[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 15.2.2008

COM(2008) 85 konč.

POROČILO KOMISIJE

Peto poročilo o državljanstvu Unije (1. maj 2004 – 30. junij 2007)

[SEC(2008) 197]

POROČILO KOMISIJE

Peto poročilo o državljanstvu Unije (1. maj 2004 – 30. junij 2007)

UVOD

Vse več evropskih državljanov študira, se poroča, živi ali dela v državi članici, v kateri nimajo državljanstva. Od 1. januarja 2006 je približno 8,2 milijona državljanov EU uveljavljalo svojo pravico do prebivanja v drugi državi članici[1].

Rezultati raziskave javnega mnenja o državljanstvu Evropske unije Flash Eurobarometer[2] iz leta 2007 razkrivajo, da se Evropejci večinoma zavedajo svojega statusa državljanov Unije, vendar bi bili radi o svojih pravicah bolje obveščeni. Več kot tri četrtine državljanov EU je že slišalo za izraz „državljan Evropske unije“ in se zaveda, da se državljanstvo Unije pridobi samodejno s tem, da je nekdo državljan države članice. Devetdeset odstotkov jih ve, da so hkrati državljani Unije in državljani države članice.

V preteklih petih letih je moč opaziti precejšnje izboljšanje splošne ozaveščenosti Evropejcev o njihovem statusu državljanov Unije. V primerjavi z letom 2002 letos približno 8 % več Evropejcev trdi, da so seznanjeni z izrazom „državljan Unije“ in da vedo, kaj to pomeni, medtem ko se 15 % več vprašanih zaveda, da se državljanstvo Unije pridobi samodejno s tem, da je nekdo državljan države članice.

Toda manj kot tretjina (31 %) vprašanih meni, da so „dobro obveščeni“ o svojih pravicah v zvezi z državljanstvom Unije.

Komisija postavlja državljane v osrčje svojih politik in jih bo še naprej obveščala o njihovih pravicah ter zagotavljala, da jim bodo te svoboščine po vsej Uniji dejansko koristile.

Na podlagi člena 22 Pogodbe ES mora Komisija Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru vsaka tri leta poročati o uporabi določb drugega dela Pogodbe, ki se nanašajo na državljanstvo Unije. V petem poročilu je ocenjena uporaba teh določb v obdobju med 1. majem 2004 in 30. junijem 2007 glede na razvoj Unije ter obravnavana potreba po okrepitvi pravic, ki so podeljene državljanom Unije.

Poročilo se osredotoča na pravno bistvo državljanskih pravic, tj. pravica do prostega gibanja in prebivanja na območju EU (člen 18), volilna pravica in pravica do kandidiranja na evropskih in občinskih volitvah v državi članici prebivanja (člen 19), pravica do diplomatske in konzularne zaščite v tretjih državah (člen 20), pravica nasloviti peticijo na Evropski parlament (EP) in pravica pritožbe pri varuhu človekovih pravic (člen 21). Poleg tega poročilo ocenjuje napredek na področjih, ki so tesno povezana z državljanstvom v širšem smislu, na primer enako obravnavanje glede na državljanstvo in varstvo temeljnih pravic.

DRŽAVLJANSTVO UNIJE

Težave v zvezi s pridobitvijo in odvzemom državljanstva

Pogodba ES določa, da je vsaka oseba z državljanstvom države članice državljan Unije ter da državljanstvo Unije dopolnjuje nacionalno državljanstvo in ga ne nadomešča (člen 17(1)). Izjava št. 2, priložena k Pogodbi EU, ugotavlja, da se to, ali ima oseba državljanstvo neke države članice, določi samo v skladu s pravili o državljanstvu zadevne države članice, Sodišče Evropskih skupnosti (SES) pa je potrdilo, da pridobitev ali odvzem državljanstva spada med pristojnosti držav članic. Komisija je prejela številne pritožbe, poročila nevladnih organizacij, peticije in vprašanja Evropskega parlamenta (EP), ki se nanašajo na težave v določenih državah članicah, povezane s pridobitvijo in odvzemom državljanstva.

