SL Uradni list Evropske unije C 21/26

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o 28. režimu – alternativni možnosti za manj zakonodaje na ravni Skupnosti (mnenje na lastno pobudo)

2011/C 21/05

Poročevalec: g. PEGADO LIZ

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 16. julija 2009 sklenil, da v skladu s členom 29(2) poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

28. režim – alternativna možnost za manj zakonodaje na ravni Skupnosti.

Strokovna skupina za enotni trg, proizvodnjo in potrošnjo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 30. marca 2010.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 463. plenarnem zasedanju 26. in 27. maja 2010 (seja z dne 27. maja) s 124 glasovi za, 8 glasovi proti in 20 vzdržanimi glasovi.

1. Ugotovitve in priporočila

1.1 Civilna družba je zadnje čase ob številnih priložnostih in na številnih prireditvah sprožila vprašanje, ali bi bilo mogoče sprejeti neobvezni režim kot alternativo tradicionalnemu načinu usklajevanja zakonodaje na posebnih področjih, s katerim bi popolnoma uredili nekatere vrste pravnih razmerij, tj. civilnopravnih pogodb.

1.2 Poleg tega se je v različnih dokumentih Komisije in EP začela omenjati možnost uporabe t. i. 28. režima, večinoma v zvezi s pomembnimi zadevami, kjer je pričakovati, da želena popolna uskladitev ne bo enostavna ali je sploh ne bo mogoče doseči.

1.3 EESO je v nekaj mnenjih izrazil podporo globlji raziskavi tega mehanizma in njegove možne uporabe na posebnih področjih.

1.4 Razen nalog, ki se jih je EESO lotil v mnenju na lastno pobudo o evropski zavarovalni pogodbi (1) in ki jih je izvedla projektna skupina za ponovno formuliranje evropskega zavarovalnega pogodbenega prava („Restatement of European Insurance Contract Law“), ki je v okviru priprav skupnega referenčnega okvira nedavno objavila delo Načela evropskega zavarovalnega pogodbenega prava („Principles of European Insurance Contract Law“ – PEICL), je evropski zakonodajalec v le malo primerih uporabil podoben pristop na področju prava družb, intelektualne lastnine in mednarodnega prava.

1.5 Toda doslej še ni bilo globlje razprave o pravni naravi, predmetu, pravnem okviru, področju uporabe, prednostih in težavah takega instrumenta ter o njegovem možnem prispevku k dokončnemu oblikovanju enotnega trga.

1.6 Za ta poseben namen in v skladu s svojim mnenjem o proaktivnem pristopu k pravu (2) je EESO sklenil, da pripravi to mnenje na lastno pobudo, organiziral je tudi javno obravnavo, kjer so predstavniki zainteresiranih strani, akademskih krogov, javnih uradov iz različnih držav članic in Komisije imeli priložnost izraziti svoja stališča.

1.7 Ob upoštevanju večine pisnega gradiva in stališč, izraženih v zadnjih nekaj letih, zlasti na javni obravnavi, je EESO prišel do spoznanja, da je treba pri opredelitvi in oblikovanju neobveznega režima, ki ponuja prednosti v smislu „boljše zakonodaje“ in enostavnejšega, razumljivega in uporabniku prijaznega zakonodajnega okolja, pretehtati nekatere temeljne parametre.

1.8 Zato bi moral neobvezni režim:

a) imeti zasnovo „2. režima“ v vsaki državi članici, ki bi strankam zagotovil možnost izbire med dvema režimoma nacionalnega pogodbenega prava;

b) biti opredeljen na ravni EU in uveljavljen z njenimi pravnimi predpisi;

c) omogočiti interakcijo med strankami v procesu priprave pogodb;

d) vsebovati določbe obveznega prava, ki bi zagotavljale visoko stopnjo zaščite šibkejše stranke, vsaj podobne tistim, ki jih zagotavljajo obvezni predpisi EU ali nacionalne zakonodaje, in bi se uporabile po potrebi;

e) omejiti možnost, da bi stranke lahko v celoti izbrale instrument, in tako preprečiti možnost selektivnosti.

1.9 EESO je predlagal nekaj novih smeri za prihodnjo razpravo o možni pravni podlagi za izvajanje tega zakonodajnega mehanizma, pri tem pa upošteval, da bi lahko bila izbira pravne podlage odvisna od področja uporabe.

