[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 24.4.2007

COM(2007) 210 konč.

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

o izvajanju Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij, vključno z analizo vprašanja uvedbe neposredne odgovornosti proizvajalca.

PREDGOVOR

V delu I Sporočila je poročilo o izvajanju Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij.

V delu II je preučitev vprašanja uvedbe neposredne odgovornosti proizvajalca v zakonodajo EU.

KAZALO

PREDGOVOR 2

Del I – Poročilo o izvajanju 4

1. Uvod 4

2. Področje uporabe in opredelitve pojmov – člen 1 4

3. Skladnost s pogodbo – člen 2 5

4. Pravice potrošnika – člen 3 6

5. Pravica do pravnih sredstev – člen 4 8

6. Roki – člen 5(1) 8

7. Obveznost obveščanja – člen 5(2) 8

8. Dokazno breme – člen 5(3) 9

9. Potrošniške garancije – člen 6 9

10. Zavezujoča narava določb – člen 7(1) in člen 7(2) 9

11. Rabljeno blago – člen 7(1) 10

12. Sklepi 10

Del II – Neposredna odgovornost proizvajalca 10

13. Obstoječa nacionalna pravna ureditev 10

14. Možni učinek 11

15. Sklepi 11

PRILOGA I 13

PRILOGA II 16

DEL I – POROčILO O IZVAJANJU

1. UVOD

Vse države članice so Direktivo 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij[1] („Direktiva“) prenesle v nacionalno zakonodajo (glej Prilogo I). Komisija v tem dokumentu („Poročilo“) poroča o izvajanju Direktive in preučuje vprašanje uvedbe neposredne odgovornosti proizvajalca, kakor je določeno v členu 12.

Poročilo ne preučuje prenosa Direktive v nacionalni zakonodaji Bolgarije in Romunije. Vendar so ukrepi za prenos, ki sta jih navedeni državi članici predložili v skladu s Pogodbo o pristopu[2], vključeni v Prilogo I.

Poročilo prav tako preučuje, kako so države članice uporabile možnost uvedbe roka, do katerega mora potrošnik, ki odkrije kakršno koli napako, obvestiti prodajalca, kakor je določeno v členu 5(2). Komisija je prav tako objavila Zeleno knjigo o pregledu pravnega reda Skupnosti o varstvu potrošnikov („Zelena knjiga“)[3], v kateri obravnava številna medsektorska vprašanja za razpravo na javnih posvetovanjih. Zajeta so tudi vprašanja o vrzelih in zakonodajnih pomanjkljivostih, ki jih je Komisija odkrila med pregledom pravnega reda Skupnosti o varstvu potrošnikov[4], vključno s tistimi, ki izvirajo iz Direktive. Komisija poziva vse zainteresirane strani, da izrazijo svoje mnenje.

Pri preverjanju prenosov Direktive v nacionalno zakonodajo je Komisija pogosto uporabljala prevode, zato lahko nekatere težave, obravnavane v tem poročilu, izhajajo iz prevodov.

2. PODROčJE UPORABE IN OPREDELITVE POJMOV – čLEN 1

Pojma „ potrošnik “ in „ prodajalec “ nista opredeljena samo v Direktivi, temveč tudi v drugih aktih Skupnosti na področju varstva potrošnikov. Težave, ki izvirajo iz teh različnih opredelitev, so obravnavane v Zeleni knjigi.

Opredelitev pojma „ proizvajalec “ v členu 1(2)(d) ni povzročila posebnih težav. Splošno gledano je večina držav članic natančno sledila besedilu Direktive. Vendar pa je treba razjasniti zakonodaji Češke in Poljske. Danska, Grčija in Švedska Komisiji niso predložile prenosa opredelitve tega pojma. V Latviji opredelitev vključuje tudi osebe, ki prenavljajo blago za prodajo.

Področje uporabe Direktive je določeno z opredelitvijo pojma „ potrošniško blago “ v členu 1(2)(b). Isti člen izključuje blago, ki se prodaja na podlagi izvršilnega ukrepa ali drugačnega pravnega ukrepa, za vodo in plin, če se ne prodaja v omejenih ali določenih količinah, ter za elektriko. Države članice so to opredelitev v nacionalno zakonodajo prenesle na različne načine. Številne države članice so sledile besedilu Direktive, medtem ko druge niso upoštevale izjem in so zadevno zakonodajo uporabile za vse premičnine. Poleg tega se v Avstriji in na Portugalskem zadevna zakonodaja uporablja tudi za potrošniško prodajo nepremičnin. Grčija in Slovenija nista predložili prenosa opredelitve tega pojma.