Komisija se zlasti zaveda vprašanja v zvezi z osebami, ki pripadajo rusko govoreči manjšini v Estoniji in Latviji in štejejo za „nedržavljane“ , ter na položaj „izbrisanih“ v Sloveniji . Drugo obravnavano vprašanje zadeva razširitev državljanstva na državljane drugih držav , med drugim na podlagi njihove pripadnosti neki etnični skupnosti.

Komisija nima pristojnosti za urejanje vprašanj pridobitve ali odvzema državljanstva. Toda Komisija poskuša v okviru svojih nalog prispevati k reševanju tega vprašanja s spodbujanjem vključevanja in z uporabo instrumentov Skupnosti, ki so ji na voljo, na primer z zagotavljanjem, da države članice dosledno izvajajo protidiskriminacijsko zakonodajo ES.

Dostop do državljanstva Unije

Državljanstvo Unije se pridobi s pridobitvijo državljanstva države članice. Brez poseganja v dejstvo, da imajo na področju nacionalne zakonodaje še vedno pristojnost samo države članice, je Svet v Tampereju leta 1999 sprejel „cilj, da bi bilo treba državljanom tretjih držav, ki v EU dlje časa zakonito prebivajo, ponuditi možnost za pridobitev državljanstva države članice, v kateri prebivajo“ .

Svet je leta 2004 sprejel skupna osnovna načela o vključevanju , da bi s tem državam članicam pomagal oblikovati politike vključevanja[3]. Eno od njih navaja, da sodelovanje priseljencev v demokratičnem procesu ter v oblikovanju politik in ukrepov vključevanja spodbuja njihovo vključevanje. Leta 2005 je Komisija sprejela „ Skupni program za vključevanje “, ki predlaga ukrepe, s katerimi bi se skupna osnovna načela začela izvajati[4]. Predlagala je na primer izdelavo pripravljalnih programov za državljanstvo in programov za naturalizacijo na nacionalni ravni, na ravni EU pa spodbujanje raziskav in dialoga o vprašanjih identitete in državljanstva. Tretje letno poročilo o migraciji in vključevanju[5] potrjuje pomen različnih oblik participativnega državljanstva za vključevanje državljanov tretjih držav.

Sklepi Sveta o krepitvi politik vključevanja v EU s spodbujanjem enotnosti v različnosti , ki so bili sprejeti junija 2007, pozivajo države članice, da s pomočjo Komisije raziščejo in pojasnijo različna pojmovanja udeležbe in državljanstva ter da si izmenjajo izkušnje o sistemih naturalizacije.

Spodbujanje evropskega državljanstva

Če želimo, da državljani razvijejo občutek evropske identitete in polno podpirajo evropsko vključevanje, bi se morali zavedati svojega evropskega državljanstva, njegovih koristi ter pravic in dolžnosti. Pobude, kot sta na primer akcijski program Skupnosti za spodbujanje aktivnega evropskega državljanstva[6] , ki se je začel izvajati v obdobju 2004–2006, in „ program Evropa za državljane “[7] za obdobje 2007–2013, Uniji zagotavljajo pomembna orodja za spodbujanje aktivnega evropskega državljanstva.

PROSTO GIBANJE IN PRAVICA DO PREBIVANJA

Poročilo o treh direktivah o pravici do prebivanja za ekonomsko neaktivne državljane Unije

Aprila 2006 je Komisija sprejela tretje poročilo[8] o izvajanju treh direktiv[9] o pravici do prebivanja za državljane EU, ki so študentje, ekonomsko neaktivni ali upokojeni, za obdobje od leta 2003 do leta 2005.

