[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 20.7.2005

KOM(2005) 319 končno

2000/0212 (COD)

Spremenjeni predlog

UREDBA SVETA IN EVROPSKEGA PARLAMENTA

o javnih storitvah železniškega in cestnega potniškega prevoza

OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM

Uvod

Izvajalci kopenskega javnega prevoza oseb in tovora, zlasti v železniškem prometu, so morali od druge polovice 20. stoletja ohranjati storitve, ki niso bile gospodarsko donosne, njihova cenovna politika pa je bila predpisana v strogih okvirih.

Železnice so v 60-ih letih 20. stoletja začele hitro pešati zaradi konkurence avtomobilov. V Franciji se je na primer med letoma 1964 in 1969 uporaba regionalnih železniških storitev zmanjšala s 6,4 na 5,2 milijarde potniških kilometrov. Država v tistem času skoraj ni subvencionirala SNCF; deset let pozneje so se subvencije za obveznosti javnih služb (OJS) približale 2 milijardama frankov. Javni kopenski promet je postal strukturno deficitaren v vsej Evropi. Izvajalci v tem sektorju so torej morali od držav zahtevati, da te obveznosti odpravijo ali bolj sistematično nadomestijo stroške.

Ta primer je bil eden prvih, ki so se obravnavali v okviru skupne prometne politike. Predvsem je šlo za ugotavljanje, ali so koristi, zlasti finančne, ki so jih dodelili organi, pravično nadomestilo za izvajanje obveznosti javne službe, naložene izvajalcem, ali če ta nadomestila spadajo med državne pomoči. Torej je bilo treba nujno vzpostaviti podrobne načine Skupnosti za izračun nadomestil, da bi preprečili strogo uporabo postopkov s področja državnih pomoči. Če ne bi bilo tega okvira, bi morala Evropska komisija preučiti vsakega od mehanizmov nadomestil, kar bi znatno otežilo postopke in utegnilo ohromiti sistem.

Po prvi odločbi Sveta iz leta 1965[1] je bila leta 1969 sprejeta uredba, ki je še sedaj okvir Skupnosti, ki se uporablja za kopenski javni prevoz potnikov[2].

Ta uredba, ki pokriva prevoz potnikov in tovora v železniškem in cestnem prometu ter po celinskih plovnih poteh, državam članicam omogoča, da naložijo obveznosti javnih služb z namenom zagotovitve storitev, ki izpolnjujejo nekatere standarde glede cen, neprekinjenosti, rednosti ali zmogljivosti, pod pogojem, da nadomestijo stroške izvajalca. Določa postopke pred plačilom tega nadomestila in podrobne načine izračuna, s katerimi se zagotovi ustrezni znesek nadomestila. Za nadomestila, dodeljena v skladu s temi pravili, ne velja obveznost obveščanja in predhodne odobritve iz člena 88(3) Pogodbe.

Ta zakonodajni okvir je bil nazadnje spremenjen leta 1991, da bi zlasti razširili področje njegove uporabe na lokalni prevoz.

Do pred kratkim je predstavljal zadovoljiv okvir v sektorju javnega prevoza, kjer so bili ponudniki izključno nacionalni, regionalni ali lokalni. Sedaj je neprimeren in zadevni akterji ga posebno težko izvajajo na nenehno razvijajočem se trgu. Odstopanja so pravilo, zlasti v lokalnem javnem prevozu[3], kjer so se odstopanja od obveznosti pogodbenega urejanja izkazala kot komaj združljiva s preglednostjo in nediskriminacijo, ki ju zahteva vedno bolj odprt trg. Uredba poleg tega tudi ne določa podrobnih pravil dodelitve pogodb o izvajanju javne službe. Postala je vir pravne negotovosti, ki se že kaže v povečanem številu sporov in oklevanju izvajalcev pri večjih naložbah, ker pravila niso jasno določena.

Kopenski javni prevoz oseb (z vlakom, podzemno železnico, tramvajem in mestnim avtobusom) je leta 2004 predstavljal okrog 150 milijonov potnikov na dan, 1,5 milijona delovnih mest in letni promet, ocenjen na 100 milijard EUR (za EU 15). Ta sektor se je v zadnjih desetih letih zelo spremenil zaradi pojava izvajalcev, ki opravljajo storitve v več kot eni državi članici, in organov, ki so odločeni, da primerjajo različne ponudbe prevoznih storitev.

Kljub konkurenčni ponudbi, ki je začela oživljati prevoz potnikov, se je tržni delež javnega prevoza še naprej zmanjševal zaradi konkurence osebnega avtomobila. Tako se je med letoma 1970 in 2001 delež prevoza z avtomobilom s 73,8 % povečal na 78,2 %, medtem kot se je delež kopenskega javnega prevoza s 24,7 % zmanjšal na 16 %[4]. Ta položaj je poudaril potrebo po posodobitvi javnega prevoza in povečanju njegove učinkovitosti, da bi ohranili in celo povečali njegov tržni delež in ga vključili v izboljšavo okolja in mobilnosti.

Komisija je na podlagi ugotovitve, da je zakonodajni okvir Skupnosti neprimeren in da je treba nujno izboljšati učinkovitost in kakovost storitev, julija 2000 predstavila predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o dejavnosti držav članic na področju zahtev javne službe in dodelitvi pogodb o izvajanju javne službe na področju prevoza potnikov v železniškem in cestnem prometu ter po celinskih plovnih poteh[5]. Namen tega predloga je bil namreč odpraviti pravno negotovost, ki je prizadela sektor, in vzpostaviti konkurenčni sistem, ki bi privedel do učinkovitejših in privlačnejših storitev za potnike. Zato je temeljil na več načelih:

- pogodbeno urejanje odnosov med pristojnim organom in izvajalcem ali izvajalci, pooblaščenimi za opravljanje storitev, kakor hitro se dodelijo finančna nadomestila ali izključne pravice;

- nujnost periodične ponovne preučitve pogodbenih klavzul in torej omejevanja trajanja pogodbe;

- razpisni postopek za pogodbe o izvajanju javne službe, razen v nekaterih primerih, ko je mogoča njihova neposredna dodelitev (na primer v nekaterih pogojih za železnice ali podzemno železnico ali pod določenim finančnim pragom).