Člen 1(4) področje uporabe Direktive razširja na pogodbe za dobavo potrošniškega blaga, ki bo predelano ali proizvedeno. Večina držav članic je to določbo pravilno prenesla v nacionalno zakonodajo. Vendar prenosi v nacionalno zakonodajo v Grčiji in na Češkem niso v skladu s členom 1(4), zato jih je treba razjasniti. Madžarska in Litva razširjene opredelitve nista prenesli v nacionalno zakonodajo. Vendar se pojem potrošniške pogodbe v njunih nacionalnih zakonodajah lahko razume, kot da vključuje blago, ki bo predelano ali proizvedeno. Prenosi v nacionalno zakonodajo v Latviji in Sloveniji se uporabljajo za storitve, zaradi česar neposreden prenos tega člena ni potreben. Estonija je določila pogoje v svoji zakonodaji v zvezi z blagom, ki bo predelano, zato je prenos člena 1(4) v nacionalno zakonodajo Estonije videti ožji od Direktive.

Člen 1(3) državam članicam omogoča, da v opredelitev potrošniškega blaga ne vključijo „ rabljenega blaga, ki se prodaja na javnih dražbah, ki se jih potrošnik lahko udeleži osebno “. Finska, Francija, Nemčija, Madžarska in Združeno kraljestvo so uporabile to možnost. Španija je uvedla bolj omejeno izjemo, ki izključuje samo „upravne dražbe“. Danska, Italija in Švedska te možnosti niso uporabile in so namesto tega omejile odgovornost prodajalca za takšno blago, ki se prodaja na javnih dražbah.

Češka, Danska, Francija, Grčija, Madžarska, Slovenija, Španija in Švedska Komisiji niso predložile prenosa opredelitve garancije iz člena 1(2)(e) v nacionalne zakonodaje. Opredelitev na Finskem, v Latviji in na Poljskem je videti pomanjkljiva, zato jo je treba razjasniti. Nemčija in Portugalska sta opredelitev razširili na druge garancije, ponujene potrošnikom.

3. SKLADNOST S POGODBO – čLEN 2

Člen 2 prilagaja nacionalne zakonodaje v zvezi z neskladnostjo blaga s pogodbo. Prodajalec mora potrošniku dostaviti blago, ki je v skladu s pogodbo (člen 2(1)). V skladu s členom 2(2) je treba domnevati, da gre za skladnost, če blago izpolnjuje zahteve, navedene v točkah (a)–(d). Pregledi prenosov v nacionalne zakonodaje kažejo, da je splošno gledano ta člen povzročil nekaj težav. Pojavile so se nekatere razlike med Direktivo in preneseno zakonodajo. Grčija, Latvija, Malta, Nizozemska, Portugalska, Slovenija in Združeno kraljestvo so te zahteve uredile z negativno trditvijo (tj. blago domnevno ni v skladu s pogodbo, razen če izpolnjuje nekatere standarde). Druge države članice svojih nacionalnih predpisov niso izrazile kot domneve (npr. Avstrija). V obeh primerih so nacionalne zakonodaje v skladu z Direktivo. Videti je, da kriteriji skladnosti v nemški zakonodaji nimajo kumulativne funkcije, temveč so postavljeni v določen vrstni red, kar je treba razjasniti. Slovaška prav tako mora razjasniti opredelitve v svoji zakonodaji, saj je videti, da ne uporablja pojma skladnosti blaga s pogodbo.

Prenos člena 2(2)(a)–(d) v nacionalne zakonodaje ni povzročil resnih težav. Vendar je treba zakonodaje nekaterih držav članic podrobneje razjasniti. Slovenija je uvedla omejitev domneve o skladnosti v zvezi s točko (a) o vzorcih in modelih, Češka pa vzorcev in modelov neposredno ne obravnava. V zvezi s točko (2)(b) v skladu z zakonodajami Italije, Latvije, Malte, Slovenije in Švedske prodajalca obvezuje določen namen, ki mu blago mora ustrezati, čeprav tega namena ni izrecno sprejel. Nemčija, Nizozemska in Španija v nasprotju s tem zahtevajo, da je treba v pogodbo vključiti jasno sprejetje določenega namena.

Zakonodaje nekaj držav članic niso dovolj jasne glede člena 2(2)(c) in (d), zato jih je možno razumeti na način, ki ni vedno v skladu z Direktivo. Prenos v nizozemsko zakonodajo na primer ne določa izrecno, da je treba pri ocenjevanju potrošnikovih razumnih pričakovanj upoštevati izjave proizvajalca in njegovih predstavnikov, v primeru Slovenije pa sklicevanje na predstavnike proizvajalca ne obstaja. Nenazadnje so nekatere države članice dodale dodatne zahteve v zvezi z domnevno skladnostjo blaga s pogodbo, kot na primer Ciper, ki zahteva razpoložljivost nadomestnih delov, dodatkov in specializiranih tehnikov.

Člen 2.3 navaja okoliščine, v katerih je prodajalec oproščen odgovornosti za neskladnost blaga s pogodbo. Večina držav članic je ta člen ustrezno prenesla v nacionalno zakonodajo. Nekatere (npr. Avstrija in Grčija) so to določbo spremenile na način, ki pa ni manj ugoden za potrošnike. Švedska ni predložila ukrepov za prenos tega člena v nacionalno zakonodajo.