1.10 EESO je pripravil pregled številnih prednosti uporabe tega instrumenta, na primer:

a) strankam bi omogočil, da bi lahko po vsej Evropski uniji poslovale preko pogodbe na podlagi enotnega režima pogodbenega prava. Ovire enotnega trga, kot so pravna tveganja in stroški, ki nastajajo zaradi razlik v nacionalnih pravnih sistemih, bi bile samodejno odstranjene;

b) odločitev o njegovi uporabi bi bila prepuščena trgu in bi se uporabil le, če bi zainteresirani stranki menili, da predstavlja prednost;

c) posamezna pravna kultura vsake države članice bi ostala nedotaknjena, kar bi povečalo njegovo politično sprejemljivost;

d) če bo dobro pripravljen in se bo izvajal s predpisi EU, bi ga stranke lahko uporabile tudi v čisto notranjih zadevah;

e) sodišča ga ne bi mogla obravnavati kot izbrane „tuje“ zakonodaje. Tako bi se uporabila načela, kot je „iura novit curia“, in dostop do nacionalnih vrhovnih sodišč in Sodišča EU bi bil neomejen, kar se pri uporabi tuje zakonodaje ali splošnih načel ne zgodi pogosto; prav tako institucije, ki ponujajo izvensodne postopke pritožbe in druga pravna sredstva, ne bi mogle zavrniti primera z argumentom, da je to primer tuje zakonodaje.

1.11 EESO se dobro zaveda nekaterih težav pri njegovem izvajanju:

a) združljivost neobveznega instrumenta in mednarodnega zasebnega prava EU, vsaj kar zadeva predpise nacionalnega javnega reda (Javni red – člen 21, Rim I, Uredba 593/2008);

b) tudi za neobvezen sektorski instrument je potrebna vrsta splošnih načel zasebnega prava;

c) z neobveznim instrumentom, ki zajema le zadeve zasebnega prava, ni možno reševati problemov davčnega prava;

d) potrošniki morajo biti ustrezno informirani o pravni naravi, prednostih in slabostih neobveznega instrumenta;

e) 28. režim se ne bo smel uporabljati pri delovnem pravu ali pri delovnih pogodbah, ki veljajo v državah članicah.

1.12 Zato je EESO prepričan, da bo razpravo treba poglobiti in razširiti na več ravni – akademske kroge, zainteresirane strani (strokovnjaki, potrošniki itd.), raziskovalne institute in institucije EU, predvsem v okviru izvajanja „boljše zakonodaje“ – glede prispevka k dosegi enotnega trga.

1.13 EESO zato poziva Komisijo, da to zadevo preuči tako teoretično kot praktično, da bo lahko opredelila pogoje za njegovo izvedljivost in uporabnost.

1.14 EESO priporoča tudi, da Komisija ali EP v svojih predhodnih ocenah učinka upoštevata „možnost“ sprejetja 28. režima za vsako novo zakonodajno pobudo; ista ocena bi morala veljati za predloge, ki so že v pripravi, začenši s tekočim pregledom direktive o paketnih potovanjih. S tovrstno oceno bi morali skrbno preučiti morebitni učinek neobvezne zakonodaje na sedanje obvezne predpise nacionalnih zakonodaj. Oceniti je treba tveganje njegove uporabe z namenom izogibanja obveznim nacionalnim predpisom v škodo šibkejših strank.

2. Uvod – namen tega mnenja

2.1 Boljša priprava zakonodaje in, kadar je mogoče, manj predpisov sta eden od ciljev enotnega trga. Vse pobude v okviru priprave boljše zakonodaje, ki sta jih pripravila Komisija in Evropski parlament in ki jih je EESO v več mnenjih v celoti podprl, so bile namenjene iskanju najboljših načinov, s katerimi bi zakonodajno okolje postalo prijaznejše do uporabnika in razumljivejše za podjetja, delavce in potrošnike.

2.2 Sorazmerno nova ideja o boljšem in doslednejšem načinu urejanja pomembnih zadev na ravni EU se je prvič pojavila v mnenju EESO o evropski zavarovalni pogodbi (3). V tem mnenju je bilo predlagano, da bi morala zakonodaja o evropski zavarovalni pogodbi temeljiti na neobveznem sistemu, ki bi zagotovil alternativo usklajevanju različnih nacionalnih zakonov.

2.3 V okviru skupnega referenčnega okvira je skupina za ponovno formuliranje evropskega zavarovalnega pogodbenega prava razvila in Komisiji predstavila doslej edini strukturirani predlog za vzorec neobveznega instrumenta v EU.