Ta predlog je že pet let blokiran v Svetu. Kompromisa za oblikovanje skupnega stališča ni bilo mogoče doseči, ker se države članice zelo razhajajo glede samega obsega odprtja kopenskega prometa za konkurenco, ob upoštevanju zlasti različnih izkušenj v poskusih odprtja, ki so jih izvedle.

Poleg tega je bilo delo Sveta dolgo prekinjeno zaradi čakanja na sodbo Sodišča v zadevi Altmark. Sodba, izrečena julija 2003, je končala pravno razpravo o opredelitvi državne pomoči, tako da je jasno opredelila pojem finančne koristi, ki je njeno bistveno merilo. Njen učinek je kljub temu omejen za kopenski promet zaradi posebnih pravil, ki jih določa Uredba (EGS) št. 1191/69.

Komisija si glede na številne spremembe, ki jih je Evropski parlament sprejel v prvi obravnavi leta 2001, in blokado predloga v Svetu (glej pogl. 4), z revizijo predloga zlasti z vidika zadnjih dogodkov v sodni praksi (sodba Altmark) in nedavne Bele knjige o storitvah splošnega pomena prizadeva za uskladitev različnih izraženih stališč.

Vprašanje zakonskega urejanja podrobnih pravil nadomestila za izvajanje obveznosti javnih služb se ne omejuje na prevoz. Postavlja se v številnih drugih sektorjih in je zato eden glavnih elementov obsežnega horizontalnega razmišljanja v Komisiji o storitvah v splošnem interesu.

1. STORITVE V SPLOšNEM INTERESU

Izraz „storitev v splošnem interesu“ se ne pojavlja v Pogodbi. V praksi Skupnosti izhaja iz izraza „storitev splošnega gospodarskega pomena“, ki je v Pogodbi[6]. Ker ima širši pomen, pokriva tržne in netržne storitve, za katere organi menijo, da so v splošnem interesu, in zanje veljajo posebne obveznosti javnih služb.

Vendar izraz „storitve splošnega gospodarskega pomena“ ni opredeljen v Pogodbi ali sekundarni zakonodaji. V praksi Skupnosti se na splošno razume, da se nanaša na gospodarske storitve, ki jim države članice ali Skupnost nalagajo posebne obveznosti javnih služb na podlagi merila splošnega interesa.

Bela knjiga Komisije o storitvah splošnega pomena, objavljena 12. maja 2004[7], je povzela ugotovitve aktualne splošne razprave in začela razmišljanje o tem, kako učinkovito zagotoviti storitve v splošnem interesu na notranjem trgu na podlagi vrste splošnih načel, vključenih v politike Skupnosti.

Poudarja, da si odgovornosti na področju storitev v splošnem interesu delijo Unija in države članice.

Opozarja, da je naloga „pristojnih nacionalnih, regionalnih in lokalnih organov, da določijo, organizirajo, financirajo in upravljajo storitve v splošnem interesu“.

Komisija v točki 4.3 še navaja:

„Načeloma imajo države članice širok razpon odločanja, kako organizirati storitve splošnega pomena. Brez usklajenosti Skupnosti so zadevni javni organi oblasti (...) načeloma svobodni pri odločanju, ali bodo sami zagotavljali storitve splošnega pomena ali bodo podelili njihovo izvajanje drugim (…) subjektom. Kakorkoli že, izvajalci storitev splošnega gospodarskega pomena, vključno z izvajalci notranjih storitev, so gospodarski subjekti, za katere veljajo pravila konkurenčnosti Pogodbe.“

Bela knjiga tudi poudarja, da bi se sektorske uredbe morale osredotočati na „dejavnosti v omrežjih, kot so telekomunikacije, poštne storitve, transport in energija, ki imajo jasno vseevropsko dimenzijo“. Promet je bistveni sektor te analize, saj sektorska pravila Skupnosti vključujejo dobro razvit del za urejanje opravljanja prevoznih storitev za vse državljane.

Evropski parlament v svojem poročilu[8] poziva, da se po soodločitvi Sveta vzpostavi pravni okvir, ki uvaja skupna načela za storitve v splošnem interesu v pravu Skupnosti.

Osnutek Pogodbe o ustavi predvideva tudi novo pravno podlago za sprejetje zakonov o uvedbi načel in pogojev, zlasti gospodarskih in finančnih, ki službam splošnega gospodarskega pomena omogočajo izpolnitev njihovih nalog (člen III-122).

Ta spremenjeni predlog uredbe izhaja iz sektorskega pristopa, ki je v skladu s splošno usmeritvijo, ki jo je Komisija sprejela v okviru bele knjige.

2. OBVEZNOSTI JAVNIH SLUžB V PROMETNEM SEKTORJU

2.1 Pravni red Skupnosti

Pravila Skupnosti v prometnem sektorju državam članicam omogočajo vzpostavitev obveznosti javnih služb, se pravi, „obveznosti, ki jih zadevno prevozno podjetje, če bi upoštevalo lastne poslovne interese, ne bi prevzelo ali jih ne bi prevzelo v enakem obsegu ali pod enakimi pogoji“[9].

Zakonodaja Skupnosti za letalski[10] ali pomorski[11] promet zahteva razpisni postopek za pogodbe o izvajanju javne službe.

V zvezi s kopenskim prometom se omejuje na naložitev strogih načinov izračuna zneska nadomestil za opravljanje javne službe v skladu s členom 73 Pogodbe.

Ta člen izvajata dva dokumenta: Uredba (EGS) št. 1107/70 o dodeljevanju pomoči[12] in Uredba (EGS) št. 1191/69 o javnih službah.

Uredba 1191/69 vzpostavlja splošni okvir, ki velja za obveznosti javnih služb v kopenskem prometu, in nalaga načine izračuna ustreznih nadomestil. Državam članicam omogoča naložitev ali ohranitev posebnih obveznosti javnih služb[13], za katera pa morajo plačati nadomestila, če imajo izvajalci zaradi njihovega izpolnjevanja stroške[14], in določa podrobne načine izračuna, da se zagotovijo pravična nadomestila[15]. Nadomestila, ki se dodelijo v skladu s temi načini, so oproščena obveznosti obveščanja Komisije, ne da bi bilo treba predhodno preveriti, ali imajo mogoče značaj državne pomoči. Omenjena uredba ni veljala za izvajalce, ki so opravljali predvsem lokalne ali regionalne storitve[16].