Časovni okvir, v katerem potrošnik mora prijaviti neskladnost blaga, da lahko terja odgovornost od prodajalca, se v nekaj državah članicah razlikuje od Direktive v škodo potrošnikov. Niti avstrijska niti poljska zakonodaja ne navajata tega časovnega okvira, kar se lahko razume na način, neugoden za potrošnika. V primeru Luksemburga potrošnik ne sme zahtevati terjatve zaradi pomanjkljivosti, za katere je vedel ali bi moral vedeti ob času dostave blaga. Posledično lahko potrošnik izgubi vse pravice v zvezi z očitnimi pomanjkljivostmi, za katere bi moral vedeti, razen če nemudoma ne zavrne blaga.

Večina držav članic je natančno prenesla člen 2(4) o oprostitvi odgovornosti prodajalca za javne izjave. Številne države članice (npr. Češka, Grčija in Slovenija) so uporabile klavzulo o minimalnem usklajevanju ter prenesle le nekatere kriterije oprostitve ali nobenega izmed njih. Portugalsko zakonodajo je treba podrobneje razjasniti, saj strankam v pogodbi omogoča omejitev odgovornosti prodajalca prek pogodbene klavzule.

Člen 2(5), v skladu s katerim so nepravilna montaža in pomanjkljivosti v navodilih za montažo enaka neskladnosti blaga s pogodbo, ni povzročil nikakršnih posebnih težav pri razumevanju. Večina držav članic ga je dobesedno prenesla v nacionalno zakonodajo. Druge države članice (npr. Danska in Združeno kraljestvo) so to določbo prenesle posredno, zaradi česar se postavlja vprašanje, ali je bila Direktiva v teh državah ustrezno prenesena. Litva in Slovenija Komisije nista obvestili o svojih ukrepih za prenos.

4. PRAVICE POTROšNIKA – čLEN 3

V skladu s členom 3 ima potrošnik v razmerju do prodajalca nekatere pravice za primer neskladnosti blaga s pogodbo („pravno jamstvo“), saj ta člen uvaja pogodbeno odgovornost prodajalca do potrošnika za kakršno koli neskladnost, ki obstaja v trenutku dostave. Direktiva ne opredeljuje pojma dostave, prav tako pa ne obravnava vprašanja o prenosu tveganja. Vse države članice so določile takšno klavzulo o odgovornosti v svojih nacionalnih zakonodajah. Nekatere nacionalne zakonodaje pa vseeno odstopajo od Direktive v zvezi s časovnim okvirom, pomembnim za ocenitev neskladnosti blaga. V skladu z latvijsko zakonodajo na primer mora blago biti skladno s pogodbo v trenutku „prodaje“, medtem ko je v madžarski zakonodaji uporabljen pojem „v času izvedbe pogodbe“. Treba je razjasniti, ali ti pojmi ustrezajo Direktivi. V skladu s finskimi predpisi je skladnost treba oceniti v trenutku prenosa tveganja, kar se v nekaterih primerih lahko zgodi pred dostavo (tj. če kupec prevzetje ali dostavo preloži). Švedska ni predložila nobenih ukrepov za prenos te določbe. Vprašanje o možni opredelitvi EU pojma dostave je obravnavano v Zeleni knjigi.

Splošno gledano, člen 3(2) in člen 3(5) nista povzročila nobenih posebnih težav; večina držav članic je natančno prenesla pravna sredstva, določena v Direktivi. Nekatere države članice pa so uporabile klavzulo o minimalnem usklajevanju in uvedle različice v korist potrošnikov. V Grčiji, Litvi, na Portugalskem in v Sloveniji[5] lahko potrošniki svobodno izbirajo med vsemi pravnimi sredstvi. V nekaterih drugih državah je potrošnikova izbira bolj omejena, vendar še vedno širša kot v Direktivi (glej v nadaljevanju). Finska je uvedla dodatne pravice za potrošnika: sam lahko popravi neskladnost in zavrne plačilo. Zadnjo možnost ponuja tudi švedska zakonodaja. V nasprotju s tem pa je videti, da sta v Litvi predvideni samo dve možnosti pravnih sredstev v zvezi z živili.

Videti je, da v skladu s prenosom te določbe v češko zakonodajo potrošnik nima pravice do nižje cene ali preklica pogodbe, če prodajalec ni popravil ali zamenjal blaga tako, da potrošnik pri tem ni imel nobenih bistvenih težav. Na Slovaškem potrošnik nima nobenih neposrednih pravic, če prodajalec ni izvršil pravnega sredstva v razumnem času.

Člen 3(3) določa preskus sorazmernosti, da se ugotovi, ali je prodajalec obvezan sprejeti določeno pravno sredstvo, ki ga zahteva potrošnik. To je povzročilo težave pri razumevanju. Ni jasno, ali se ta preskus sorazmernosti nanaša samo na izbiro med „popravilom“ in „nadomestilom“ ali lahko vključuje tudi druga pravna sredstva (tj. nižjo ceno in preklic pogodbe). Nekatere države članice so se odločile razjasniti obseg preskusa ali pa so uvedle različice. V skladu s prenosom določbe v nemško zakonodajo se preskus na primer nanaša samo na izbiro med „popravilom“ in „nadomestilom“, zakonodaji na Irskem in v Združenem kraljestvu pa določata, da se lahko upoštevajo vsa pravna sredstva. Luksemburg in Češka nista prenesli specifičnih elementov preskusa sorazmernosti iz Direktive v svoji nacionalni zakonodaji.

