POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU o uporabi Uredbe (ES) št. 861/2007 Evropskega parlamenta in Sveta o uvedbi evropskega postopka v sporih majhne vrednosti /* COM/2013/0795 final */





POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU o uporabi Uredbe (ES) št. 861/2007 Evropskega parlamenta in Sveta o uvedbi evropskega postopka v sporih majhne vrednosti 1. Uvod Uredba (ES) št. 861/2007 o uvedbi evropskega postopka v sporih majhne vrednosti (v nadaljnjem besedilu: uredba) se uporablja od januarja 2009 v vseh državah članicah, razen na Danskem. Glavne značilnosti so pisni značaj postopka, strogi roki za njegovo izvedbo, odsotnost zahteve po pravnem zastopanju, uporaba elektronskih komunikacijskih sredstev, uporaba standardiziranih obrazcev za procesna dejanja in odprava vmesnega postopka za razglasitev izvršljivosti sodne odločbe (v nadaljnjem besedilu: eksekvatura). Člen 28 od Komisije zahteva, da do 1. januarja 2014 predloži poročilo o pregledu delovanja uredbe. To poročilo temelji na zunanji študiji[1], javnem posvetovanju prek spleta, odgovorih držav članic na vprašalnik, razpravah v Evropski pravosodni mreži v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljnjem besedilu: EPM) v letih 2011 in 2013 ter prispevkih potrošnikov[2] in širše javnosti[3]. 2. Uporaba uredbe na splošno Na splošno se šteje, da je postopek olajšal reševanje čezmejnih sporov majhne vrednosti v EU. Stroške sodnih postopkov v takšnih sporih je zmanjšal tudi do 40 %, njihovo trajanje pa je skrajšal z dveh let in petih mesecev na povprečno pet mesecev. V primerjavi z nacionalnimi poenostavljenimi postopki se je evropski postopek izkazal za cenejšega in enostavnejšega. V večini nacionalnih postopkov je potreba po pravnem zastopanju odpravljena samo v sporih majhne vrednosti pred nižjimi sodišči. Vendar je uporaba evropskega postopka v sporih majhne vrednosti še vedno precej omejena glede na število potencialnih zadev. V zvezi s tem se število vlog med državami članicami močno razlikuje in se je v letu 2012 gibalo med zgolj tremi vlogami v Bolgariji in 1 047 vlogami v Španiji[4]. Poleg dejavnikov, kot so nakupovalne navade prebivalstva in razpoložljivost ali stroški alternativnih nacionalnih postopkov, je ta razlika v uporabi evropskega postopka očitno povezana zlasti s seznanjenostjo z njegovim obstojem in delovanjem[5]. Ta ugotovitev je podprta z dejstvom, da se število vlog na podlagi uredbe stalno povečuje od začetka njene uporabe leta 2009[6]. Raziskava Eurobarometra št. 395 kaže, da sta dve tretjini oseb, ki so uporabile postopek, na splošno zadovoljni z njim. 13 % anketirancev ni bilo zadovoljnih, 17 % jih je navedlo, da sodišče ni bilo seznanjeno s postopkom, 16 % jih je imelo težave pri izpolnjevanju obrazcev, 10 % pa jih je iskalo pomoč pri izpolnjevanju obrazca za vlogo, vendar je ni dobilo. Poleg tega se poroča o določenih pomanjkljivostih, ki so navedene v nadaljevanju. 