Leta 1991 je Uredba o spremembi 1893/91 na področje uporabe dokumenta uvedla mestne, primestne in regionalne prevoznike, vendar je državam članicam omogočila odstopanje od te določbe[17]. Kot splošno pravilo določa, da se naložitev obveznosti javnih služb zamenja z oddajo pogodb o izvajanju javne službe[18], pri čemer lahko pristojni organi vseeno še naprej nalagajo obveznosti za mestne, primestne in regionalne storitve ter na področju določanja cen v korist posameznih socialnih kategorij[19]. Vendar spremenjena uredba iz leta 1991 ne omenja, kako naj se dodelijo pogodbe o izvajanju javne službe in predvsem, ali morajo biti predmet razpisnega postopka.

EU se namreč do nedavno ni ukvarjala z načinom dodelitve pogodb o izvajanju javne službe v tem sektorju, ker ni bilo mednarodne konkurence. Nobene potrebe ni bilo, da se preverijo podrobna pravila dodelitve teh več deset tisoč lokalnih naročil niti nadomestila, dodeljena izvajalcem. Položaj se je spremenil, ko so nekateri izvajalci javnega prevoza odgovorili na javne razpise v drugih državah članicah in vložili pritožbo na nacionalna sodišča ali Komisijo[20], kadar niso dobili naročil. Nekatere od teh tožb so prišle pred Sodišče[21].

Komisija – varuhinja pogodb – je, namesto da bi se od primera do primera odzvala na te pritožbe, ponovno potrdila nujnost sprejetja predpisov, katerih bistveni cilj je preprost: reguliranje konkurence, tudi za regije in mesta, da se zagotovijo preglednost pri dodeljevanju in pogoji izvajanja pogodb o javni službi. Vzpostavitev takšnih predpisov bi odpravila sumničenja, da so nadomestila, dodeljena brez razpisnega postopka, državne pomoči.

2.2 Odprtje trga

Gospodarsko okolje sektorja kopenskega javnega prevoza oseb se je od leta 1969 zelo spremenilo. Trgi nekaterih držav članic so se začeli odpirati konkurenci, naj gre za mestni prevoz ali železnice.

Začelo se je, ko je Združeno kraljestvo leta 1986 odpravilo izključne pravice, ki so bile pravilo v sektorju avtobusnega prevoza. Razen v Londonu in na Severnem Irskem lahko vsak izvajalec opravlja tiste storitve, ki jih hoče. Stroški poslovanja so se nenadoma zmanjšali, vendar tudi uporaba storitev.

Tega poskusa deregulacije v Uniji niso ponovili. Države članice, ki so odprle svoj trg, so raje razvile sistem, imenovan „regulirana konkurenca“, v katerem pristojni organ podeli izključno pravico za določeno obdobje po odprtem in preglednem javnem razpisu, ki lahko določi raven storitve, standarde kakovosti in/ali cene.

Ta sistem, ki dokaj dobro deluje, je dal dobre rezultate v mestnem okolju (Stockholm, Helsinki, København, London, Lille...), v regionalnih železniških storitvah (Lizbona, sever Nizozemske, nemške dežele) in medkrajevnih storitvah (avtobus v Španiji, železnica na Švedskem). Regulirano konkurenco v povprečju spremlja povečanje uporabe storitev in zmanjšanje stroškov[22]. Tako je bilo leta 2003 okrog 25 % trga kopenskega javnega prevoza EU odprtega za konkurenco.

To odprtje je povzročilo dejanski pojav mednarodnega trga za opravljanje storitev javnega prevoza. Na začetku so bile pri iskanju pogodb zunaj matične države porekla najbolj dejavne nekatere zasebne industrijske skupine, kot so Connex (F), Arriva (UK) in Concordia (N). Številni med temi izvajalci ustvarijo danes več kot 50 % prometa v drugih državah in ne v matični. Odtlej so se jim pridružile skupine iz javnega sektorja, kot so DB (D), NS (NL) in RATP (F). Tradicionalni nacionalni izvajalci so izkoristili ta razvoj za nastop ali kapitalsko udeležbo na novih trgih v svojih državah (na primer RATP, izvajalec mestnega prevoza v Parizu, Mulhousu ali Clermont-Ferrandu) ali v tujini (kot NS, nizozemski državni železniški prevoznik, ki je dobil pogodbo za mestni železniški prevoz v Liverpoolu).

3. PREDLOG KOMISIJE IZ LETA 2000, SPREMENJEN LETA 2002

Razvoj vedno bolj konkurenčnega trga v sektorju kopenskega javnega prevoza zahteva pregleden okvir obveznosti javnih služb, s katerim bo mogoče preprečiti, da bi se nadomestila opredelila kot državne pomoči.

Komisija je 26. julija 2000 predlagala uredbo, ki je temeljila na načelih pogodbenega urejanja odnosov med organom in izvajalcem ter razpisnega postopka za pogodbe o izvajanju javne službe, da bi njihova dodelitev postala pregledna in nediskriminatorna. Ta predlog je najprej določal vrsto izjemnih položajev, v katerih se je lahko pristojni organ pod nekaterimi pogoji odločil, da neposredno brez javnega razpisa dodeli pogodbe o izvajanju javne službe:

- na področju železniškega prevoza iz varnostnih razlogov;

- na področju prevoza s podzemno železnico ali hitrim tramvajem zaradi stroškov ali varnosti;

- na področju integriranih storitev, t.j. storitev, ki zadevajo več vrst prevoza, na primer storitve podzemne železnice in avtobusne storitve, kot v primeru pogodbe STIB v Bruslju ali RATP v Parizu, zaradi stroškov ali varnosti;

- katerih letna vrednost je bila ocenjena na manj kot 800 000 EUR.

Evropski parlament je novembra 2001 v prvi obravnavi sprejel stališče, ki je vsebovalo več kot sto sprememb, hkrati pa je pozdravil predlog. Najbolj bistvena je sprememba 61, katere učinek je zaščititi storitve lokalnega[23] javnega prevoza pred konkurenco, če se pristojni organ odloči, da jih bo opravljal izključno sam. To stališče je bilo odvisno od spoštovanja določbe o vzajemnosti, ki jo je Komisija sprejela v spremenjeni različici iz leta 2002 in jo vključila za prehodno obdobje.