Večina držav članic je dobesedno prenesla zadnji odstavek člena 3(3), v skladu s katerim je popravilo ali nadomestilo treba izvršiti v razumnem času in brez kakršnih koli bistvenih težav za potrošnika. Vendar je Slovenija uvedla širše opredeljeno zaščito, saj je določila specifičen časovni okvir, v katerem mora prodajalec izpolniti zahtevo po pravnem sredstvu (največ osem dni). Zakonodaji Poljske in Litve ne obravnavata težav potrošnika, zato ju je treba podrobneje razjasniti. Nemčija ni predložila ukrepa o prenosu te določbe.

Pravno sredstvo mora biti zagotovljeno brezplačno, prodajalec pa mora prav tako plačati poštnino, delo in material (člen 3(4)). Večina držav članic je to zahtevo in priloženo opredelitev pojma „brezplačno“ ustrezno prenesla v nacionalno zakonodajo. Vendar nekatere države niso prenesle specifične opredelitve in so določile le splošno dolžnost za zagotovitev brezplačnih pravnih sredstev (npr. Češka in Švedska). Nemška zakonodaja določa, da za tisto potrošniško blago, ki je usklajeno s pogodbo z dostavo nadomestnega blaga, prodajalec lahko od potrošnika zahteva odškodnino za uporabo prvotno dostavljenega blaga, ki se je izkazalo za pomanjkljivo. Videti je, da ta zakonodaja ni v skladu z Direktivo[6].

V skladu s členom 3(6) potrošnik nima pravice do preklica pogodbe, če gre za manjšo pomanjkljivost blaga. Večina držav članic je to omejitev prenesla v svojo zakonodajo. Samo Češka, Estonija, Portugalska in Združeno kraljestvo so uporabile klavzulo o minimalnem usklajevanju ter potrošniku omogočile, da prekličejo pogodbo tudi v primeru manjših pomanjkljivosti blaga.

5. PRAVICA DO PRAVNIH SREDSTEV – čLEN 4

V skladu s členom 4 ima končni prodajalec, ki nosi odgovornost v razmerju do potrošnika za neskladnost blaga, pravico zahtevati pravna sredstva od prejšnjih prodajalcev v pogodbeni verigi ali od proizvajalca. Številne državne članice so določbo natančno prenesle. Večina se jih za natančne pogoje in zahteve za takšno terjatev sklicuje na splošno pogodbeno pravo (npr. Avstrija in Portugalska), medtem ko druge to terjatev urejajo neposredno z ukrepom za prenos (npr. Madžarska in Italija). Vendar se mnoge države članice zanašajo samo na splošna pogodbena načela in teh določb niso prenesle (npr. Danska in Združeno kraljestvo). Obe metodi prenosa določbe ustrezata, če ne omejujeta pravic končnega prodajalca, kakor so določene v Direktivi. Slovenija ni predložila nobenega ukrepa za prenos.

6. ROKI – čLEN 5(1)

V skladu s členom 3 je prodajalec odgovoren za neskladnost blaga, ki se pojavi v roku dveh let od trenutka dostave (člen 5(1)). Večina držav članic je to določbo dobesedno prenesla. Druge se zanašajo na časovno omejitev, ki se na splošno uporablja v njihovem pogodbenem pravu: Finska (3 leta od dostave), Irska in Združeno kraljestvo (šest let za obe državi). Nizozemska je v svojo zakonodajo prenesla dvoletno časovno omejitev, ki se začne z uradnim obvestilom o napaki. Na Češkem obstajajo razlike med vrsto prodanega blaga (potrošniško blago – 2 leti, živila – 3 tedne, hitro pokvarljiva živila – 8 dni), kar je treba razjasniti. Videti je, da portugalska zakonodaja določa nižjo raven zaščite kot Direktiva, saj je na Portugalskem treba ukrepati v roku 6 mesecev od trenutka, ko potrošnik prodajalca uradno obvesti o napaki.

V skladu z uvodno izjavo 18 so številne države članice uvedle specifične predpise o podaljšanju obdobja, v katerem prodajalec nosi odgovornost, medtem ko poskuša odpraviti napako (npr. Belgija, Češka)

7. OBVEZNOST OBVEščANJA – čLEN 5(2)

V skladu z Direktivo lahko države članice določijo, da mora potrošnik, če želi imeti koristi od svojih pravic, prodajalca obvestiti o neskladnosti izdelka v določenem obdobju (najmanj dva meseca od trenutka ugotovitve neskladnosti – člen 5(2)).