3. Področje uporabe uredbe 3.1. Zgornja meja 2 000 EUR Uredba se uporablja v zadevah, v katerih vrednost zahtevka ne presega 2 000 EUR. Večina držav članic je že uvedla nacionalne poenostavljene postopke[7]. Zgornje meje vrednosti zahtevkov se v navedenih postopkih močno razlikujejo in se gibajo od 600 EUR v Nemčiji do 25 000 EUR na Nizozemskem. Od uvedbe uredbe obstaja trend zviševanja nacionalnih zgornjih mej vrednosti zahtevkov za poenostavljene sodne postopke[8]. V nekaterih državah članicah je bilo to zvišanje znatno[9]. Raziskava Eurobarometra št. 347[10] kaže, da zgornja meja vrednosti zahtevka v višini 2 000 EUR močno omejuje razpoložljivost postopka zlasti za mala in srednje velika podjetja, katerih zahtevki v čezmejnih pravnih sporih z drugimi podjetji v povprečju znašajo 39 700 EUR. Za takšne zahtevke morajo podjetja uporabiti nacionalni postopek v sporih majhne vrednosti, če ta obstaja, ali pa običajni civilni postopek. To lahko pomeni nesorazmerne stroške in dolgotrajnost postopkov. Kar 45 % družb, ki se znajdejo v čezmejnem sporu, dejansko ne vloži tožbe, ker so stroški postopka nesorazmerni z vrednostjo zahtevka, medtem ko jih 27 % ne vloži tožbe zato, ker bi sodni postopek trajal predolgo. 3.2. Ozemeljsko področje uporabe Uredba se trenutno uporablja za spore, v katerih ima vsaj ena od strank stalno ali običajno prebivališče v državi članici, ki ni država članica, v kateri pred sodiščem poteka postopek. Zaradi te omejitve so stranke, ki uveljavljajo svojo pravico do izbire pristojnosti države, v kateri prebivata obe stranki, na podlagi Uredbe (ES) št. 44/2001 (Uredba Bruselj I)[11], namesto druge ustrezne pristojnosti, prikrajšane za možnost uporabe evropskega postopka. To velja za naslednje primere: – kadar se pogodba izvaja v drugi državi članici, če se na primer nanaša na najem počitniške hiše v drugi državi članici, – kadar je do dogodka, ki je razlog za odškodninski zahtevek, prišlo v drugi državi članici, na primer če se je avtomobilska nesreča zgodila v obmejnem območju, – kadar je treba sodbo izvršiti v drugi državi članici, na primer če ima tožena stranka bančni račun odprt v drugi državi članici. Nadalje omejitev izključuje vloge, ki jih na podlagi uredbe pri sodiščih držav članic EU vložijo državljani tretjih držav ali so vložene proti njim, na primeri pritožbe evropskih potrošnikov proti podjetjem v tretji državi. Poleg tega ta omejitev povzroča pravno negotovost. Državljani lahko pričakujejo, da bo uredba zajela več njihovih čezmejnih zadev, in lahko tudi umetno ustvarijo čezmejni scenarij, ki ga uredba določa kot pogoj, pod katerim se lahko izkoristijo njene prednosti (na primer, da uveljavljanje svojega zahtevka poverijo tuji družbi)[12]. 4. Postopek iz uredbe 4.1. Pristojnost Pristojnost sodišč za evropski postopek v sporih majhne vrednosti ureja Uredba Bruselj I. Nekatere države članice so ustanovile eno ali več specializiranih sodišč za izvajanje evropskega postopka v sporih majhne vrednosti (npr. Finska, Malta in zvezna dežela Hessen v Nemčiji). Takšna osredotočenost ima določene prednosti, kot so združevanje strokovnega znanja sodišč, jezikovnih znanj in razpoložljivosti opreme s sredstvi za komuniciranje na daljavo, kar omogoča prihranek stroškov. Morebitne slabosti za tožeče stranke, ki želijo vložiti čezmejni zahtevek majhne vrednosti pri lokalnem sodišču, se lahko izravnajo z večjo uporabo elektronske obdelave zadev in sredstev za komuniciranje na daljavo. 