Namen drugih sprememb je bil predvsem spremeniti seznam izjem (odprava izjeme, ki zadeva integrirane storitve, razširitev podlage v drugih primerih) ali podaljšati trajanje pogodb (prekratkih pogodb, ki bi lahko povzročile težave v zvezi z neprekinjenostjo oskrbe, naložbami in osebjem) in prehodno obdobje.

Komisija je na podlagi tega stališča februarja 2002 sprejela spremenjeni predlog, ki je povzel samo del teh sprememb:

- podaljšanje trajanja pogodb (8 let za avtobusni, 15 let za železniški prevoz);

- podaljšanje prehodnega obdobja (8 let);

- spremembo seznama izjem od obveznosti razpisnega postopka in predvsem povečanje praga (z 800 000 EUR na tri milijone EUR), pod katerim je možna neposredna dodelitev, ter odprava izjeme v korist integriranih storitev. Mehanizmi, uvedeni v okviru spremembe 61, kljub temu niso bili upoštevani.

Kot je navedeno zgoraj, je razprava Sveta hitro pokazala, da ni mogoče doseči zadostne večine in da ni prave politične volje, da bi predlog uspel. Med državami članicami so zlasti ob upoštevanju velikih razlik med njihovimi izkušnjami s poskusi odprtja trga hitro prišla na dan razhajanja glede samega obsega odprtja kopenskega prometa. Poleg tega je Svet pod pretvezo, da čaka sodbo Sodišča v zadevi Altmark, prenehal z delom ob koncu španskega predsedstva (1. polletje 2002) in ga od takrat ni nadaljeval. Mnenja držav članic so se dejansko temeljito razhajala o ključnih elementih predloga:

- nekatere države, ki so bile v različnih fazah odpiranja celotnega ali dela sektorja kopenskega javnega prevoza, so bile na splošno za predlog, nekatere med njimi so obžalovale, da odprtje ne gre dovolj daleč in da dovoljuje preveč možnosti neposredne dodelitve pogodb o izvajanju javne službe;

- druge države, zlasti tiste, kjer ostajajo veliki javni monopoli v sektorju, so bile proti predlogu in za ohranitev dosedanjega stanja;

- države članice so se razhajale tudi glede področja uporabe Uredbe in vrstah prevoza, ki jih mora pokrivati (samo avtobus ali vse vrste mestnega prevoza, tudi tramvaji in podzemna železnica? Ali mora veljati ali ne za železnice?)

4. SODBA ALTMARK

V zadnjih letih je bila zaradi nedavnega razvoja v sodni praksi[24] vsa pozornost usmerjena na vprašanje, ali so nadomestila za opravljanje javne službe v različnih gospodarskih sektorjih državne pomoči v smislu člena 87(1) Pogodbe. Nedavna sodba Sodišča v zadevi Altmark Trans GmbH[25] je nedvomno bistveno prispevala k razpravi. Komisija se je na to sicer hitro odzvala in februarja 2004 predlagala vrsto ukrepov, ki natančno določajo njene posledice. Ta zakonodajni „sveženj“ je bil sprejet julija 2005; velja za vse gospodarske sektorje, razen za prevoz po kopnem, ki ima svojo pravno podlago, na kateri temelji ta uredba.

Dejstva primera

Primer zadeva spor med dvema majhnima izvajalcema javnega prevoza v nemški regiji Stendal. Leta 1994 je eden od njiju brez javnega razpisa dobil operativne licence za nekatere avtobusne linije. Drugi, ki je menil, da je bil oškodovan, je izpodbijal to dodelitev in nadomestila, ki jih je konkurent prejel od organov.

Ker nemški zakon dovoljuje dodelitev nekaterih vrst nadomestil samo z javnim razpisom, je nacionalno sodišče moralo povedati, ali zadevna nadomestila spadajo v to skupino. Zato je moralo ugotoviti, ali so jih organi lahko plačali brez upoštevanja predpisov Skupnosti o državnih pomočeh. Sodišče je zato leta 2000 Sodišču Evropskih skupnosti predložilo predhodno vprašanje o razlagi členov 73 in 87 Pogodbe ter Uredbe 1191/69.

Sodišče je v sodbi, izrečeni julija 2003, natančno navedlo, kako se določbe Pogodbe na področju državnih pomoči uporabljajo za javne storitve na splošno in posebej za javni prevoz. Sodba Altmark v nasprotju s pričakovanji nekaterih ne prinaša temeljnih sprememb za prometni sektor.

Posledice sodbe v prometnem sektorju

V sektorju kopenskega prevoza potnikov je pravni položaj, ki izhaja iz analize sodbe „Altmark“, naslednji:

- Sodba potrjuje, da je od leta 1995 več držav članic prevozni trg odprlo konkurenci podjetij, s sedežem v drugih državah članicah. Od takrat lahko nadomestila, dodeljena izvajalcem javnega prevoza – tudi majhnim lokalnim izvajalcem – vplivajo na trgovino med državami članicami[26] in njihovo morebitno uvrstitev med državne pomoči mora načeloma proučiti Komisija.

- Sodišče je predvsem v zvezi s sektorjem kopenskega javnega prevoza ugotovilo, da obstajajo posebna pravila za nadomestila za zadevne izvajalce: pravila iz člena 73 Pogodbe in ustrezne sekundarne zakonodaje, namreč uredb 1191/69, 1192/69 in 1107/70[27]. Sodba Altmark namreč potrjuje, da je člen 73 lex specialis glede na člen 86(2) Pogodbe, saj določa pravila, ki veljajo za nadomestila za opravljanje javne službe v sektorju javnega prevoza. Zato nadomestila, ki niso v skladu z določbami člena 73, ki se je izčrpno izvajal z uredbama 1107/70 in 1191/69, niso državne pomoči, združljive s Pogodbo na podlagi člena 86(2) ali katere koli druge določbe Pogodbe.

- Sodba torej potrjuje, da so nadomestila v korist javnega prevoza predmet Uredbe 1191/69 o javnih službah. Države članice, ki ne uporabljajo teh pravil, ne izpolnjujejo svoje obveznosti, da bodo skrbele za dobro uporabo prava Skupnosti. Poleg tega se nadomestila, ki niso v skladu s temi določbami, lahko opredelijo kot državne pomoči in označijo kot nezdružljiva s Pogodbo.