2.4 V zadnjih letih so pravniki, akademiki in nekateri akterji civilne družbe na številnih dogodkih predlagali, da bi ta metoda lahko bila uporabna alternativa klasičnemu načinu usklajevanja na posebnih področjih, kot sta pokojninski sistem ali finančne storitve.

2.5 Komisija se je postopoma začela sklicevati na možnost uporabe metode 28. režima na različnih področjih, EESO pa je to v številnih mnenjih podprl (4).

2.6 Vendar je treba zamisel, pravno naravo in okvir za njegovo uporabo še ustrezno opredeliti; zlasti je pomembno dokazati, da to ni zgolj izvedljivo, temveč tudi zagotavlja prednosti v smislu „boljše priprave zakonodaje“ in enostavnega, razumljivega in uporabniku prijaznega zakonodajnega okolja. To je cilj tega mnenja na lastno pobudo.

3. Zasnova 28. režima

3.1 Pravna narava in značilnosti

3.1.1 Izraza „28. režim“ in „neobvezni instrument“, ki se pogosto uporabljata kot sinonima, poskušata evropskemu pogodbenemu ali zasebnemu pravu dati grafično podobo, ki ne bi prevladala nad nacionalnim pravom, temveč bi zagotovila alternativo, ki bi jo pogodbene stranke uporabljale po presoji.

3.1.2 Čeprav se redno uporablja v nekaterih dokumentih institucij EU in večini objavljenih člankov o tej temi, je izraz „28. režim“ lahko nekoliko zavajajoč, ker ga je mogoče zamenjati za režim „tuje“ zakonodaje v nasprotju z „nacionalnim“ pogodbenim pravom 27 držav članic, ki se lahko šteje kot „domača“ zakonodaja.

3.1.3 Zato utegne biti bolj ustrezno govoriti o „2. režimu“ (5) zasebnega prava v vseh državah članicah. Ta izraz pojasnjuje, da bi evropski neobvezni instrument prodrl v nacionalno zakonodajo držav članic kot vsak drug vir evropske zakonodaje. Ali na kratko: 2. režim bi strankam dal možnost izbire med dvema režimoma nacionalnega pogodbenega prava, tistega, ki ga je sprejel nacionalni zakonodajalec, in drugega evropskega zakonodajalca.

3.1.4 Tak „2. režim“ bi stranke lahko uporabljale za poslovanje po vsej Evropski uniji. Tako pogodbene stranke ne bi imele opravka z nacionalnimi pravnimi režimi 27 držav članic, temveč bi njihovo poslovanje lahko temeljilo na skupnem evropskem režimu zasebnega prava. To bi bilo smiselno tudi zato, ker nobeni od pogodbenih strank ne bi bilo treba sprejeti uporabe zakonodaje, ki je zanjo tuja.

3.1.5 „2. režim“ bi bil posebej smiseln na področjih, kjer mednarodno zasebno pravo (Rim I) strankam prepoveduje ali omejuje prosto izbiro zakonodaje, kot npr. v prevoznih (člen 5, Rim I), potrošniških (člen 6, Rim I), zavarovalnih pogodbah (člen 7, Rim I) in pogodbah o zaposlitvi (člen 8, Rim I). Neobvezni instrument bi lahko veljal tudi za mednarodne obvezne določbe (člen 9, Rim I), pod pogojem, da dovolj upošteva splošni interes, ki ga varujejo take določbe (6). Vendar se 2. režim ne bo smel uporabljati pri delovnem pravu ali pri delovnih pogodbah, ki veljajo v državah članicah Evropske unije.

3.1.6 Tako bi „2. režim“ omogočal poslovanje v celotni Skupnosti na podlagi enega in istega režima pogodbenega prava tudi na področjih, kjer mednarodno zasebno pravo predvideva obvezno uporabo predpisov za zaščito šibkejše stranke.

3.1.7 Tovrstni neobvezni instrument je omenjen v uvodni izjavi 14 Rima I, ki pravi: „Če bi Skupnost v ustreznem pravnem aktu določila pravila materialnega pogodbenega prava, …, ta akt lahko predvidi, da se pogodbeni stranki lahko odločita, da se uporabljajo ta pravila.“

3.1.8 Ker bi bil neobvezni instrument 2. režim pogodbenega prava v vsaki državi članici, bi lahko bil na izbiro tudi v „popolnoma notranjih zadevah“. Rezultat bi bil, da bi podjetniki lahko opravljali vse posle – notranje in mednarodne – na podlagi 2. režima, ki bi pomagal še bolj zmanjšati pravne stroške poslovanja.