4.2. Pisni postopek in uporaba sredstev za komuniciranje na daljavo Evropski postopek je načeloma pisni postopek. To odpravlja potrebo strank po potovanju ter prihrani stroške in čas. Vendar sodišče lahko izvede glavno obravnavo, če meni, da je to nujno, ali če stranka to zahteva. Sodišča se spodbujajo, da glavne obravnave izvajajo prek videokonferenc ali z uporabo drugih komunikacijskih tehnologij, če so na voljo tehnična sredstva. Študija kaže, da sedem držav članic / jurisdikcij[13] ponuja omejene možnosti (manj kot 10 % sodišč) ali nobenih možnosti za uporabo informacijskih in komunikacijskih tehnologij na sodiščih, medtem ko deset držav članic / jurisdikcij[14] ponuja možnost za komuniciranje prek teh tehnologij na vseh sodiščih. Tudi v državah članicah, v katerih je na voljo ustrezna oprema, ni mogoče jamčiti, da se ta oprema dejansko uporablja za glavne obravnave v okviru evropskega postopka v sporih majhne vrednosti, saj je njena uporaba prepuščena diskreciji sodnika. Stranke se zdaj soočajo z nepotrebno visokimi stroški, kadar se za glavne obravnave zahteva njihova fizična prisotnost na sodišču v drugi državi članici. V posebni raziskavi Eurobarometra št. 395 je ena tretjina anketirancev navedla, da bi bili bolj naklonjeni vložitvi zahtevka, če bi bili postopki v celoti izvedeni v pisni obliki in njihova fizična prisotnost na sodišču ne bi bila potrebna. Današnja tehnologija omogoča namestitev sredstev za komuniciranje na daljavo po precej nizki ceni (oprema za uporabo omrežja Skype, oprema za telekonference ali podobna oprema). 4.3. Vloga, načini vročitve in uporaba elektronskega postopka Tožeča stranka lahko zahtevek vloži neposredno pri sodišču, po pošti ali s katerim koli drugim načinom sporočanja, kot je telefaks ali elektronska pošta, ki je sprejemljiv v državi članici, pred katere sodiščem poteka postopek. 10 držav članic[15] in 5 zveznih dežel v Nemčiji[16] dovoljuje elektronsko predložitev vlog v čezmejnih zadevah (prek spleta ali po elektronski pošti). Takšna možnost bo v prihodnosti verjetno na voljo tudi drugod v EU[17], kar se odraža v okviru pilotnega projekta e-Codex na portalu evropskega e-pravosodja[18], v katerem se ocenjuje izvedljivost centraliziranega evropskega sistema za elektronsko oddajanje vlog za evropski postopek v sporih majhne vrednosti. Kar zadeva vročitev, je vročitev po pošti s potrdilom o prejemu primarni način vročanja. Vročitev po elektronski poti se namreč uporablja le, če vročitev po pošti ni možna. V času sprejetja uredbe je bila ta določba zelo napredna, saj je odpravila formalnosti v zvezi z vročitvijo. Medtem pa so nekatere države članice uvedle uporabo elektronskih komunikacijskih sredstev v domačih postopkih. Stranke v evropskem postopku v sporih majhne vrednosti ne morejo izkoristiti navedenih posodobitev zaradi pravila, ki določa, da ima vročitev po pošti prednost pred vsemi drugimi načini vročitve. Poleg tega se lahko pričakuje, da se bo uporaba informacijskih in komunikacijskih tehnologij v pravosodnih sistemih v prihodnjih letih povečala. Ta nezadostna uporaba informacijskih in komunikacijskih tehnologij odvrača od uporabe uredbe, saj je petina anketirancev v posebni raziskavi Eurobarometra št. 395 o evropskem postopku navedla, da bi bili bolj naklonjeni uporabi postopka, če bi se lahko vsi postopki izvedli prek spleta. 4.4. Trajanje sodnih postopkov Uredba predpisuje roke, da bi pospešila sodne postopke v sporih majhne vrednosti. Čeprav za neupoštevanje navedenih rokov ni predvidenih nobenih sankcij, podatki kažejo, da se je trajanje čezmejnih sodnih postopkov v sporih majhne vrednosti po sprejetju uredbe močno skrajšalo. Podatki o trajanju evropskega postopka v vzorcu držav članic[19] kažejo, da sodni postopki trajajo približno tri do osem mesecev, povprečno pa približno pet mesecev, medtem ko so pred sprejetjem uredbe v povprečju trajali dve leti in pet mesecev. 