- Sodba nazadnje razločuje položaj držav članic, ki so uporabile možnost odstopanja od določb Uredbe za sektor lokalnega prevoza. V tem primeru je treba nadomestila, ki ne izpolnjujejo „štirih pogojev Altmark“ (glej spodaj), opredeliti kot državne pomoči, ki jih lahko odobri Komisija[28].

Ta pravni položaj povzroča resnične težave, če na eni strani Uredba 1191/69, ki velja za večino nadomestil v korist javnega prevoza, ne ustreza več gospodarskemu stanju sektorja in je na drugi strani v primeru odstopanja od pravil o lokalnem prevozu zelo težko preveriti upoštevanje „štirih meril Altmark“, saj je preverjanje četrtega merila posebno neprilagojeno posebnostim sektorja.

V tem sektorju bo samo sprejetje nove uredbe, ki bo določila pregleden okvir za dodelitev obveznosti javnih služb in nadomestila za njihovo izvajanje, preprečilo pravno negotovost.

Posledice sodbe za druge sektorje

Sodišče je v zvezi z javnimi službami na splošno, razen kopenskim prometom, natančno določilo štiri pogoje, pod katerimi nadomestila za izvajanje obveznosti javnih služb niso finančna korist in jih zato ni mogoče opredeliti kot državno pomoč:

- upravičeno podjetje je dejansko pooblaščeno za izvajanje obveznosti javnih služb, ki so jasno opredeljene;

- način nadomestila je predhodno pregledno in objektivno določen;

- nadomestilo ne presega stroškov, nastalih zaradi izvajanja obveznosti javnih služb;

- nadomestilo mora, če ni bilo javnega razpisa, temeljiti na primerjavi s „povprečno velikim podjetjem, ki je dobro upravljano in ustrezno opremljeno“.

Kot je že navedeno zgoraj, je Komisija po tej sodbi februarja 2004 sprejela osnutek odločbe in osnutek okvira za uporabo člena 86 Pogodbe za nadomestila za opravljanje javne službe. Vendar se ta osnutka ne bosta uporabljala za nadomestila za opravljanje javne službe v sektorju kopenskega prometa, ker ta člen ne zadeva prevoza, ki ga posebej ureja člen 73.

5. Novi pristop, ki ga je predlagala Komisija

Komisija se je na podlagi prejšnje analize odločila, da predloži revidiran predlog, ki upošteva razpravo o Beli knjigi o storitvah splošnega pomena, sodno prakso v zadevi Altmark in druge osnutke zakonodaje v pripravi, ki zadevajo železniški potniški prevoz. Meni, da je treba novo uredbo sprejeti v čim krajšem možnem času.

Namen revidiranega predloga je uokviriti podrobna pravila posredovanja pristojnih organov – dodelitev izključnih pravic in nadomestil za izvajanje obveznosti javnih služb – ki bi lahko najbolj vplivala na konkurenco in trgovino med državami članicami.

Komisija je v okviru delitve pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami predlagala poenostavitev in prožnost njenega besedila ter boljše upoštevanje načela subsidiarnosti .

Poenostavitev se kaže predvsem v prizadevanju za razjasnitev predlaganih mehanizmov in zmanjšanju števila členov.

Poenostavitev zadeva predvsem mehanizme dodeljevanja pogodb o izvajanju javne službe. Kaže se na primer v umiku formulacij, predlaganih v členih 7a in 8 predloga iz leta 2002, ki so omogočale dodelitev pogodb o izvajanju javne službe v skladu z zapletenimi sistemi primerjave kakovosti brez uradnega javnega razpisa. Novi predlog predvideva samo še dve vrsti dodelitve: javni razpis in neposredno dodelitev.

Ista želja po poenostavitvi je bila vodilo pri pisanju priloge o pravilih, ki veljajo za nadomestila v odsotnosti javnega razpisa. Namen te priloge je določiti objektivne, pregledne in stvarne metode, ki temeljijo na dobro utečenih načelih prava Skupnosti (odsotnost prekomernega nadomestila in navzkrižnega subvencioniranja, ločeni konti, stvarni stroški, spodbujanje kakovosti in učinkovitosti).

Prožnost se kaže zlasti v priznavanju možnosti, ki jo imajo pristojni organi, da sami ali z notranjim izvajalcem opravljajo storitve javnega prevoza brez razpisnega postopka. Ta možnost je vseeno strogo odvisna od upoštevanja povečane preglednosti in določitve natančnih meril, ki se uporabljajo za nadomestilo za izvajanje obveznosti javnih služb. Ravno tako zanjo velja pogoj geografske omejitve dejavnosti pristojnega organa ali njegovega notranjega izvajalca (glej člen 5(5)).

Priznavanje te možnosti, da organi sami (urejeno) opravljajo prevozne storitve, ki se lahko uporablja ne glede na zadevno vrsto prevoza (avtobus, tramvaj, podzemna železnica, vlak, integrirane storitve…), spremlja skrajšanje seznama izjem od obveznosti razpisnega postopka za pogodbe o izvajanju javne službe (umik zlasti izjem v korist neposredne dodelitve prevoznih storitev s podzemno železnico ali hitrim tramvajem). Izjema v zvezi z integriranimi storitvami je bila na zahtevo Evropskega parlamenta odpravljena že v spremenjenem predlogu iz leta 2002. Samo regionalni in medkrajevni železniški prevoz sta torej oproščena te obveznosti.

Prožnost se kaže tudi v predlagani prilagodljivosti glede trajanja pogodb v členu 4(5) in (6) ter podaljšanju prehodnega obdobja za prevozne storitve v železniškem prometu. In za konec, najboljše upoštevanje načela subsidiarnosti se kaže zlasti v pristopu do opredelitve regionalnega ali medkrajevnega prevoza ali z ohranitvijo pragov, pod katerimi je mogoča neposredna dodelitev.