Direktiva 2004/38: utrjevanje državljanstva

Najpomembnejši dogodek na tem področju je bil začetek veljavnosti Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov, da se prosto gibljejo in prebivajo na ozemlju držav članic dne 30. aprila 2006. Direktiva:

- v enem instrumentu združuje kompleksno zakonodajo in bogato sodno prakso SES ter ustvarja enoten pravni režim v okviru pojma državljanstva,

- olajšuje uveljavljanje pravice do prebivanja s poenostavitvijo pogojev in formalnosti (npr. z opuščanjem sistema dovoljenj za prebivanje za državljane Unije),

- utrjuje pravice družinskih članov (npr. z razširitvijo pravic združevanja družin na registrirane partnerje),

- ustvarja brezpogojno stalno pravico do prebivanja po petih letih neprekinjenega zakonitega prebivanja v državi članici gostiteljici in

- krepi varstvo pred izgonom državljanov Unije in njihovih družinskih članov zaradi javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja.

državljani bodo lahko polno uveljavljali svoje okrepljene pravice le, če bodo o njih polno obveščeni Cilj priročnika „Kako najbolje izkoristiti ugodnosti, ki jih ponuja Direktiva 2004/38/ES“ je omogočiti večjo seznanjenost državljanov Unije z zakonodajo, tako da se ta prevede v uporabniku prijazen jezik[10]. Po vsej EU je bilo razdeljenih več kot 16 000 izvodov priročnika v 19 jezikih.

Najpomembnejša prednostna naloga Komisije je nadzor nad pravilnim izvajanjem Direktive [11]. Med junijem 2006 in februarjem 2007 je bilo sproženih 19 postopkov ugotavljanja kršitve zaradi nesporočanja nacionalnih izvedbenih ukrepov: junija 2007 jih je bilo sproženih 15, od tega so bili štirje posredovani SES. Leta 2007 je Komisija sprožila preiskavo o skladnosti ukrepov za prenos . Nekatera težavna področja nepravilnega izvajanja Direktive pa so bila ugotovljena že na podlagi posameznih pritožb, peticij in vprašanj EP.

Družinski člani, ki so državljani tretjih držav , se še vedno srečujejo s težavami, ne samo glede dovoljenja za njihov vstop, temveč tudi glede izdaje dovoljenja za prebivanje. Imajo pravico, da zgolj na podlagi družinskih vezi prebivajo pri državljanih Unije, vendar nekatere države članice od njih zahtevajo, da predložijo dokumente, ali izvajajo postopke, ki jih Direktiva ne dovoljuje. Komisija je uporabila svojo pristojnost na podlagi člena 226 Pogodbe ES, da bi zagotovila skladnost z Direktivo, in bo to počela še naprej.

Veliko pritožb je v zvezi z oviranjem prostega gibanja, ki so mu priča državljani Unije, ki potujejo v drugo državo članico, zaradi dokumentov, ki jih zahtevajo mejni organi in letalski prevozniki . Komisija je junija 2005 pozvala vse države članice k potrditvi, da sta nacionalna zakonodaja in praksa, vključno s pravili in predpisi, ki veljajo za letalske družbe oziroma jih slednje uporabljajo, v skladu z zakonodajo ES. Po posegu Komisije na tem posebnem področju tako rekoč ni bilo več nadaljnjih pritožb.

V številnih sodbah [12] je SES ugotovilo, da pravico do prebivanja na ozemlju države članice državljanom Unije podeljuje neposredno člen 18 Pogodbe ES, ter poudarilo potrebo po razlagi pravice do prostega gibanja z vidika temeljnih pravic in zlasti z vidika pravice do varstva družinskega življenja in načela sorazmernosti.

.

Prehodne ureditve na področju prostega pretoka delavcev

V zvezi z državljani osmih držav članic, ki so pristopile 1. maja 2004[13] (EU-8), ter za državljane Bolgarije in Romunije po pristopu njihovih držav 1. januarja 2007 trenutno veljajo prehodne ureditve za obdobje največ sedmih let , razdeljene na tri ločene faze.

Do maja 2007 je devet od petnajstih držav članic[14] odprlo svoje trge dela za državljane iz držav članic EU-8, deset od petindvajsetih držav članic[15] pa je svoje trge dela odprlo za državljane Bolgarije in Romunije. Druge države članice omejujejo dostop delavcev iz teh držav v skladu z nacionalno zakonodajo z uporabo sistema delovnih dovoljenj, čeprav so pogosti prilagoditve in poenostavljeni postopki.