4.5. Odprava obveznosti zastopanja po odvetniku Raziskava Eurobarometra št. 395 je pokazala, da je ena tretjina anketirancev, ki so uporabili evropski postopek v sporih majhne vrednosti, v postopku uporabljala pravnega zastopnika, medtem ko je nekaj več anketirancev postopek uporabilo brez pravne pomoči. V nekaterih primerih se zdi, da so se državljani obrnili na odvetnika, ker niso prejeli brezplačne pomoči ali ker je bilo mogoče sodne takse plačati samo prek odvetnika (glej oddelka 6 in 8.2). Torej, tudi če je pravica do pravnega zastopanja temeljna pravica vseh državljanov, slednji ne bi smeli biti prisiljeni najeti odvetnika, ker se pravila uredbe ne izvajajo pravilno ali zaradi povsem praktičnih ovir. 4.6. Večjezični standardni obrazci Uredba uvaja štiri večjezične standardne obrazce. Ti obrazci so od leta 2008 na voljo na spletni strani Evropskega pravosodnega atlasa skupaj z orodjem za prevod v vse uradne jezike, od leta 2011 pa tudi na portalu evropskega e-pravosodja v obliki dinamičnih obrazcev z orodjem za pomoč pri izpolnjevanju[20]. Državljani na splošno menijo, da je obrazec za vlogo lahko izpolniti (62 %), medtem ko jih je nekaj navedlo, da so imeli s tem težave (16 %). Nekateri potrošniki menijo, da so standardni obrazci v nekaterih točkah, kot so pristojnost, opredelitev čezmejnega značaja, izračun obresti in dokumenti, ki jih je treba priložiti, preveč zapleteni[21]. 4.7. Minimalni standardi za preskus sodbe Izredno pravno sredstvo iz člena 18 je namenjeno odpravi situacije, v kateri tožena stranka ni vedela za postopek v državi članici izvora in se ni mogla ustrezno braniti. Medtem ko uredba določa pogoje za uveljavljanje pravice do preskusa, sam postopek ureja nacionalna zakonodaja. Postopki za preskus, podobni tistemu iz člena 18 uredbe, obstajajo tudi v zvezi z drugimi instrumenti civilnega pravosodja, zlasti evropskim plačilnim nalogom[22], evropskim nalogom za izvršbo[23] in uredbo o preživnini[24]. Izvedba preskusa v okviru evropskih instrumentov je vir vprašanj in negotovosti. Za rešitev teh vprašanj in odpravo negotovosti je primerno pojasniti določbo iz člena 18, pri tem pa za zgled uporabiti novejšo določbo iz uredbe o preživninskih zadevah. 5. Priznavanje in izvrševanje v drugi državi članici V zvezi z odpravo eksekvature v uredbi niso bile sporočene nobene težave. Vendar so bile evropskim potrošniškim centrom sporočene nekatere težave z dejansko izvršbo, na primer v zvezi z zahtevo po prevajanju in pomanjkanjem informacij o postopkih izvršbe ali kontaktnih podatkih sodnih izvršiteljev v različnih državah[25]. Samo nekaj držav članic sprejema obrazec D iz uredbe v angleščini in nekaj drugih jezikih[26]. To pomeni dodatne stroške za stranko, ki zahteva izvršbo. Stroški prevajanja se običajno zaračunajo na stran kljub dejstvu, da je večina informacij že na voljo v vseh uradnih jezikih in je treba prevesti le točko 4.3, ki se nanaša na vsebino sodbe. 6. Pomoč za stranke V državah članicah je bilo uvedenih nekaj posebnih ukrepov za zagotovitev, da je strankam na voljo praktična pomoč pri izpolnjevanju obrazcev. Glede na poročilo ECC-Net je 41 % držav članic sporočilo, da takšna pomoč državljanom ni na voljo, raziskava Eurobarometra št. 395 pa kaže, da je 10 % anketirancev iskalo pomoč, vendar je ni dobilo. Zdi se, da države članice ne zagotavljajo dosledno brezplačne pomoči. To lahko vpliva na omejeno uporabo evropskega postopka. 