Komisija daje tudi več svobode organom, da podrobno organizirajo razpisni postopek. Tako ne določa seznama izbirnih meril, ki jih morajo organi upoštevati ob dodelitvi pogodb o izvajanju javne službe. Ravno tako je ¸opustila namero, da bi samo za sektor kopenskega javnega prevoza predpisala posebna pravila o oddaji del podizvajalcem (prejšnji člen 9(1)) ali zlorabi prevladujočega položaja (prejšnji člen 9(2)), ki bi, kot se je pokazalo v dosedanjih razpravah, lahko povzročila neprimerno togost.

Komisija se je prav tako odločila, da v novem predlogu ne bo posredovala pri opredelitvi primerne ravni kakovosti javnega prevoza ali obveščanja potnikov, kar pojasnjuje umik prejšnjih členov 4 in 4b. Tako namerava bolje upoštevati razlike v pristopih v tej zadevi in hkrati določiti skladen okvir.

Ta novi predlog, ki odraža voljo Komisije za okrepitev načela pravičnosti, preglednosti in oglaševanja, bo zagotovil pravno varnost in hkrati ohranil posebnost storitev v splošnem interesu, ki so bistveni del evropskega modela.

PREDSTAVITEV PO čLENIH

Celoten pregled predlagane uredbe in razlaga sprememb glede na spremenjeni predlog z dne 21. februarja 2002[29].

Člen 1 Predmet in področje uporabe

Člen 1 povzema področje uporabe prejšnje zakonodaje. Cilje uredbe omejuje na uokvirjenje podrobnih pravil posredovanja pristojnih organov – dodelitev izključnih pravic in nadomestil za izvajanje obveznosti javnih služb – ki bi lahko najbolj vplivala na konkurenco in trgovino med državami članicami. Prejšnji členi 4, 4a, 4b, 7a (razen odstavka 1), 8, 9 (razen odstavka 3), 12 (razen odstavka 1), 14 in 18 se črtajo zaradi te omejitve in ker se je treba omejiti na nujno potreben okvir.

Člen 2 Opredelitve

Člen 2 opredeljuje bistvene pojme. Pojma izvajalec in pogodba o izvajanju javne službe sta opredeljena tako, da pokrivata vse pravne odnose med organi in izvajalci. Pojmi notranji izvajalec, pristojni organ na lokalni ravni in regionalni ali medkrajevni železniški prevoz so bili opredeljeni, da se omogoči uporaba možnosti neposredne dodelitve pogodb iz člena 5.

Člen 3 Pogodbe o izvajanju javne službe in splošna pravila

Ta člen povzema vsebino prejšnjega člena 3 o obveznosti sklepanja pogodbe o izvajanju javne službe z izbranim izvajalcem in poenostavlja prejšnji člen 10 o splošnih pravilih zaradi omejitve okvira samo na nujno potrebno.

Člen 4 Obvezna vsebina pogodb o izvajanju javne službe in splošnih pravil

Ta člen povzema vsebino prejšnjih členov 6, 6a, 9(3) in 16 o vsebini in trajanju pogodb ob upoštevanju nedavne sodne prakse (sodba „Altmark“) o obveznosti opredelitve obveznosti javnih služb in podrobnih pravil izračuna nadomestil za njihovo izvrševanje.

Člen 5 Dodelitev pogodb o izvajanju javne službe

Odstavek 1 omogoča pojasnitev povezave s pravnim redom Skupnosti na področju javnih naročil (prejšnji člen 2). Odstavek 2 potrjuje, da imajo lokalni organi možnost, da sami opravljajo storitve javnega prevoza ali jih zaupajo notranjemu izvajalcu, nad katerim imajo nadzor, primerljiv s tistim, ki ga izvajajo nad svojimi službami, pod pogojem, da ta izvajalec svoje dejavnosti omeji na področje lokalne skupnosti.

Odstavek 3 povzema načelo dodelitve z javnim razpisom in tudi prejšnji člen 12(1) o načelih, ki veljajo za razpisne postopke. Uvaja tudi možnost pogajanj.

Odstavki 4 (manj pomembne pogodbe[30]), 5 (nujni ukrepi) in 6 (regionalni ali medkrajevni železniški prevoz) povzemajo nekatere izjeme od obveznosti razpisnega postopka iz prejšnjih členov 7(4) in (1) in 7b.

Člen 6 Nadomestila za opravljanje javne službe

Odstavek 1 se nanaša na določbe člena 4 in Priloge, kar zadeva pogoje in podrobna pravila izračuna nadomestil v primeru neposredne dodelitve.

Odstavek 2 določa obveznosti pristojnih organov do Komisije zaradi nadzora dobre uporabe Uredbe.

Člen 7 Oglaševanje

Določa instrumente (letno poročilo in objava v UL EU), ki zagotavljajo primerno raven preglednosti.

Člen 8 Prehod

Ta člen povzema vsebino prejšnjega člena 17 in ga poenostavlja. Po vzorcu določb o trajanju pogodb razlikuje med trajanjem prehodnega obdobja v sektorju avtobusnega prevoza (8 let) in trajanjem v sektorju železniškega prevoza (10 let).

Določa mehanizem postopne uvedbe javnih razpisov in ureja vprašanje pogodb, sklenjenih pred začetkom veljavnosti uredbe.

Ohranja prehodno načelo vzajemnosti.

Člen 9 Združljivost s Pogodbo

Ta člen povzema vsebino prejšnjega člena 11. Določa, da so s skupnim trgom združljiva samo tista nadomestila za izvajanje obveznosti javnih služb, ki so bila plačana v skladu z Uredbo. Poleg tega jih odvezuje obveznosti obveščanja.

Člen 10 Razveljavitev

Ta člen povzema vsebino prejšnjega člena 20 in poleg tega določa popolno razveljavitev Uredbe 1107/70, ki je postala zastarela. Člen 73 Pogodbe, ki velja samo za kopenski promet, namreč predvideva dve možni izjemi od pravil o državnih pomočeh: za pomoči za usklajevanje (kopenskega) prevoza in za nadomestila za izvajanje obveznosti javnih služb, ki so državne pomoči. Uredba 1107/70 določa podrobna pravila o izjemah glede usklajevanja. Komisija v teku let in ob upoštevanju razvoja sektorja kopenskega prometa ni več uporabljala izjem, naštetih v tej Uredbi, ampak je namesto njih uporabljala horizontalne instrumente izjeme, ki izvajajo člen 87(2) in (3) Pogodbe. Razveljavitev Uredbe 1107/70 bo odpravila omejitve (člen 3(1) Uredbe) glede uporabe določb iz člena 73 Pogodbe na področju usklajevanja kopenskega prometa.