3.1.9 Druga značilnost „2. režima“ bi bilo dejstvo, da sodišča neobveznega instrumenta ne bi mogla obravnavati kot izbrane „tuje“ zakonodaje. Tako bi se uporabila načela, kot je „iura novit curia“, in dostop do nacionalnih vrhovnih sodišč bi bil neomejen, kar se pri uporabi tuje zakonodaje ali splošnih načel ne zgodi pogosto. Prav tako institucije, ki ponujajo izvensodne postopke pritožbe in druga pravna sredstva, ne bi mogle zavrniti primera z argumentom, da je to primer tuje zakonodaje. Na primer nemški zavarovalni ombudsman lahko v skladu s svojim kodeksom ravnanja zavrne obravnavo pritožbe, če jo je treba dokončno obravnavati po tuji zakonodaji (7). Evropski neobvezni instrument pa bi bil „2. režim“ pogodbenega prava v vsaki državi članici in ga zato nemški zavarovalni ombudsman ne bi mogel obravnavati kot „tujo“ zakonodajo.

3.1.10 Nenazadnje bi neobvezni instrument evropskega zakonodajalca v okviru predhodnega odločanja obravnavalo Sodišče EU, ki bi varovalo enotno uporabo neobveznega instrumenta na sodiščih držav članic EU (8).

3.2 Neobvezno pogodbeno pravo in zaščita šibkejše stranke

3.2.1 Zgoraj opisani „2. režim“ bi odprl možnost izbire, ki je ne bi omejevali obvezni predpisi nacionalne zakonodaje, pod pogojem, da dovolj upošteva splošni interes, ki ga varujejo taki predpisi. Tako se oblikuje zahteva po zagotovitvi, da se zaščita šibkejše stranke, zlasti potrošnikov, ne bo zmanjšala (9), in da se „2. režim“ ne bo uporabljal za izogibanje obveznim predpisom nacionalne zakonodaje.

3.2.2 To je mogoče zagotoviti na tri načine:

a) „2. režim“ bi moral predvsem sam zagotoviti obvezne predpise in visoko raven zaščite šibkejše stranke (10);

b) preprečiti je treba kakršno koli izključevanje posameznih določb „2. režima“ s sporazumom, da ne bi prišlo do „kombiniranja“ nacionalne zakonodaje in „2. režima“ in s tem do izbire najbolj ugodnih standardov iz posameznih virov zakonodaje;

c) potrošnik bi moral biti obveščen o neobveznih instrumentih prek splošnih potrošniških informacij, ki jih zagotavljajo potrošniške organizacije ter predpogodbena dolžnost podjetnika, da obvesti potrošnika, da je ponujena pogodba predmet neobveznega instrumenta.

3.2.3 Posledica tega bi bila, da možnost uporabe „2. režima“ močnejše stranke ne bi spodbujala, da bi pogodbenemu partnerju predlagala manj zaščitniško pravo. Namesto tega bi možnost uporabe pogodbenih pogojev po vsej Skupnosti brez prilagajanja nacionalni zakonodaji, toda na podlagi „2. režima“, spodbudila njegovo uporabo, saj bi „2. režim“ sam zagotovil višjo raven zaščite šibkejše stranke kot povprečna zakonodaja držav članic.

3.2.4 Neobvezni instrument, ki uvaja visoko stopnjo zaščite potrošnika, bo ponudil prednost potrošniku, saj je proizvode na evropskem trgu na podlagi neobveznega instrumenta mogoče lažje primerjati. Tako lahko neobvezni instrument dejansko poveča preglednost.

3.3 Pravna podlaga in oblika neobveznega instrumenta

3.3.1 V zvezi s sprejetjem tega instrumenta pristojnost EU ostaja ključna tema pri razpravi o njegovi pravni naravi in značilnostih. Nekateri avtorji menijo, da bi člen 81 PDEU (prejšnji člen 61(c) in člen 65 PES) lahko služil kot pravna podlaga, kajti po njihovem je bistvena stopnja kolizije zakonov in ne stvarno pravo. EU torej potrebuje le zanesljivo podlago, da bodo stranke lahko izbrale instrument kot uporabno pravo, in zato se mora osredotočiti le na določbe za združljivost nacionalnih predpisov in predpisov mednarodnega zasebnega prava. Instrument, ki temelji na podlagi člena 81 PDEU, pa bi lahko zajel le „civilne zadeve s čezmejnimi posledicami“ in ne bi zavezoval Združenega kraljestva, Irske in Danske.