7. Obveznosti obveščanja za države članice V skladu s členoma 24 in 25 morajo države članice zagotoviti določene informacije, potrebne za izvajanje postopka. Vendar informacije o več vprašanjih, ki se med državami članicami močno razlikujejo, trenutno niso na voljo, in sicer informacije o sodnih taksah in načinih plačila teh taks, informacije o nacionalnih postopkih za preskus v skladu s členom 18 ter informacije o razpoložljivosti brezplačne pomoči za državljane. Potrošniki in podjetja zaradi te nezadostne preglednosti izgubljajo čas z iskanjem informacij o stroških in nimajo dovolj bistvenih informacij za ozaveščeno odločitev, ali uporabiti postopek ali ne. 8. Druge ovire za uporabo uredbe 8.1. Nesorazmerne sodne takse glede na vrednost zahtevkov Ocena kaže, da so nesorazmerne sodne takse v nekaterih državah članicah pomembna ovira za uporabo postopka. V nekaterih primerih je treba sodne takse plačati vnaprej in imajo lahko odvračilni učinek na tožeče stranke, ki razmišljajo o vložitvi tožbe[27]. Raziskava Eurobarometra št. 347 kaže, da 45 % podjetij ne vloži tožbe, ker bi bili stroški sodnega postopka nesorazmerni z vrednostjo zahtevka[28]. Pisno stališče Evropske organizacije za varstvo potrošnikov (BEUC)[29] potrjuje, da so nesorazmerne sodne takse dejavnik, ki potrošnike odvrača od uporabe postopka. Sodne takse se med državami članicami razlikujejo in so odvisne od uporabljenih metod izračuna (fiksna višina ali odstotek vrednosti zahtevka ali kombinacija obeh). Sodne takse, ki presegajo 10 % vrednosti zahtevka, se lahko štejejo za nesorazmerne. To velja predvsem za čezmejne zadeve, v katerih je treba pričakovati dodatne stroške, npr. stroške prevajanja. Za zahtevke nad 2 000 EUR je bilo ugotovljeno, da so sodne takse večinoma sorazmerne z vrednostjo zahtevka. V mnogih državah članicah je določena minimalna sodna taksa z namenom preprečiti nepošteno ali neresno pravdanje, tj. vložitev zahtevkov, ki niso ustrezno podprti z dokazi ali utemeljeni, ali zahtevkov neprimerno majhne vrednosti, npr. 10 EUR. 8.2. Praktične ovire za plačevanje sodnih taks Komisiji je bilo sporočenih nekaj praktičnih težav v zvezi s plačilom sodnih taks v nekaterih državah članicah. Načini plačila se med državami članicami močno razlikujejo. Večina držav članic dopušča možnost za uporabo vsaj ene oblike elektronskega plačila (plačilo z debetno ali kreditno kartico prek spleta ali bančno nakazilo). Elektronski prenos sredstev je dovoljen v nekaterih državah članicah, v nekaterih drugih državah članicah pa plačilo sodnih taks zahteva dejansko fizično plačilo v prostorih sodišča ali plačilo prek odvetnika ali s čeki, ki niso v splošni uporabi v mnogih državah članicah. V navedenih državah morajo stranke kriti potne stroške ali najeti odvetnika v zadevni državi članici, da lahko plačajo sodne takse. 