V zvezi s tem so vse države članice predložile svoje ukrepe za prenos. Šestnajst jih je določilo zahtevo po uradnem obvestilu. Nekatere od teh držav članic te obveznosti v nekaterih okoliščinah ne upoštevajo (npr. Danska, Finska – če prodajalec deluje v nasprotju z zahtevo o načelu dobre vere ali pa je skrajno malomaren; Italija – če je prodajalec vedel za napako). V skladu z različico v belgijski zakonodaji lahko strani v pogodbi določijo obstoj in dolžino obdobja za obveščanje (toda najmanj 2 meseca) ter posledice za primer neobveščanja. Slovaška zakonodaja določa, da morajo potrošniki prodajalca obvestiti o napaki „brez nepotrebnega odlašanja“, kar se lahko razume kot krajše od dveh mesecev. Naslednje države članice te možnosti niso uporabile: Avstrija, Češka, Francija, Nemčija, Grčija, Irska, Latvija, Luksemburg in Združeno kraljestvo.

8. DOKAZNO BREME – čLEN 5(3)

Domneva se, da je kakršna koli neskladnost, ki postane očitna v šestih mesecih po dostavi, obstajala v času dostave, razen če ta domneva ni v skladu z naravo blaga ali naravo neskladnosti blaga (člen 5(3)). Večina držav članic je to določbo pravilno prenesla v nacionalno zakonodajo. Nekatere države članice so uporabile klavzulo o minimalnem usklajevanju in uvedle različice v korist potrošnikov. Portugalska je dolžino ovrgljive domneve podaljšala s 6 mesecev na 2 leti; v Luksemburgu, na Poljskem in v Sloveniji domneva velja v primerih, ko ni v skladu z naravo blaga ali naravo neskladnosti blaga. Litva v zvezi s tem ni predložila nobenega ukrepa za prenos.

9. POTROšNIšKE GARANCIJE – čLEN 6

Poleg standarda, ki ga določa pravno jamstvo, lahko prodajalec ali proizvajalec potrošnikom ponudi tudi tržno garancijo na prostovoljni podlagi. Takšna tržna garancija mora izpolnjevati osnovne standarde iz člena 6. Biti mora pravno zavezujoča (člen 6(1)) in potrošnikom nuditi določene informacije (člen 6(2)). Na zahtevo potrošnika mora biti garancija zagotovljena v pisni obliki ali s pomočjo drugega trajnega sredstva za informiranje. Potrošnik se lahko vedno zanaša na tržno garancijo, tudi če ni v skladu s predpisi Direktive.

Splošno gledano so vse države članice te določbe prenesle dobesedno ali v zelo podobni obliki. Nekatere so predpise Direktive dopolnile v korist potrošnika. Malta je na primer določila nadaljnje vsebinske predpise za tržne garancije, Estonija pa je določila standardna pravila za vsebino tržnih garancij. Madžarska in Slovenija še naprej uporabljata zavezujoče garancije, določbe o tržnih garancijah pa sta prenesli le deloma. Ni jasno, ali so te v skladu z Direktivo. Prenos v češko zakonodajo je videti delen in pomanjkljiv. Litva ni predložila nobenih ukrepov za prenos člena 6 v nacionalno zakonodajo.

V skladu s členom 6(4) lahko države članice zahtevajo zagotovitev garancij v določenem jeziku. To možnost so uporabile naslednje države: Ciper, Danska, Estonija, Grčija, Madžarska (za zavezujoče garancije), Italija, Luksemburg, Malta, Poljska, Portugalska, Slovenija, Španija in Združeno kraljestvo. Belgija se zanaša na zakonodajo, v skladu s katero se mora uporabiti jezik regije, v kateri se trži blago.

10. ZAVEZUJOčA NARAVA DOLOčB – čLEN 7(1) IN čLEN 7(2)

V skladu s členom 7(1) kateri koli pogodbeni pogoj, ki izključuje ali omejuje pravice potrošnika, preden je prodajalec obveščen o neskladnosti blaga, za potrošnika ni zavezujoč. Večina držav članic je to določbo natančno prenesla v nacionalno zakonodajo. Latvija ni predložila nobenega ukrepa za prenos v nacionalno zakonodajo.

Poleg tega v skladu s členom 7(2) izbira zakonodaje države nečlanice potrošnikov ne sme prikrajšati za zaščito, ki jo določa Direktiva. Večina držav članic je to določbo prenesla v nacionalno zakonodajo. Nekatere so uvedle različice opredelitve pojma „tesne povezave“ pogodbe z ozemljem EU. Francija in Nemčija sta na primer prevzeli dejavnike iz člena 5 Rimske konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih. Nizozemska zakonodaja običajno prebivališče potrošnika obravnava kot vezni dejavnik. Češka, Latvija in Slovenija niso predložile nobenih ukrepov za prenos v nacionalno zakonodajo.

11. RABLJENO BLAGO – čLEN 7(1)

V skladu z drugim stavkom člena 7(1) lahko države članice določijo, da se v primeru rabljenega blaga prodajalec in potrošnik lahko dogovorita o krajšem obdobju (toda najmanj eno leto) za odgovornost prodajalca. To zakonodajno možnost so uporabile naslednje države: Avstrija, Belgija, Ciper, Češka, Nemčija, Madžarska, Italija, Luksemburg, Poljska, Portugalska, Slovaška, Slovenija in Španija.