Komisija je leta 2006 predstavila poročilo o delovanju prehodnih ureditev [16]. Komisija je sklenila, da so bili tokovi mobilnosti zelo omejeni ter da je bilo ugotovljeno, da so imeli ti tokovi pozitivne učinke na gospodarstvo držav članic EU-15. Komisija priporoča temeljit premislek o tem, ali je glede na razmere na njihovem trgu dela in glede na dejstva iz poročila nadaljevanje omejitev nujno.

Druga vprašanja

Veliko državljanov EU je izkoristilo možnosti, ki jih ponujajo pravice prostega gibanja, podobne tistim v EU, tudi v Švici v skladu s Sporazumom med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami in Švicarsko konfederacijo o prostem pretoku oseb[17]. Državljani Unije iz držav članic EU-15, Cipra in Malte se lahko od 1. junija 2007 preselijo v Švico in tam prebivajo brez omejitev. Trenutno potekajo pogajanja glede prilagoditve Sporazuma EGP, s pomočjo katere bi se Direktiva 2004/38 začela uporabljati v državah članicah Efte (Lihtenštajn, Norveška in Islandija).

V zvezi z vprašanjem repatriacije posmrtnih ostankov , ki je bilo sproženo večkrat v EP in v Četrtem poročilu o državljanstvu, so pogrebne storitve vključene v obseg Direktive o storitvah na notranjem trgu ( Direktiva 2006/123 ). Čeprav to ne pomeni določbe, ki bi po vsej EU enotno urejala repatriacijo posmrtnih ostankov, lahko ponudnikom storitev olajša čezmejno izvajanje takšnih dejavnosti.

VOLILNE PRAVICE

Poročilo o volitvah v EP 2004 in priprave na volitve 2009

Komisija je decembra 2006 sprejela poročilo o volitvah v EP 2004 [18]. Čeprav se kaže splošen trend upadanja sodelovanja pri volitvah v EP (45 % leta 2004, 50 % leta 1999 in 56 % leta 1994), je opazno povečanje sodelovanja državljanov EU, ki živijo v državi članici, ki ni njihova država izvora. Več kot milijon državljanov Unije je prišlo na volitve v svoji državi prebivanja leta 2004, kar pomeni skoraj 12 %, v primerjavi s 5,9 % leta 1994 in 9 % leta 1999. Porast v sodelovanju lahko pojasnimo z večjo mobilnostjo državljanov znotraj EU in s prizadevanji držav članic, da bi jih seznanile z njihovimi pravicami. Toda manj jih kandidira : 62 leta 1999 v primerjavi s 57 leta 2004 (od katerih so bili trije izvoljeni). Majhno število kandidatov, ki niso državljani države članice prebivanja, lahko med drugim pojasnimo z zahtevnim postopkom vlaganja kandidatur, ki ga trenutno predpisuje Direktiva 93/109[19].

V prizadevanju, da bi rešila težave, omenjene v poročilu, je Komisija sočasno predlagala spremembo Direktive 93/109 z uvedbo ukrepov, ki zmanjšujejo breme kandidatov in držav članic , obenem pa zagotavljajo nujno jamstvo proti zlorabam[20].

Razvoj sodne prakse

V svojih sodbah z dne 12. septembra 2006[21] je SES poudarilo, da trenutno vidike volilnega postopka za EP, ki ni usklajen na ravni Skupnosti, urejajo države članice, zlasti glede določanja oseb, ki lahko volijo in kandidirajo. Toda pri tem morajo spoštovati zakonodajo ES, vključno z njenimi splošnimi načeli. To izključuje razlikovanje pri obravnavanju državljanov, ki se nahajajo v podobnih položajih, razen če je razlika objektivno utemeljena.