9. Premajhna ozaveščenost o obstoju in delovanju postopka Za uspešno uporabo evropskega postopka v sporih majhne vrednosti je treba zagotoviti, da so zadevni udeleženci (to so državljani, sodišča in druge organizacije, ki nudijo podporo in nasvete) seznanjeni z obstojem in delovanjem postopka. Vendar dokazi kažejo, da niti državljani niti sodišča še niso dobro seznanjeni s postopkom. Raziskava Eurobarometra št. 395 kaže, da 86 % državljanov ni še nikoli slišalo za postopek. Zato potencialne tožeče stranke, zlasti potrošniki, ne vložijo svojih zahtevkov ali pa jih uveljavljajo z uporabo nacionalnih postopkov. Kar zadeva sodišča in sodnike, je študija, ki jo je ECC-Net izvedel v vseh državah članicah, pokazala, da skoraj polovica sodišč ni še nikoli slišala za postopek, medtem ko druga polovica ni bila povsem seznanjena z njim. Zato veliko sodišč državljanom ne more zagotoviti učinkovite pomoči, kot zahteva člen 11 uredbe. Podatki kažejo, da razširjanje informacij ni bilo učinkovito, čeprav so si države članice prizadevale povečati znanje sodišč. Uporaba postopka se povečuje tam, kjer je bilo usposabljanje na voljo tako sodiščem kot tudi sodnim uradnikom in izvršiteljem. V nekaterih državah članicah bi se lahko težava premajhne ozaveščenosti pravnih strokovnjakov odpravila tudi s specializacijo pristojnosti. Države članice bi torej lahko prispevale k uspešnosti postopka, če bi več sredstev namenile izboljšanju svojih ukrepov za ozaveščanje. Komisija je poskušala odpraviti težavo premajhne ozaveščenosti z vrsto ukrepov, kot so objava informacij in interaktivnih obrazcev na več spletnih mestih EU (spletno mesto Evropske pravosodne mreže, Evropski pravosodni atlas in portal evropskega e-pravosodja) ter priprava specializiranih modulov za usposabljanje sodnikov in drugih delavcev v pravni stroki ter delavnic za izvajalce usposabljanja v okviru programa Civilno pravosodje. Praktični vodnik za delavce v pravni stroki in priročnik za državljane sta bila pripravljena v sodelovanju z Evropsko pravosodno mrežo v civilnih in gospodarskih zadevah, izdana pa bosta v letu 2013. Komisija je poleg tega spodbujala uporabo postopka s finančnimi sredstvi v okviru programa Civilno pravosodje. Tudi evropski potrošniški centri zagotavljajo določeno pomoč potrošnikom, ki uporabljajo evropski postopek v sporih majhne vrednosti. Poleg tega se zdi, da imajo zadevni udeleženci težave z razlikovanjem med različnimi instrumenti, ko uveljavljajo svoje zahtevke in si prizadevajo za njihovo izvršitev v tujini. Zlasti niso prepričani, kdaj uporabiti postopek v sporih majhne vrednosti in kdaj postopek za evropski plačilni nalog ter v katerih primerih bi bila lahko koristna uporaba evropskega naloga za izvršbo. Horizontalen praktični vodnik z nasveti, kako razlikovati med instrumenti in kdaj uporabiti katerega, bi bil v pomoč državljanom in delavcem v pravni stroki. 10. Sklepna ugotovitev Iz tega poročila je razvidno, da je uporaba uredbe na splošno izboljšala, poenostavila in pospešila reševanje čezmejnih sporov majhne vrednosti. Kljub temu pa obstaja nekaj pomanjkljivosti. Na uporabo uredbe negativno vpliva pomanjkanje ozaveščenosti. Komisija je za odpravo te težave sprejela več ukrepov, ki so opisani zgoraj. Uredba v nekaterih primerih ni bila ustrezno prenesena v nacionalno zakonodajo. To bi bilo mogoče odpraviti s pojasnitvijo nekaterih njenih določb, zaradi katerih je prišlo do težav. To velja na primer za premajhno preglednost določenih informacij v zvezi s sodnimi taksami, načini plačila in razpoložljivostjo pomoči pri izpolnjevanju obrazcev. Ostale težave so predvsem posledice pomanjkljivosti sedanje uredbe, na primer njenega omejenega področja uporabe v smislu zgornje meje vrednosti zahtevkov in omejene opredelitve čezmejnih