12. SKLEPI

Prenos Direktive v državah članicah povzroča številne težave. Mnoge težave so morda posledica zakonodajnih vrzeli v Direktivi, druge pa se na tej stopnji že lahko obravnavajo kot nepravilen prenos Direktive. Preverjanje prenosov je razkrilo bistvene razlike med nacionalnimi zakonodajami zaradi uporabe klavzule o minimalnem usklajevanju in različnih zakonodajnih možnosti iz Direktive. Trenutno ni jasno, v kolikšni meri te razlike vplivajo na pravilno delovanje notranjega trga in zaupanje potrošnikov. Rezultati posvetovanja v zvezi z Zeleno knjigo bodo dali informacije, ki bodo pomagale ugotoviti, ali je potrebna revizija Direktive.

DEL II – NEPOSREDNA ODGOVORNOST PROIZVAJALCA

13. OBSTOJEčA NACIONALNA PRAVNA UREDITEV

Direktiva potrošniku omogoča, da od prodajalca terja pravna sredstva za neskladnost blaga. Ne določa neposredne odgovornosti proizvajalca. Vendar Direktiva določa, da mora Komisija preučiti, ali obstajajo razlogi za uvedbo neposredne odgovornosti proizvajalca, in po potrebi podati predlog. Komisija je državam članicam poslala vprašalnik o njihovih zakonodajah na tem področju, da bi lahko ugotovila, kakšna je pravna situacija v EU. V istem vprašalniku je Komisijo zanimalo stališče držav članic o možnem učinku neposredne odgovornosti proizvajalca na raven varstva potrošnikov in notranji trg. Podoben vprašalnik je bil poslan tudi zainteresiranim stranem.

Od sedemnajstih držav članic, ki so izpolnile vprašalnik, so Belgija, Finska, Latvija, Portugalska, Španija in Švedska uvedle različne oblike neposredne odgovornosti proizvajalca[7]. Pogoji za neposredne terjatve od proizvajalca se bistveno razlikujejo. Na Finskem in Švedskem se potrošnik lahko obrne na kogar koli v distribucijski verigi; v Latviji in Španiji lahko potrošnik terja pravna sredstva samo od proizvajalca, uvoznika; na Portugalskem pa se lahko obrne na proizvajalca in njegovega predstavnika. Na Finskem, v Latviji in na Švedskem lahko potrošnik terja katero koli pravno sredstvo, ki je na voljo v skladu z Direktivo. Na Portugalskem in v Španiji sta edini možni pravni sredstvi popravilo in nadomestilo. Poleg tega morajo na Finskem in v Franciji potrošnikove terjatve temeljiti na pogodbi, sklenjeni med proizvajalcem in nasprotno pogodbeno stranko v distribucijski verigi. V Španiji lahko potrošnik terja pravna sredstva neposredno od proizvajalca ali uvoznika, kadar ni možno ali primerno terjati pravnih sredstev od prodajalca, npr. če je prodajalec v stečaju ali pa vztrajno zavrača sodelovanje pri reševanju težave. Podobno se lahko potrošnik na Švedskem sklicuje na neposredno odgovornost proizvajalca samo, če je prodajalec v stečaju, če je prenehal poslovati ali pa ga ni mogoče izslediti.

Nekatere države članice, ki niso uvedle neposredne odgovornosti proizvajalca, premišljujejo o uvedbi tega predpisa (npr. Madžarska) ali pa so uvedle predpise s podobnim učinkom (npr. Slovenija).

14. MOžNI UčINEK

Zainteresirane strani in države članice imajo različna mnenja o učinku neposredne odgovornosti proizvajalca na raven varstva potrošnikov in notranji trg. Večina držav članic in številne zainteresirane strani menijo, da neposredna odgovornost proizvajalca dejansko ali potencialno izboljšuje varstvo potrošnikov. Po njihovem mnenju neposredna odgovornost proizvajalca potrošniku omogoča uporabo pravnih sredstev, če prodajalec ne more (ali noče) rešiti potrošnikove pritožbe. Predstavlja pomembno „varovalko“ za potrošnike. Nekatere države članice menijo, da proizvajalec pogosto lažje uskladi blago s pogodbo kot prodajalec. Po drugi strani pa manjšina držav članic in zainteresiranih strani meni, da neposredna odgovornost proizvajalca ne bi izboljšala varstva potrošnikov, temveč bi povzročila negotovost glede zadevne zakonodaje in zavlekla rešitev potrošnikove pritožbe.