3.3.2 Drugi menijo, da je člen 352 PDEU (prejšnji člen 308 PES) najprimernejša podlaga za dodelitev oblasti ES za uveljavitev tovrstnega neobveznega instrumenta za dosego enega izmed ciljev, določenih v Pogodbah, kajti Pogodbe domnevno ne dajejo potrebnih pooblastil (11).

3.3.3 Vendar ne smemo izključiti možnosti uporabe člena 114 PDEU (prejšnji člen 95 PES), ker gre na nek način za „približevanje zakonov“, ki „neposredno vplivajo na vzpostavitev in delovanje skupnega trga“ in je namenjeno „doseganju ciljev iz člena 26“ (prejšnji člen 14 PES). Poleg tega, če ima evropski zakonodajalec pooblastilo za približevanje nacionalnega pogodbenega prava na podlagi člena 114 PDEU, bi moral imeti možnost uveljaviti neobvezni instrument, ki navsezadnje manj posega v nacionalne režime in je potemtakem boljša izbira v skladu z načelom subsidiarnosti.

3.3.4 Novi člen 118 PDEU daje posebno pravno podlago. Toda njegovo področje uporabe je omejeno na pravice intelektualne lastnine.

3.3.5 Za zagotovitev največje možne enotnosti bi tak instrument moral biti urejen z uredbo (člen 288(2) PDEU). Kot tak bi sestavljal del stvarnega prava vsake države članice in bi se uporabljal le, če bi se za zadevno pogodbo lahko uporabila zakonodaja države članice v skladu s kolizijo zakonov iz Rima I. Zagotoviti bi moral celovito ureditev in ne le najmanjši izbor standardov.

3.3.6 Na vsak način je treba oceniti združljivost vsakega neobveznega instrumenta z načelom subsidiarnosti.

3.4 Vsebina

3.4.1 Prihodnji neobvezni instrument bi moral biti sestavljen iz splošnega dela, ki bi urejal njegovo neobvezno uporabo, in posebnega dela, ki bi zagotovil stvarno ureditev pravnih področij, ki bi jih zajemal.

3.4.2 Neobvezni instrument bi lahko bil strukturiran takole:

Prvo poglavje: Splošne določbe

Prvo poglavje, ki bi imelo le štiri ali pet členov (12), bi opredelilo področje uporabe neobveznega instrumenta in določilo možnosti, ki jih imajo stranke. V tem poglavju bi bili določeni predpisi, ki so obvezni (zlasti predpisi za zaščito šibkejše stranke). Nazadnje bi moralo prepovedati uveljavljanje nacionalne zakonodaje in namesto tega zagotoviti, da se vrzeli zapolnijo z uveljavitvijo splošnih načel, ki so skupna vsem zakonodajam držav članic (13).

Drugo poglavje: Posebne določbe

Drugo poglavje bi zagotovilo stvarne predpise na pravnih področjih uporabe neobveznega instrumenta.

3.5 Prednosti in težave

3.5.1 Neobvezni instrument bi pogodbenim strankam omogočil predvsem poslovanje po vsej Evropski uniji na podlagi enega samega pogodbenopravnega režima. Ovire notranjemu trgu, kot so pravna tveganja in stroški, ki za potrošnike ali podjetja nastajajo zaradi razlik v nacionalnih pravnih sistemih, bi bile odstranjene (14).

3.5.2 Nadalje bi neobvezni instrument ponudil prednosti v primerjavi s poenotenjem ali usklajevanjem nacionalne zakonodaje.

3.5.2.1 Prvič, neobvezni instrument prepušča odločitev o njegovi uporabi trgu. Zagotovo bo uporabljen le, če pogodbene stranke menijo, da prinaša prednosti. Pričakovati je, da bodo neobvezne instrumente uporabljali mednarodni akterji na trgu, lokalni akterji pa bodo prihranili stroške prenosa v nacionalno zakonodajo, zlasti ponovno pripravo pogodbenih pogojev, da se jih prilagodi novemu evropskemu režimu.

3.5.2.2 Drugič, individualnost pravne kulture vsake države članice bi ostala nedotaknjena. To bi povečalo politično sprejemljivost neobveznega instrumenta. Isti argument velja za pravnike v vsaki državi članici, kajti ti bodo verjetno nasprotovali nadomestitvi tradicionalnih predpisov z evropskim pogodbenim pravom. Toda ne bi imeli razloga za nasprotovanje neobveznemu instrumentu, ki bi nacionalno pravo pustil nedotaknjeno.

3.5.3 Poleg tega „2. režimi“ že obstajajo (glej točko 3.6.3). To jasno kaže, da nacionalni ustavni zakoni ne predstavljajo težav glede neobveznih instrumentov.