zadev, postopkovnih pomanjkljivosti v zvezi z dejstvom, da je vročitev po pošti prednostni način vročitve, majhne uporabe video naprav za komuniciranje na daljavo, nesorazmernosti sodnih taks v nekaterih primerih, pomanjkanja načinov plačila prek spleta v nekaterih državah članicah ter nepotrebnih stroškov prevajanja na stopnji izvršbe. Temu poročilu sta zato priložena predlog za revizijo sedanje uredbe in ocena učinka, ki obravnava zgoraj opredeljene težave. [1] Deloitte, Ocena socio-ekonomskih učinkov možnosti politike za prihodnost uredbe o evropskem postopku v sporih majhne vrednosti, julij 2013 (v nadaljnjem besedilu: študija podjetja Deloitte), na voljo na: http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm. [2] Na podlagi posameznih pritožb in naslednjih poročil: Centre européen de la Consommation / Europäischen Verbraucherschutz e.V, Procédure de règlement des petits litiges et injunction de payer européenne: des procedures simplifiées pas si simple dans la pratique, julij 2011, na voljo na: http://www.europe-consommateurs.eu/uploads/media/4.4.3_procedure_de_reglement_des_petits_litiges.pdf (v nadaljnjem besedilu: CEC, Procédure de règlement des petits litiges), ECC-Net, European Small Claims Procedure Report (Poročilo o evropskem postopku v sporih majhne vrednosti), september 2012, na voljo na: http://ec.europa.eu/consumers/ecc/docs/small_claims_210992012_en.pdf (v nadaljnjem besedilu: poročilo ECC-Net). Poleg tega se je upoštevala tudi študija „Implementation of optional instruments within European civil law“ (Izvajanje izbirnih instrumentov v evropskem civilnem pravu) , ki sta jo leta 2011 Evropskemu parlamentu predložili B. Fauvarque-Cosson in M. Behar-Touchais. (na voljo na: http://www.europarl.europa.eu/committees/en/studiesdownload.html?languageDocument=EN&file=72928). [3] Posebna raziskava Eurobarometra št. 395 o evropskemu postopku v sporih majhne vrednosti, april 2013 (v nadaljnjem besedilu: posebna raziskava EB 395), na voljo na: http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_395_en.pdf. [4] Podatki o vrsti in značilnostih zadev niso na voljo, vendar se lahko v zvezi z zgornjo mejo vrednosti zahtevka v višini 2 000 EUR domneva, da so uredbo uporabljali predvsem potrošniki. Poleg tega je bila posebna raziskava EB 395 osredotočena na to, kako uredbo dojemajo državljani EU. [5] Glede na odgovore iz vprašalnika, ki ga je izpolnila Španija, je bilo usposabljanje namenjeno tudi sodnim uradnikom in izvršiteljem, ne le sodiščem in sodnikom, kot velja za večino držav članic, če so sploh izvedle usposabljanje. Glej tudi študijo podjetja Deloitte, del I, oddelek 3.3.2.1, str. 73 in 74. [6] Glej študijo podjetja Deloitte, del I, oddelek 3.3.2.1, str. 66 in 67 (preglednica 19), kjer je podan pregled odgovorov držav članic glede števila vlog in sodb v okviru evropskega postopka v sporih majhne vrednosti. [7] Samo Avstrija, Bolgarija, Ciper, Češka in Finska nimajo takšnega postopka. Glej študijo podjetja Deloitte, del I, oddelek 3.3.1.1, str. 53. [8] Na primer v Estoniji, Franciji, na Madžarskem in Irskem, v Italiji, Litvi, Sloveniji, Španiji, na Nizozemskem in v Združenem kraljestvu. [9] V Združenem kraljestvu s 5 000 GBP na 10 000 GBP, na Nizozemskem s 5 000 EUR na 25 000 EUR (glej študijo podjetja Deloitte, del I, oddelek 3.3.1.1, str. 52 in 53). [10] Raziskava Flash Eurobarometer št. 