Politične stranke na evropski ravni

Komisija je junija 2007 sprejela predlog, ki omogoča vzpostavitev evropskih političnih temeljev. Predlog spreminja Uredbo (ES) št. 2004/2003 o političnih strankah na evropski ravni in njihovem financiranju. Temelji na členu 191 Pogodbe ES, ki priznava, da so politične stranke na evropski ravni pomemben povezovalni dejavnik ter prispevajo k oblikovanju evropske zavesti in izražanju politične volje državljanov Unije. Prek Uredbe prejema finančne vire, ki jih dodeljuje EP, skupno deset strank na evropski ravni. Leta 2007 je bil proračun za namene političnih strank na evropski ravni določen na 10,4 milijona EUR.

Uspešno sodelovanje državljanov Unije v političnem življenju svoje države članice prebivanja

Da bi zagotovili možnost državljanov Unije, da uveljavljajo svojo volilno pravico v državi članici prebivanja pri občinskih in evropskih volitvah pod enakimi pogoji kot državljani te države, Komisija ocenjuje zakonodajo tistih držav članic, katerih nacionalna zakonodaja ne dovoljuje državljanom Unije, ki niso državljani zadevne države, da bi postali člani političnih strank in/ali da bi ustanavljali politične stranke . Preprečevanje državljanom Unije, da bi ustanovili politično stranko v svoji državi članici prebivanja ali postali njeni člani, jih lahko ovira pri uspešnem uveljavljanju svoje pravice do kandidature. Komisija bo zadevne države članice pozvala, da takšne omejitve odstranijo, če bo to potrebno, pa bo uporabila tudi svoja pooblastila na podlagi člena 226 Pogodbe ES.

Prejšnje poročilo o državljanstvu je poudarjalo pomisleke mnogih državljanov Unije v zvezi z dejstvom, da so v večini držav članic državljani Unije, ki niso državljani zadevne države, prikrajšani za pravico, da sodelujejo v nacionalnih ali regionalnih volitvah v svoji državi prebivanja. Pomisleke državljanov so potrdila ponavljajoča se vprašanja EP in javna korespondenca v obdobju poročanja. Komisija poziva države članice, da proučijo to vprašanje in s tem spodbudijo sodelovanje državljanov Unije v političnem življenju svoje države prebivanja.

Volilna pravica na občinskih volitvah

Nazadnje je bila v zvezi z volilno pravico v občinskih volitvah z Direktivo 2006/106 prilagojena Direktiva 94/80, s čimer je bilo dodano sklicevanje za temeljne lokalne upravne enote novih držav članic.

DIPLOMATSKA IN KONZULARNA ZAŠČITA

Pravni red Skupnosti na področju diplomatske in konzularne zaščite je zelo omejen. Razen Sklepa 96/409/SZVP o potni listini za vrnitev ga sestavlja Sklep 95/553 o zaščiti državljanov Evropske unije s strani diplomatskih in konzularnih predstavništev , ki je začel veljati šele maja 2002 zaradi okornih postopkov, ki so bili potrebni za njegovo sprejetje v državah članicah.

Državljani Unije vse več potujejo v tretje države in tam živijo. EUROSTAT[22] je ocenil, da je število potovanj v letu 2005 izven EU znašalo približno 80 milijonov. Polovica državljanov Unije predvideva, da bodo potovali v tretjo državo v naslednjih treh letih[23]. Omejeno število predstavništev držav članic v tretjih državah (v 107 od 166 tretjih držav ima svoja predstavništva največ deset držav članic) in izkušnje iz nedavnih kriz (tj. cunami v Aziji in libanonska kriza) so pokazali, da bi bilo treba izboljšati sodelovanje med konzularnimi in diplomatskimi organi.

Po sprejetju Zelene knjige – Diplomatska in konzularna zaščita državljanov Unije v tretjih državah[24] , ki jo je predložila Komisija, dne 28. novembra 2006 je Komisija predstavila akcijski načrt za obdobje 2007 – 2009[25] , v katerem je predlagala niz ukrepov, s katerimi bi se ta zaščita izboljšala, in priporočilo državam članicam, da se besedilo člena 20 doda v potne liste[26].