Države članice in zainteresirane strani imajo različno mnenje o možnem učinku neposredne odgovornosti proizvajalca na odnos potrošnika do čezmejnega nakupovanja. Številni anketiranci menijo, da bi neposredna odgovornost proizvajalca potrošnike spodbudila k čezmejnemu nakupovanju, saj bi se jim bilo lažje obrniti na predstavnika proizvajalca v matični državi kot pa na prodajalca v drugi državi. Potrošnikom bi bilo lažje poiskati proizvajalca kot prodajalca blaga, saj je na oznaki običajno naveden prodajalec. Nasprotno pa drugi anketiranci poudarjajo, da neposredna odgovornost proizvajalca ne bo vplivala na odnos potrošnikov do notranjega trga, ker nanj v veliki meri vplivajo gospodarski dejavniki. Poleg tega nekateri trdijo, da lahko uvedba neposredne odgovornosti proizvajalca vpliva na razmerje med različnimi členi v distribucijski verigi in spodbudi prodajalce, da krivdo za napake preložijo na proizvajalca (ali koga drugega v verigi). Poleg tega bi to bilo v nasprotju z načelom pravnih razmerij med neposrednimi stranmi v pogodbi.

Znatno število zainteresiranih strani in številne države članice menijo, da bi neposredna odgovornost proizvajalca privedla do precejšnje obremenitve podjetij, saj bi proizvajalci morali razviti sisteme za obravnavo pritožb in zagotoviti finančna sredstva za primere takšne odgovornosti. Države članice, ki so neposredno odgovornost proizvajalca že uvedle, in manjšina zainteresiranih strani niso enakega mnenja in poudarjajo, da člen 4 Direktive že določa odgovornost proizvajalca. Poleg tega so po njihovem mnenju primeri uporabe neposredne odgovornosti proizvajalca tako redki, da ne predstavljajo resne obremenitve za podjetja.

15. SKLEPI

Obstoj različnih režimov neposredne odgovornosti proizvajalca je potencialna težava za notranji trg. Vendar Komisija na tej stopnji ne more oblikovati končnih sklepov. Ni dovolj dokazov, da bi se lahko ugotovilo, ali pomanjkanje predpisov EU o neposredni odgovornosti proizvajalca negativno učinkuje na zaupanje potrošnika v notranji trg. Zato se je Komisija odločila, da ne bo sestavila nobenega predloga in bo vprašanje nadalje preučila v okviru Zelene knjige.

PRILOGA I

RAZPREDELNICA NACIONALNIH IZVEDBENIH UKREPOV DRžAV čLANIC

Država članica | Izvedbeni ukrepi, poznani Komisiji 1. aprila 2006 | Datum začetka veljavnosti zakonodaje |

Österreich | Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (ABGB), konsolidiert durch das “Gewährleistungsrecht-Änderungsgesetz” BGBl. Nr. 48/2001, Teil I, 08/05/2001, p. 1019 Konsumentenschutzgesetz (KSchG), BGBl 1979/140 | 1.01.2002 |

Belgique | Loi relative à la protection des consommateurs en cas de vente de biens de consommation, référence de publication du 21/09/2004, page: 68384-68388, num.: Moniteur Belge Entrée en vigueur : 01/01/2005 | 1.05.2005 |

България | Закон за защита на потребителите, публикуван в Държавен вестник бр. 99 от 9.12.2005 г. | 10.06.2006 |

Κypros | Ο περί Ορισµένων Πτυχών της Πώλησης Καταναλωτικών Αγαθών και των Συναφών Εγγυήσεων Νόµος του 2000. ( Ν. 7(Ι)/2000) | 28.01.2000 |

Česká republika | Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník ve znění zákona č. 367/2000 Sb., Coll.Laws (CZ) 200 No 99 Zákon č. 22/1997 Sb. o technických požadavcích na výrobky ve znění zákona č. 226/2003 Sb. Zákon o obecné bezpečnosti výrobků č. 102/2001 Sb. | 1.01.2001 |

Danmark | Lovbekendtgørelse nr. 237/2003 om køb | 28.03.2003 |

Eesti | Tarbijakaitseseadus, Riigi Teataja 1994, No.12, p. 13 Võlaõigusseadus, Riigi Teataja 2002, No. 53, p. 336 | 15.04.2004 |

Suomi | Kuluttajansuojalaki 20.1.1978/38 | ni podatkov |

France | Code de Consommation, Loi n° 89-421 du 23 juin 1989 relative à l’information et à la protection des consommateurs ainsi qu’à diverses pratiques commerciales Ordonnance n. 2005-136 du 17 février 2005 relative à la garantie de la conformité du bien au contrat due par le vendeur au consommateur. | 18.02.2005 |

Deutschland | Bürgerliches Gesetzbuch (BGB), BGBl. I 2002, 42 Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch, BGBl. I 1994, 2494 Produkthaftungsgesetz (ProdHaftG), BGBl. I 1989, 2198 Zivilprozessordnung (ZPO) BGBl. I 1950, 533 | 1.01.2002 |

Ellás | Nomos 2251/94 Prostasia ton katanaloton, FEK A’ 191/16.11.1994 ΑΣΤΙΚΟΣ ΚΩ∆ΙΚΑΣ, A –151/1946 | 21.08.2001 |

Magyarország | 1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről 151/2003. (IX. 22.) Korm. Rendelet az egyes tartós fogyasztási cikkekre vonatkozó kötelező jótállásról, Magyar Közlöny 2003/109 (X.22.) 1997. évi CLV tv. A fogyasztóvédelemről, Magyar Közlöny 1997/119. (XII.23.) | 1.07.2003 |