347, Business-to-Business, Alternative Dispute resolution in the EU (Odnosi med podjetji, alternativno reševanje sporov v EU; v nadaljnjem besedilu: raziskava Flash EB 347), str. 40–42, na voljo na: http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_347_en.pdf. [11] Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, UL L 12, 16.1.2001, str. 1. [12] Takšne zadeve so bile izpostavljene med razpravami v EPM. [13] Belgija, Bolgarija, Grčija, Madžarska, Latvija, Slovaška in Združeno kraljestvo – Severna Irska. [14] Avstrija, Ciper, Estonija, Finska, Luksemburg, Malta, Nizozemska, Portugalska, Švedska in Združeno kraljestvo – Škotska. [15] Glej študijo podjetja Deloitte, del I, oddelek 3.3.2.2, str. 76 in 77: Avstrija, Estonija, Ciper, Češka (čeprav je treba za vlogo, ki je vložena po elektronski pošti ali telefaksu, naknadno predložiti še izvirnik), Finska, Francija, Nizozemska (čeprav se v praksi ne uporablja), Portugalska, Slovenija, Združeno kraljestvo (Anglija in Wales). [16] Berlin, Brandenburg, Bremen, Saška, Hessen. [17] V Nemčiji je na primer predvideno, da bo možnost za elektronsko vložitev zahtevka leta 2018 na voljo pri vseh sodiščih. [18] http://www.e-codex.eu/index.php/legal-community-benefits, za evropski postopek v sporih majhne vrednosti glej tudi: http://www.e-codex.eu/pilots/small-claims.html. [19] Na to vprašanje je odgovorilo 10 držav članic; Bolgarija: 6 mesecev, Estonija: 4 mesece, Finska: 3 mesece, Francija: 4,6 meseca, Malta: 6 mesecev, Poljska: 6,3 meseca, Slovaška: 3 mesece, Slovenija: 4,3 meseca, Španija: 8,2 meseca, Nemčija: 3,4–5,3 meseca. [20] Glej https://e-justice.europa.eu/content_small_claims_forms-177-sl.do. [21] Glej CEC, Procédure de règlement des petits litiges, poročilo ECC-Net. [22] Uredba (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog, UL L 399, 30.12.2006, str. 1 in naslednje strani. [23] Uredba (ES) št. 805/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov, UL L 143, 30.4.2004, str. 15 in naslednje strani. [24] Uredba Sveta (ES) št. 4/2009 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah, UL L 7, 10.1.2009, str. 1 in naslednje strani. [25] ECC-Net, European Small Claims Procedure Report (Poročilo o evropskem postopku v sporih majhne vrednosti), september 2012, str. 28, na voljo na: http://ec.europa.eu/consumers/ecc/docs/small_claims_210992012_en.pdf. [26] Estonija (angleščina), Ciper (angleščina), Malta (angleščina), Finska (švedščina in angleščina), Švedska (angleščina), Francija (angleščina, nemščina, italijanščina, španščina) – vir: X.E. Kramer, Small claim, simple recovery? The European small claims procedure and its implementation in the member states (Spor majhne vrednosti, preprosta izterjava? Evropski postopek v sporih majhne vrednosti in njegovo izvajanje v državah članicah), ERA Forum, št. 12/2011, str. 130. [27] Dejstvo, da se za sodne takse uporablja načelo „neuspešna stranka plača“, tožečim strankam ni v uteho, saj je izid postopka negotov in mora tožeča stranka najprej „zamrzniti“ svoj denar do dejanske izvršbe. [28] Raziskava Flash EB 347, str. 31. Čeprav je bila ta raziskava izvedena na splošno za vse vrste zahtevkov med dvema podjetjema, poudarja, da je sorazmernost stroškov in s tem tudi sodnih taks glavno merilo za podjetja pri odločanju o vložitvi tožbe. [29] Ref. št. X/2013/040, na voljo na: http://www.beuc.org/Content/Default.asp?PageID=606.