Člen 11 Spremljanje

Ta člen določa, da Komisija spremlja izvajanje Uredbe in gibanja v zagotavljanju javnega potniškega prevoza v Evropi.

Priloga Pravila o nadomestilih v primerih iz člena 6(1)

Ta priloga poenostavlja prejšnjo prilogo in se omejuje samo na tisto, kar je nujno za določitev pravil, ki veljajo v odsotnosti javnega razpisa.

2000/0212 (COD)

Predlog

UREDBA SVETA IN EVROPSKEGA PARLAMENTA

o javnih storitvah železniškega in cestnega potniškega prevoza

PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA –

ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in zlasti členov 71 in 89,

ob upoštevanju predloga Komisije,

ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora,

ob upoštevanju mnenja Odbora regij,

ob upoštevanju naslednjega:

(1) Člen 16 Pogodbe ES potrjuje mesto, ki ga imajo storitve splošnega gospodarskega pomena med skupnimi vrednotami Unije.

(2) Člen 86(2) Pogodbe določa, da podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena, ravnajo po pravilih iz te pogodbe, zlasti pravilih o konkurenci, če uporaba takšnih pravil ne ovira izvajanja njihove naloge.

(3) Člen 73 Pogodbe je lex specialis glede na člen 86(2). Določa pravila o nadomestilih za opravljanje javne službe v sektorju kopenskega prometa.

(4) Glavni cilji skupne prometne politike, kot so opredeljeni v beli knjigi[31], so zagotoviti varne, učinkovite in kakovostne prevozne storitve z regulirano konkurenco, ki zagotavlja tudi preglednost in uspešnost storitev javnega prevoza, zlasti ob upoštevanju družbenih in okoljskih dejavnikov ter dejavnikov prostorskega načrtovanja, ali ponuditi določene tarifne pogoje v korist nekaterih kategorij potnikov in odpraviti razlike med prevoznimi podjetji iz različnih držav članic, ki bi lahko močno izkrivljale konkurenčne pogoje.

(5) Številne storitve kopenskega prometa, ki so nujne zaradi splošnega interesa, sedaj ne ponujajo možnosti komercialnega izkoriščanja. Pristojni organi držav članic morajo imeti možnost posredovati, da bi zagotovili opravljanje takšnih storitev. Mehanizmi, ki jih lahko uporabijo, da se zagotovi opravljanje storitev javnega potniškega prevoza, vključujejo zlasti dodelitev izključnih pravic in finančnega nadomestila izvajalcem ter opredelitev splošnih pravil na področju opravljanja javnega prevoza, ki veljajo za vse izvajalce.

(6) Številne države članice so pripravile zakone, ki določajo dodelitev izključnih pravic in sklenitev pogodb o izvajanju javne službe za vsaj del svojega trga javnega prevoza na podlagi preglednih in pravičnih razpisnih postopkov. Zato se je trgovanje med državami članicami zelo povečalo in več izvajalcev javnega prevoza sedaj opravlja storitve v več kot eni državi članici. Vendar je razvoj v nacionalnih zakonodajah privedel do uporabe različnih postopkov in ustvaril pravno nejasnost glede pravic izvajalcev in obveznosti pristojnih organov. Uredba (EGS) št. 1191/69 dejansko ne obravnava načina za dodelitev pogodb o izvajanju javne službe v Evropi in zlasti okoliščin, v katerih je za njihovo dodelitev potreben javni razpis. Zato je treba pravni okvir Skupnosti posodobiti.

(7) Da bi bila organizacija storitev javnega prevoza karseda prilagojena potrebam prebivalcev, mora vsak pristojni organ imeti možnost proste izbire izvajalca javnega prevoza v pogojih, določenih s to uredbo. Za zagotovitev uporabe načela preglednosti, enakega obravnavanja konkurenčnih izvajalcev in sorazmernosti v primeru dodelitve nadomestila in izključne pravice, je nujno, da se v pogodbi med pristojnim organom in izbranim izvajalcem opredeli vrsta obveznosti javnih služb in dodeljeno nadomestilo. Oblika ali poimenovanje te pogodbe se lahko spreminjata glede na pravne sisteme držav članic.

(8) V nasprotju s tem, kar je določala Uredba (EGS) št. 1191/69, katere področje uporabe je vključevalo tudi storitve javnega prevoza po celinskih plovnih poteh, ni primerno, da se v tej novi uredbi uredi vprašanje dodelitve pogodb o izvajanju javne službe v tem posebnem sektorju. Za organizacijo storitev javnega prevoza po celinskih plovnih poteh torej veljajo glavna načela Pogodbe.

(9) Z vidika prava Skupnosti ni pomembno, ali te prevozne storitve opravljajo javna ali zasebna podjetja. Ta uredba temelji na načelu nevtralnosti iz člena 295 Pogodbe glede ureditve lastninskopravnih razmerij, načelu svobode držav članic iz člena 16 Pogodbe, da opredelijo storitve splošnega pomena, in na načelih subsidiarnosti in sorazmernosti iz člena 5 Pogodbe.

(10) Nekatere storitve se opravljajo predvsem zaradi njihovega zgodovinskega ali turističnega pomena. Pravila in postopki, ki veljajo za zahteve javne službe, torej ne smejo zadevati teh dejavnosti, ker te očitno služijo cilju, ki ni v zvezi z opravljanjem javnega potniškega prevoza.

(11) Pristojni organi so odgovorni za organizacijo javnega prometnega omrežja. Ta ureditev lahko poleg dejanskega izvajanja prevozne storitve vključuje vrsto drugih dejavnosti in nalog, za katere morajo pristojni organi imeti možnost, da jih opravljajo sami ali jih v celoti oziroma deloma zaupajo izvajalcu.

(12) Dolgoročne pogodbe lahko povzročijo zaprtje trga za nepotrebno dolgo obdobje, s čimer zmanjšajo ugodne učinke pritiska konkurence. Trajanje pogodb o izvajanju javne službe bi moralo biti načeloma omejeno, da bi čim manj izkrivljale konkurenčnost in hkrati ohranile kakovost storitev. Vendar je treba predvideti možnost pogodb z daljšim trajanjem, kadar mora izvajalec vlagati v sredstva z izredno dolgo amortizacijsko dobo.