3.5.4 Toda zaradi oblikovanja neobveznega instrumenta v pogodbenem pravu ali na drugih področjih zasebnega prava lahko pride do tehničnih problemov. Seveda ni enostavno ustvariti izbire in urediti razmerja dveh vzporedno obstoječih vrst pogodbenega prava. Vendar kot kaže osnutek morebitnega prihodnjega neobveznega instrumenta, je tehnične probleme mogoče rešiti.

3.6 Podobni instrumenti

3.6.1 Neobvezni instrumenti že obstajajo, tako na globalni kot na evropski ravni.

3.6.2 Na globalni ravni obstajajo na primer Konvencija Združenih narodov o pogodbah o mednarodni prodaji blaga (1980) (15), Konvencija UNDROIT o mednarodnem faktoringu (16) in Konvencija o mednarodnem finančnem leasingu (17). Te konvencije dopuščajo možnost neuporabe (18).

3.6.3 Nekaj neobveznih instrumentov obstaja tudi na evropski ravni:

— uredbe o ustanovitvi evropskih družb, kot so uredbe o evropski družbi (19), o evropskem gospodarskem interesnem združenju (20) ali o evropski zadrugi (21);

— uredbe o uvedbi evropskih intelektualnih pravic, kot sta uredba o znamki Skupnosti (22) in uredba o patentu Skupnosti (23);

— uredbe, ki ponujajo evropske civilne postopke, kot sta uredba o evropskih plačilnih nalogih (24) in uredba o evropskih postopkih v sporih majhne vrednosti (25).

Predlagani so nadaljnji neobvezni instrumenti, med njimi evropsko potrdilo o dedovanju (26). Te uredbe ali predlogi evropske instrumente dodajajo instrumentom nacionalne zakonodaje.

4. 28. režim in boljša zakonodaja

4.1 Dokončno oblikovanje enotnega trga

4.1.1 Neobvezni instrument bi trdno podprl delovanje enotnega trga in predstavlja najpopolnejšo obliko prostovoljnega usklajevanja v skladu z načelom subsidiarnosti.

4.1.2 Poleg tega bo neobvezni instrument olajšal prosto gibanje potrošnikov in okrepil čezmejno mobilnost in konkurenčnost podjetij.

4.1.3 Uveljavitev Lizbonske pogodbe ne spremeni situacije glede oblikovanja neobveznega režima.

4.2 Evropsko pogodbeno pravo

4.2.1 Mreža za „skupna načela evropskega pogodbenega prava“ je nedavno končala osnutek skupnega referenčnega okvira (27) in ga predložila Komisiji. Seveda ti predpisi evropskemu zakonodajalcu služijo kot model, ki ga bo lahko uporabil za uveljavitev neobveznega instrumenta, kot se zavzema evropska komisarka Reding (28). Manjka le še predpis o neobvezni uporabi skupnega referenčnega okvira/skupnih načel v skladu z že obstoječim predlogom iz člena 1:102 dela PEICL (29).

4.3 Področja uporabe v prihodnosti

4.3.1 Potreba po neobveznem instrumentu je večja na področjih pogodbenega prava, kjer prevladujejo obvezni predpisi nacionalne zakonodaje, ki predstavljajo pravno oviro za delovanje enotnega trga (30). Na to je opozorila že Komisija v zvezi s finančnimi storitvami, vključno z zavarovanjem (31). Potemtakem so finančne storitve (bančništvo in zavarovalno pravo – pri tem bo predlog, ki se nanaša na slednje, izpopolnjen v skladu s skupnim referenčnim okvirom) lahko pomembno področje uporabe neobveznega instrumenta v prihodnosti, pri čemer je treba v vseh okoliščinah upoštevati zakonodajo o varstvu potrošnikov.

4.3.2 „28. režim“ bi bilo mogoče predvideti tudi za potrošniško prodajo (zlasti prodajo po internetu). Toda v zvezi s potrošniško prodajo je treba pozorno upoštevati razmerje med neobveznim instrumentom in predlogom direktive Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah potrošnikov (32).

4.3.3 Neobvezne instrumente je poleg področja pogodbenega prava mogoče sprejeti tudi na drugih področjih zasebnega prava: pravica do jamstva pri premičninah ali neopredmeteno blago sta nedvomno področji možne uporabe „28. režima“; predlog Komisije za evropsko potrdilo o dedovanju (33) kaže možno uporabo neobveznih instrumentov v dednem pravu; zakonodaja o skupnem premoženju zakoncev bi lahko bila še eno področje uporabe neobveznega instrumenta v prihodnosti.