PRAVICA DO VLOŽITVE PETICIJE EP IN PRITOŽBE PRI VARUHU ČLOVEKOVIH PRAVIC

Državljani Unije ter druge fizične ali pravne osebe, ki prebivajo v neki državi članici ali imajo tam svoj sedež, imajo pravico, da vložijo peticijo EP v zvezi z zadevo, ki sodi v obseg dejavnosti ES in ki neposredno zadeva vlagatelja peticije (člena 21 in 194 Pogodbe ES). EP je leta 2004 prejel 1002 peticij (od tega 623 dopustnih), leta 2005 1032 peticij (628 dopustnih) in leta 2006 1021 peticij (667 dopustnih). Med eno četrtino in eno tretjino peticij je povezanih s postopki za ugotavljanje kršitev, ali pa se taki postopki z njimi sprožijo.

Pritožbe se lahko vložijo tudi pri Evropskem varuhu človekovih pravic v zvezi s primeri nepravilnosti pri dejavnostih institucij ali organov Skupnosti (člena 21 in 195 Pogodbe ES). Število pritožb pri varuhu človekovih pravic se nenehno zvišuje, večinoma zaradi pristopa novih držav članic. Leta 2004 je bilo prejetih 3726 pritožb, leta 2005 3920 pritožb in leta 2006 3830 pritožb. Za precejšnjo večino pritožb še vedno velja, da ne spadajo v pristojnost varuha človekovih pravic ali pa štejejo za nedopustne, poleg tega pa veliko večino pritožb (približno 94,5 % v obdobju 2004–2006) pošljejo posamezniki[27].

S Sklepom 2005/46 je EP potrdil drugi mandat N. Diamandourosa na položaju Evropskega varuha človekovih pravic od 11. januarja 2005.

PRAVICA DO ENAKEGA OBRAVNAVANJA NA PODLAGI DRŽAVLJANSTVA

SES je v referenčnem obdobju na tem področju izreklo več pomembnih sodb[28]. Ugotovilo je, da je status državljana Unije zasnovan kot temeljni status državljanov držav članic , ki tistim, ki se znajdejo v enakem položaju, omogoča, da so deležni enakega pravnega obravnavanja, ne glede na njihovo državljanstvo in ne da bi to vplivalo na izjeme, ki so s tem v zvezi izrecno določene, in da se državljani Unije, ki zakonito prebivajo v neki državi članici, lahko opirajo na člen 12 Pogodbe ES v vseh primerih, ki spadajo v materialno področje zakonodaje ES, vključno s pravico do gibanja in prostega prebivanja v drugi državi članici.

Pravico do enakega obravnavanja dodatno pojasnjuje Direktiva 2004/38 . Člen 24(2) omogoča dve izjemi od tega pravila: v prvih treh mesecih prebivanja ali v daljšem obdobju v primeru iskalcev zaposlitve države članice niso obvezane dodeliti upravičenost do socialne pomoč državljanom Unije, razen delavcev, samozaposlenih oseb, oseb, ki ohranijo tak status in članov njihovih družin. Države članice prav tako niso obvezane dodeliti pomoč za vzdrževanje v času študija v obliki študentskih štipendij ali študentskih posojil, preden te iste osebe pridobijo pravico do stalnega prebivališča.

V zadevi Garcia Avello [29] je SES odločilo, da člena 12 in 17 Pogodbe ES državnim organom preprečujeta, da bi zavrnili prošnjo za spremembo priimka, ki je vložena v imenu mladoletnih državljanov Unije z dvojnim državljanstvom in ki bi jim omogočila, da uporabljajo priimek, do katerega so upravičeni v skladu z zakonodajo in tradicijo države članice, v kateri imajo svoje drugo državljanstvo. Komisija je proučila ukrepe, ki so jih sprejele države članice, da bi zagotovile skladnost s sodbo, in v zvezi s tem med oktobrom 2005 in letom 2006 sprožila tri postopke za ugotavljanje kršitve.

