvajanje praks, namenjenih vezanju potrošnikov; — splošna praksa, da se tretjim poslovnim uporabnikom z uvedbo pogodbenih klavzul prepove usmerjanje potrošnikov na njihovo spletno mesto; — nepreglednost sistemov priporočil, ki jih uporabljajo sistemski operaterji, vključno s pravili in merili za delovanje takšnih sistemov;

— sistemskim operaterjem zagotoviti možnost, da dokažejo, da je konkretno ravnanje upravičeno;

— pojasniti, da bi bilo treba nekatere regulativne ukrepe naložiti vsem „sistemskim operaterjem“, na primer obveznosti glede preglednosti o načinu opravljanja poslovne dejavnosti, zlasti o tem, kako zbirajo in uporabljajo podatke, in da „sistemski operaterji“ ne smejo izvajati praks, s katerimi bi potrošnikom oteževali zamenjavo ponudnika ali uporabo storitev drugih ponudnikov, ali uporabljati druge oblike neupravičene diskriminacije, s katerimi bi izključevali druga podjetja ali jih postavljali v slabši položaj;

— regulativnim organom podeliti pooblastila za sprejemanje začasnih ukrepov in nalaganje kazni „sistemskim operaterjem“, ki ne spoštujejo različnih regulativnih obveznosti, ki so jim naložene;

— pooblastiti Komisijo, da na podlagi pogojev predhodnega mehanizma sprejme končno odločitev, ali je ponudnik storitev informacijske družbe „sistemski operater“;

— omogočiti uporabnikom „sistemskih operaterjev“, da so obveščeni, da se lahko deaktivirajo in da imajo učinkovit nadzor in se lahko odločajo, kakšno vsebino želijo videti; uporabniki bi morali biti tudi ustrezno obveščeni o vseh razlogih, zaradi katerih jim je določena vsebina predlagana;

— zagotoviti, da se upoštevajo pravice, obveznosti in načela splošne uredbe o varstvu podatkov, vključno z najmanjšim obsegom podatkov, omejitvijo namena, vgrajenim in privzetim varstvom podatkov in pravno podlago za obdelavo;

— zagotoviti ustrezno raven interoperabilnosti, v skladu s katero morajo „sistemski operaterji“ izmenjevati ustrezna orodja, podatke, strokovno znanje in uporabljene vire, da bi omejili tveganje za vezanost uporabnikov in potrošnikov ter umetno zavezanost uporabnikov enemu sistemskemu operaterju brez realne možnosti ali spodbud za zamenjavo digitalnih platform ali internetnih ekosistemov v okviru teh ukrepov, Komisija pa bi morala proučiti različne tehnologije ter odprte standarde in protokole, vključno z možnostjo tehničnega vmesnika (vmesnika za aplikacijsko programiranje), ki bi uporabnikom konkurenčnih platform omogočal, da se priklopijo na sistemske operaterje in z njimi izmenjajo informacije; sistemski operaterji ne smejo v komercialne namene uporabljati podatkov, ki jih v okviru interoperabilnih dejavnosti prejmejo od tretjih strani, razen za omogočanje teh dejavnosti; obveznosti glede interoperabilnosti ne bi smele omejevati ali ovirati posrednikov pri odpravljanju ranljivosti ali povzročati zamud pri tem;

— zagotoviti, da novi predhodni mehanizem ne vpliva na uporabo pravil o konkurenci, vključno z dajanjem prednosti svojim izdelkom in storitvam (angl. self-preferencing) in splošno vertikalno integracijo, ter zagotoviti popolno neodvisnost obeh orodij politike.

VIII. NADZOR, SODELOVANJE IN IZVRŠEVANJE

Z aktom o digitalnih storitvah bi bilo treba izboljšati nadzor nad obstoječimi pravili in njihovo izvrševanje in določbo o notranjem trgu kot temelj enotnega digitalnega trga okrepiti tako, da bi jo dopolnili z novim mehanizmom sodelovanja za izboljšanje izmenjave informacij, sodelovanja in medsebojnega zaupanja ter medsebojne pomoči med državami članicami na prošnjo, zlasti med organi v matični državi, v kateri ima ponudnik storitev sedež, in organi v državi gostiteljici, v kateri ponudnik ponuja svoje storitve.

Komisija bi morala opraviti celovito oceno učinka, da bi ocenila najprimernejši model nadzora in izvrševanja za uporabo določb v zvezi z aktom o digitalnih storitvah, pri tem pa upoštevati načeli subsidiarnosti in sorazmernosti.

Komisija bi morala v svoji oceni učinka proučiti obstoječe modele, kot so mreža za sodelovanje na področju varstva potrošnikov, skupina evropskih regulatorjev za avdiovizualne medijske storitve (ERGA), Evropski odbor za varstvo podatkov (EDBP) in Evropska mreža za konkurenco (ECN), ter razmisliti o sprejetju hibridnega sistema nadzora.

Ta sistem nadzora, ki temelji na usklajevanju na ravni EU v sodelovanju z mrežo nacionalnih organov, bi moral izboljšati spremljanje in uporabo akta o digitalnih storitvah, uveljavljati spoštovanje predpisov, vključno z nalaganjem regulativnih glob, drugih sankcij ali ukrepov, ter imeti možnost izvajati revizijo posrednikov in platform. Po potrebi bi moral reševati tudi čezmejne spore med nacionalnimi organi, obravnavati zapletena čezmejna vprašanja, dajati nasvete in usmeritve, potrjevati kodekse in odločitve na ravni Unije ter skupaj z nacionalnimi organi podajati pobude in začeti preiskave o čezmejnih vprašanjih. Končni nadzor nad obveznostmi držav članic bi moral ostati v rokah Komisije.

Komisija bi morala poročati Evropskemu parlamentu in Svetu ter skupaj z nacionalnimi organi voditi javno „preglednico platform“ s pomembnimi informacijami o skladnosti z aktom o digitalnih storitvah. Komisija bi morala olajšati in podpirati ustanovitev in vzdrževanje evropskega repozitorija raziskav, da bi za namene raziskav olajšala izmenjavo podatkov z javnimi ustanovami, raziskovalci, nevladnimi organizacijami in univerzami.

Z aktom o digitalnih storitvah bi bilo treba v člen 16 direktive o elektronskem poslovanju vnesti tudi nove izvršilne elemente v zvezi s samoregulacijo.

(1) Pravila iz Direktive (EU) 2019/770 in Direktive (EU) 2019/771.

(2) Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, ki je bila nedavno spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2161 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2019 o spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in direktiv 98/6/ES, 2005/29/ES ter 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta zaradi boljšega izvrševanja in posodobitve pravil Unije o varstvu potrošnikov (UL L 328, 18.12.2019, str. 7).

(3) Direktiva 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 304, 22.11.2011, str. 64).

(4) Direktiva (EU) 2018/958 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. junija 2018 o preskusu sorazmernosti pred sprejetjem nove regulacije poklicev ( UL L 173, 9.7.2018, str. 25).