4.3.4 Neobvezni instrument pa ni nujno potreben na področju splošnega pogodbenega prava. Osnutek skupnega referenčnega okvira, ki zajema splošno pogodbeno pravo, pravzaprav ni pripravljen kot neobvezni instrument. Toda avtorji osnutka skupnega referenčnega okvira v uvodu poudarjajo, da ga je mogoče uporabiti kot „osnovo za enega ali več neobveznih instrumentov“ (34). Ta predlog bi bilo mogoče uresničiti tudi omejevalno, tako da se splošne določbe osnutka skupnega referenčnega okvira vnesejo v neobvezni instrument, ki velja le za posebna področja pogodbenega prava. Tako bi se izognili zakonodajnim vrzelim, ki bi se nujno pojavile, če bi se uveljavile le določbe, značilne za posebne vrste pogodb.

5. Ugotovitve javne obravnave, ki jo je 6. januarja 2010 organizirala opazovalna skupina za enotni trg

5.1 Obstajajo že številne različice o temi 28. režima ali so predlagane v evropskem pravu družb, postopkovnem pravu za intelektualno lastnino in dednem pravu. Vse presegajo nacionalne omejitve, manj posegajo v nacionalno zakonodajo in udeležencem na trgu odpirajo nove priložnosti v čezmejnem trgovanju. Vendar mora 28. režim strogo upoštevati predpise za varstvo potrošnikov, hkrati pa biti bolj dosleden kot usklajevanje. Pokojnine so ključna tema 28. režima, saj približno 18 milijonov evropskih upokojencev živi v drugi državi članici. Nazadnje bi se 28. režim moral osredotočiti na zanesljive informacije in vzpostavljanje zaupanja (npr. pogodbe) in pripeljati do enostavnejših storitev in proizvodov (zlasti finančnih storitev). Na področju maloprodajnih finančnih storitev je treba dati prednost zakonodaji za boljše varstvo potrošnikov: kriza je pokazala potrebo po ureditvi vseh finančnih storitev, ki se ponujajo potrošnikom, in po ponudbi poenostavljenih finančnih storitev vsem potrošnikom, ki to želijo. Vendar politično soglasje, ki ga je treba doseči za možnost 28. režima in v zvezi z njegovo pravno podlago, ostaja na dnevnem redu. Ocena učinka Komisije bi morala sistematično preiskati možnost „neobveznega pristopa“, tj. sprejetja 28. režima, pri čemer bi le-ta lahko bil le odziv na posebne probleme in ne splošna alternativa pogodbenemu pravu.

V Bruslju, 27. maja 2010 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) UL C 157, 28.6.2005, str. 1.

(2) UL C 175, 28.7.2009, str. 26.

(3) UL C 157, 28.6.2005, str. 1.

(4) UL C 157, 28.6.2005, str. 1, poroč. Pegado Liz.; UL C 318, 23.12.2006, str. 200, poroč. Von Fürstenwerth; UL C 65, 17.3.2006, str. 134, poroč. Ravoet; UL C 309, 16.12.2006, str. 26, poroč. Iozia.; UL C 65, 17.3.2006, str. 13, poroč. Burani; UL C 27, 3.2.2009, str. 18, poroč. Grasso; UL C 151, 17.6.2008, str. 1, poroč. Iozia; UL C 175, 28.7.2009, str. 26, poroč. Pegado Liz.

(5) V zvezi z razumevanjem neobveznega instrumenta prim. Heissov uvod v „2nd regime“Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (eds.), Principles of European Insurance Contract Law (2009) I 45.

(6) Francoska narodna skupščina je nedavno sprejela informacijsko poročilo o potrošniških pravicah (poročevalka: ga. M. Karamanli), kjer je bilo predlagano, da se 28. evropski zakonodajni režim preizkusi v okviru uredbe Rim I.

(7) Glej Heissov uvod v: Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (eds.), Principles of European Insurance Contract Law (2009) I 47.

(8) Prav tam.

(9) Prof. Hesselink z univerze v Amsterdamu je v smislu socialne pravičnosti zapisal, da je „28. režim mogoče izbrati s pritiskom na modri gumb (…). Če bi osnutek skupnega referenčnega okvira postal neobvezni instrument v pogodbah B2C, to ne bi povzročilo socialnega dampinga. (…) Izbira skupnega referenčnega okvira, če bi ga evropski zakonodajalec dovolil, bi lahko ustvarila pozitivno situacijo za vse stranke pogodb B2C.“

(10) Glej Heiss/Downes, Non-Optional Elements in an Optional European Contract Law: Reflections from a Private International Law Perspective, ERPL 13 (2005) 693 (699).