SKRB ZA UČINKOVITOST PRAVIC DRŽAVLJANOV

Dopisi, ki jih pošiljajo državljani, so pomembno sredstvo za ugotavljanje kršitev zakonodaje ES s strani držav članic. Komisija še vedno prejema številna vprašanja, ki temeljijo na domnevnih kršitvah njihovih pravic, zlasti glede pravice do prostega gibanja. Medtem ko sta pravici do prostega gibanja in prebivanja morda dve od najbolj oprijemljivih pravic, ki so na voljo državljanom Unije, množica nacionalnih organov, ki so dovzetni za omejevanje učinkovitega uveljavljanja teh pravic (od mejne straže do organov za priseljevanje in lokalnih svetov) pomeni, da je izvajanje zakonodaje ES po celotni EU pogosto neenakomerno.

V zvezi s tem je treba omeniti uspeh mehanizma SOLVIT [30], ki so ga Komisija in države članice vzpostavile julija 2002. SOLVIT v roku desetih tednov državljanom in podjetjem Unije pomaga pri hitrem in pragmatičnem reševanju težav, ki nastanejo zaradi napačne uporabe zakonodaje ES s strani nacionalnih upravnih organov. Centri SOLVIT so bili ustanovljeni v vseh 27 državah članicah ter na Islandiji, v Lihtenštajnu in na Norveškem. Vsi centri so del nacionalnih uprav, Komisija pa spremlja in omogoča delovanje omrežja.

Od vzpostavitve sistema SOLVIT je število obravnavanih primerov naraslo z 12 na 70 novih primerov na mesec. Povprečna stopnja rešenih primerov znaša približno 80 %, hitrost obravnave primerov v obdobju 2004–2007 pa je približno 65 koledarskih dni. Večino pritožb (66 %) predložijo državljani in se nanašajo na pravice do prebivanja, vizume, socialno varnost, priznavanje poklicnih kvalifikacij ter obdavčevanje. SOLVIT deluje zelo dobro, toda države članice morajo zagotavljati, da imajo njihovi nacionalni centri SOLVIT zadostno število osebja, kar trenutno za skoraj polovico centrov ne velja.

Čeprav bo Komisija še naprej nadzorovala enotno uporabo zakonodaje ES v državah članicah in s svojimi pristojnostmi na podlagi člena 226 Pogodbe ES države članice spodbujala k čim prejšnji uskladitvi z zakonodajo ES, bo še naprej spodbujala alternativne mehanizme za reševanje sporov, ki so lahko še posebej uspešni, učinkoviti in manj okorni pri reševanju težav državljanov.

DRŽAVLJANSTVO IN TEMELJNE PRAVICE

Komisija postavlja temeljne pravice v osrčje vseh svojih politik. V tem smislu od leta 2004 skupina komisarjev za temeljne pravice, nediskriminacijo in enake možnosti oblikuje politiko in zagotavlja skladnost pobud Komisije na teh področjih ter na področju vključevanja manjšin.

Čeprav večina pravic, ki jih zagotavlja Listina EU o temeljnih pravicah , ni omejena samo na državljane Unije, so nekatere pravice povezane z državljanstvom Unije, tj. volilna pravica (člena 39 in 40), pravica do prostega gibanja in prebivanja (člen 45) ter pravica do diplomatske in konzularne zaščite (člen 46).

Program Temeljne pravice in državljanstvo za obdobje 2007–2013

Svet je 19. aprila 2007 vzpostavil pomemben instrument na področju državljanstva, ko je sprejel Sklep 2007/252/ES o vzpostavitvi posebnega programa „Temeljne pravice in državljanstvo“ za obdobje 2007 – 2013 v okviru splošnega programa „Temeljne pravice in pravosodje“[31]. Program pomeni novo okrepitev politik EU na področju temeljnih pravic in državljanstva, en od njegovih glavnih ciljev pa je spodbujanje evropske družbe, ki temelji na spoštovanju temeljnih pravic, vključno s pravicami, ki izhajajo iz državljanstva Unije. Financiranje Skupnosti v skladu s programom lahko poteka v obliki nepovratnih sredstev ali prek pogodb o izvedbi javnega naročila.