Ireland | European Communities (Certain Aspects of the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees) Regulation 2003, S.I. no. 11 of 2003 | 22.01.2003 |

Italia | Decreto Legislativo 6 settembre 2005, n. 206 "Codice del consumo, a norma dell'articolo 7 della legge 29 luglio 2003, n. 229 ex Decreto Legislativo 2 febbraio 2002, n. 24 "Attuazione della direttiva 1999/44/CE su taluni aspetti della vendita e delle garanzie di consumo" | 23.10.2005 |

Latvija | Patērētāju tiesību aizsardzības likums, Latvijas Vēstnesis 1999 No. 104/105 | ni podatkov |

Lietuva | Lietuvos Respublikos Civilinis Kodeksas, Valstybės Zinios 2000, 6d, Nr. 74 Lietuvos Respublikos Vartotojų Teisių Gynimo Įstatymas, Valstybės Zinios 2004 72-2496 | 30.04.2004 |

Luxembourg | Loi du 21 avril 2004 relative à la garantie de conformité due par le vendeur de biens meubles corporels, Mémorial 2004 No. 60 Loi du 25 août 1983 relative à la protection juridique du consommateur, Mémorial 1983, p. 1494 | 1.01.2005 |

Malta | Att dwar l-Affarijiet tal-Konsumatur Kapitlu 378 tal-Ligijiet ta’ Malta, L.M. 2002, 378 | 15.10.2002 |

Nederland | Burgerlijk Wetboek, Boek 7, Titel, Stb (NL) 2004, no. 553 | 1.05.2003 |

Polska | Ustawa z 27 lipca 2002 r. o szczegółowych warunkach sprzedaży konsumenckiej oraz o zmianie Kodeksu cywilnego | 1.01.2003 |

Portugal | Decreto-Lei n.º 67/2003, de 8 de Abril, Diário da República, I Série-A, n.º 83, 2003.04.08, pp. 2280 et ss. Código Civil (aprovado pelo Decreto-Lei n.º 47 344, de 25 de Novembro de 1966) | 9.04.2003 |

Romania | Lege privind vânzarea produselor şi garanţiile asociate acestora no. 449/2003 (O.J. 812/18.11.2003) | 1.01.2007 |

Slovenska republika | Zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník v znení neskorších predpisov Zákon č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov Zákon č. 97/1963 Zb. o medzinárodnom práve súkromnom a procesnom v znení neskorších predpisov | ni podatkov |

Slovenija | Zakon o varstvu potrošnikov (ZVPot ), UL RS (Uradni list RS) 20/1998 (25/1998 – popr.), UL RS (Uradni list RS) 23/1999, 110/2002, 51/2004 | ni podatkov |

España | Ley 23/2003, de garantías en la venta de bienes de consumo, BOE, No. 165, 11.07.2003, p. 27160 et seqq | 11.09.2003 |

Sverige | Konsumentköplag (1990:932) ändrad genom SFS 2002:587, SFS Lag 1990 No. 932 | 1.07.2002 |

United Kingdom | Sale of Goods Act 1979 Supply of Goods (Implied Terms) Act 1973 Supply of Goods and Services Act 1982 The Sale and Supply of Goods to Consumers Regulations 2002 | 31.03.2003 |

PRILOGA II

DIREKTIVE NA PODROčJU VARSTVA POTROšNIKOV, ZA KATERE SE IZVAJA PREGLED

Direktiva Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, UL L 372, 31.12.1985, str. 31.

Direktiva Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih, UL L 158, 23.6.1990, str. 59.

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, UL L 95, 21.4.1993, str. 29.

Direktiva 94/47/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 1994 o varstvu potrošnikov v zvezi z nekaterimi vidiki pogodb o nakupu pravice do uporabe nepremičnin na podlagi časovnega zakupa, UL L 280, 29.10.1994, str. 83.

Direktiva 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo, UL L 144, 4.6.1997, str. 19.

Direktiva 98/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 o varstvu potrošnikov pri označevanju cen potrošnikom ponujenih proizvodov, UL L 80, 18.3.1998, str. 27.

Direktiva 98/27/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 1998 o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov, UL L 166, 11.6.1998, str. 51.

Direktiva 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij, UL L 171, 7.7.1999, str. 12.

[1] UL L 171, 7.7.1999, str. 12.

[2] UL L 157, 21.6.2005, str. 11.

[3] COM(2006) 744 konč.

[4] V Prilogi II je seznam direktiv, ki so predmet pregleda.

[5] V Sloveniji razveljavitev pogodbe ni možna, če prodajalec ni imel vsaj razumno dovolj časa, da ponudi popravilo.

[6] To vprašanje obravnava Sodišče Evropskih skupnosti v zadevi C-404/06, (še nerešeno).

[7] Francija je verjetno uvedla neposredno odgovornost proizvajalca, vendar vprašalnika ni izpolnila.