(11) Hesselink/Rutgers/de Booys, The Legal Basis for an Optional Instrument on European Contract Law, Centre for the Study of European Contract Law Working Paper No. 2007/04.

(12) Na podlagi vzorca v delu Principles of European Insurance Contract Law (PEICL) in kot predmet nadaljnjih razprav.

(13) Da bi se izognili zmedi, je primerno opredeliti ta splošna načela ali uveljaviti splošne predpise, ki se lahko uporabijo za vse vrste pogodb, zajete v delu „Principles, definitions and model rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR, Book I-III, outline edition 2009)“, če in ko jih bo priznal ali uveljavil pravni instrument EU.

(14) Glej npr. Basedow, Ein optionales Europäisches Vertragsgesetz: Opt-in, opt-out, wozu überhaupt? (Neobvezna evropska pogodbena zakonodaja: uporabiti, ne uporabiti, čemu sploh?), Zeitschrift für Europäisches Privatrecht 2004, 1.

(15) Besedilo je na voljo na www.uncitral.org.

(16) Prav tam.

(17) Prav tam.

(18) Glej člen 6 Konvencije Združenih narodov o pogodbah o mednarodni prodaji blaga, člen 3 Konvencije UNDROIT o mednarodnem faktoringu in člen 5 Konvencije UNDROIT o mednarodnem finančnem leasingu.

(19) Uredba Sveta (ES) št. 2157/2001 z dne 8. oktobra 2001 o statutu evropske družbe (SE), UL L 294, 10.11.2001, str. 1.

(20) Uredba Sveta (EGS) št. 2137/85 z dne 25. julija 1985 o Evropskem gospodarskem interesnem združenju (EGIZ), UL L 199, 31.7.1985, str. 1.

(21) Uredba Sveta (ES) št. 1435/2003 z dne 22. julija 2003 o statutu evropske zadruge (SCE), UL L 207 z dne 18.8.2003, str. 1.

(22) Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 iz februarja 2009 o znamki Skupnosti, UL L 78, 24.3.2009, str. 1.

(23) Uredba je bila sprejeta 4. decembra 2009, vendar še ni bila objavljena v Uradnem listu.

(24) Glej uvodno izjavo 10 Uredbe (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog, UL L 399, 30.12.2006, str. 1, kakor je bila spremenjena).

(25) Glej uvodno izjavo 8 Uredbe (ES) št. 861/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o uvedbi evropskega postopka v sporih majhne vrednosti, UL L 199, 31.7.2007, str. 1.

(26) Glej poglavje VI predloga uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin v zapuščinskih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju, COM(2009) 154 konč.

(27) Glej Bar/Clive/Schulte-Nölke et al. (eds.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) Outline Edition (2009); osnutek skupnega referenčnega okvira za zavarovanje se nahaja v Basedow/Birds/Clarke/Cousy/Heiss (eds.), Principles of European Insurance Contract Law (2009).

(28) Med zaslišanjem Viviane REDING, kandidatke za evropsko komisarko, pristojno za pravosodje, temeljne pravice in državljanstvo, Evropski parlament, 7.1.2010.

(29) Člen 1:102 Principles of European Insurance Contract Law (PEICL), ki obravnava neobvezno uporabo, pravi, da načela evropskega zavarovalnega prava veljajo, če se stranke ne glede na omejenost izbire zakonodaje v okviru mednarodnega zasebnega prava sporazumejo, da za njihovo pogodbo veljajo ta načela. (Basedow, The Optional Application of the Principles of European Insurance Contract Law, v Fuchs (ed.), European Contract Law, - ERA Forum Special Issue 2008 vol 9, 111). (Op. prev.: Delo ni prevedeno v slovenščino.)

(30) Glej Heiss/Downes, Non-Optional Elements v Optional European Contract Law, ERPL (2005) 693, 697 et seq.

(31) Glej npr. sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu: Bolj skladno evropsko pogodbeno pravo – akcijski načrt, z dne 12. februarja 2003 (COM(2003) 68 konč., točki 47 in 48.

(32) COM(2008) 614 konč.

(33) Glej predlog COM(2009) 154 konč., ki je obravnavan v točki 3.6.3.

(34) von Bar/Beale/Clive/Schulte-Nölke v von Bar/Clive/Schulte-Nölke et al. (eds.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR) Outline Edition (2009) Intr. 79.