Agencija Evropske unije za temeljne pravice

Agencija Evropske unije za temeljne pravice je bila ustanovljena 1. marca 2007[32] in je nadomestila Evropski center za spremljanje rasizma in ksenofobije. Namen agencije je zagotavljanje pomoči in strokovnega znanja v zvezi s temeljnimi pravicami ustreznim institucijam Skupnosti ter njenim državam članicam pri izvajanju zakonodaje ES. Njene glavne tri naloge se nanašajo na zbiranje, analizo ter razširjanje informacij in podatkov, oblikovanje ter objavljanje nasvetov in poročil ter spodbujanje dialoga in ozaveščanje civilne družbe.

[1] Po ocenah Eurostata (glej prilogo k temu poročilu).

[2] Flash Eurobarometer 213.

[3] Dokument Sveta 14615/04.

[4] COM(2005) 389.

[5] COM(2007) 512.

[6] Sklep Sveta 2004/100/ES z dne 26. januarja 2004.

[7] Sklep št. 1904/2006/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi programa „Evropa za državljane“ za spodbujanje aktivnega evropskega državljanstva za obdobje 2007–2013.

[8] COM(2006) 156 konč.

[9] Direktive 93/96, 90/364 in 90/365, ki so bile razveljavljene z Direktivo 2004/38.

[10] http://ec.europa.eu/commission_barroso/frattini/doc/guide_2004_38_ec_en.pdf

[11] COM(2006) 333 konč. Sporočilo Komisije Svetu in Evropskemu Parlamentu – Poročilo o izvajanju Haaškega programa za leto 2005.

[12] Med drugim glej zadeve C-200/02 Chen, C-215/03 Oulane, C-157/03 Komisija proti Španiji, C-503/03 Komisija proti Španiji, C-258/04 Ioannidis, C-1/05 Jia, C-50/06 Komisija proti Nizozemski.

[13] Razen Cipra in Malte.

[14] Finska, Grčija, Irska, Italija, Portugalska, Nizozemska, Španija, Švedska in Združeno kraljestvo.

[15] Ciper, Češka, Estonija, Finska, Latvija, Litva, Poljska, Slovaška, Slovenija in Švedska.

[16] COM(2006) 48 konč.

[17] UL L 114, 20.4.2002.

[18] COM(2006) 790 Sporočilo Komisije – Evropske volitve 2004 – Poročilo Komisije o udeležbi državljanov Evropske unije v državi članici prebivanja (Direktiva 93/109/ES) in o volilni ureditvi (Sklep 76/787, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2002/772).

[19] Direktiva Sveta 93/109/ES z dne 6. decembra 1993 o podrobni ureditvi uresničevanja aktivne in pasivne volilne pravice na volitvah v Evropski parlament za državljane Unije, ki prebivajo v državi članici, niso pa njeni državljani.

[20] COM(2006) 791.

[21] C-145/04, Španija proti Združenemu kraljestvu, in C-300/04 Eman in Sevinger.

[22] Zbirka podatkov o prebivalstvu, oddelek o turizmu. Podatki vključujejo turistična in poslovna potovanja, daljša od enega dneva, v letu 2005.

[23] Eurobarometer št. 118 iz julija 2006.

[24] COM(2006) 712.

[25] COM(2007) 767 konč.

[26] C(2007) 5841 konč.

[27] Letna poročila varuha človekovih pravic so na voljo na naslovu http://www.ombudsman.europa.eu/report/en/default.htm.

[28] Glej zlasti zadevi C-456/02 Trojani in C-209/03 Bidar.

[29] C-148/02.

[30] Glej http://ec.europa.eu/solvit in Letno poročilo SOLVIT, SEC(2007) 585.

[31] UL L 110, 27.4.2007, str. 33, popravek UL L 141, 2.6.2007, str. 83.

[32] Uredba (ES) št. 168/2007 z dne 15. februarja 2007.