(13) Kadar s sklenitvijo pogodbe o izvajanju javne službe lahko pride do zamenjave izvajalca, morajo biti pristojni organi pooblaščeni, da od izvajalcev zahtevajo uporabo določb Direktive 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov[32].

(14) Opravljene študije in pridobljene izkušnje držav, ki so v zadnjih letih uvedle konkurenco v sektor javnega prevoza, kažejo, da lahko uvedba regulirane konkurence med izvajalci Skupnosti skupaj z ustreznimi zaščitnimi klavzulami naredi storitve privlačnejše, inovativnejše in cenejše, ne da bi to izvajalce oviralo pri izpolnjevanju dodeljenih nalog. Evropski svet podpira ta ukrep v okviru lizbonskega procesa z dne 28. marca 2000, ki Komisijo, Svet in države članice poziva, da v okviru svojih pristojnosti „pospešijo liberalizacijo na področjih, kot je [...] prevoz“.

(15) Vsaka lokalna skupnost se lahko odloči, da bo sama opravljala storitev javnega potniškega prevoza na svojem ozemlju ali jo brez razpisnega postopka zaupala notranjemu izvajalcu. Vendar pa mora biti ta možnost samozagotavljanja zaradi zagotovitve pravičnih konkurenčnih pogojev strogo predpisana.

(16) Kadar pa se organ odloči, da nalogo storitve v splošnem interesu zaupa tretji osebi, mora izvajalca izbrati ob upoštevanju prava Skupnosti o javnih naročilih in koncesijah, kot izhaja iz členov 43(49 Pogodbe ES, ter načel preglednosti in enakega obravnavanja. Določbe te uredbe se brez poseganja v obveznosti, ki v skladu z direktivami o sklepanju javnih naročil veljajo za javne organe, uporabljajo zlasti, če pogodbe o izvajanju javne službe spadajo v njihovo področje uporabe.

(17) Za nekatere javne razpise so pristojni organi dolžni opredeliti in opisati zapletene sisteme. Biti morajo torej pooblaščeni, da se pri dodeljevanju teh pogodb po oddaji ponudb o podrobnostih pogajajo z nekaj ali vsemi morebitnimi izvajalci.

(18) Javni razpisi za dodelitev pogodb o izvajanju javne službe ne bi smeli biti obvezni, kadar se pogodba nanaša na majhne vrednosti ali skromen obseg prevoženih kilometrov.

(19) Oblasti morajo biti v primeru tveganja prekinitve opravljanja storitev pooblaščene za uvedbo kratkoročnih nujnih ukrepov, dokler se ne dodeli nova pogodba o izvajanju javne službe.

(20) Glede javnega železniškega potniškega prevoza se zastavljajo posebna vprašanja o teži naložb in stroških infrastrukture. Marca 2004 je Komisija predstavila predlog o spremembi Direktive 91/440, da se vsakemu železniškemu podjetju Skupnosti zagotovi dostop do infrastrukture vseh držav članic z namenom opravljanja mednarodnih prevoznih storitev.

(21) Ker gre za javne storitve, ta uredba vsakemu pristojnemu organu dovoljuje, da v okviru pogodbe o izvajanju javne službe izbere svojega izvajalca prevozne storitve za potnike. Zaradi tega in ob upoštevanju različnih razdelitev ozemlja s tem v zvezi v različnih državah članicah je upravičeno, da pristojni organi lahko neposredno dodelijo pogodbo o izvajanju javne službe regionalnega ali medkrajevnega železniškega prevoza. Komisija bo še naprej pozorno spremljala razvoj v zagotavljanju javnega potniškega prevoza in zlasti dostopu do železniških infrastruktur v Evropi; o tem bo sestavila poročilo dve leti po sprejetju te uredbe. Poleg tega bo predložila poročilo o izvajanju te uredbe najkasneje dve leti od njene popolne uporabe.

(22) Nadomestila, ki jih dodelijo države članice, ne smejo v nobenem primeru preseči zneskov, potrebnih za pokritje stroškov, ki nastanejo zaradi izvajanja vsake obveznosti javne službe. Kadar pristojni organ predlaga dodelitev pogodbe brez razpisnega postopka, mora upoštevati tudi podrobna pravila, ki zagotavljajo ustreznost zneska nadomestil in odražajo skrb za učinkovitost in kakovost storitev.

(23) Pristojni organi morajo za dodelitev pogodb o izvajanju javne službe sprejeti potrebne ukrepe za objavo, ki mora biti najmanj eno leto prej, da se morebitni izvajalci lahko odzovejo.

(24) Ker bodo pristojni organi in izvajalci potrebovali čas, da se prilagodijo določbam te uredbe, je treba predvideti prehodne sisteme, ki upoštevajo posebnosti različnih vrst prevoza.

(25) Pristojni organi bodo v prehodnem obdobju določbe te uredbe verjetno uporabljali v različnih trenutkih. Torej bi bilo mogoče, da izvajalci s trgov, za katere še ne veljajo določbe te uredbe, oddajo ponudbe za pogodbe na trgih, ki se hitreje odpirajo regulirani konkurenci. Pristojni organi morajo, da bi s sorazmernim delovanjem preprečili vsakršno neravnotežje pri odpiranju trga javnega prevoza, imeti možnost zavrniti ponudbe, ki jih predložijo podjetja, ki večino svojih dejavnosti opravljajo na trgih, katerih odprtje je načrtovano, vendar do njega še ni prišlo, pod pogojem, da ni diskriminacije in da je bilo o tem odločeno pred javnim razpisom.

(26) Sodišče Evropskih skupnosti je v sodbi o zadevi Altmark Trans GmbH navedlo, da nadomestila za opravljanje javne službe niso koristi v smislu člena 87 Pogodbe ES, če so izpolnjena štiri kumulativna merila (sodba z dne 24. julija 2003 v zadevi C-280/00, odst. 87(95, PSES I-7747). Kadar ta merila niso izpolnjena in če so izpolnjena splošna merila o uporabi člena 87(1) Pogodbe, so nadomestila za opravljanje javne službe državna pomoč, za katero veljajo določbe členov 73, 86, 87 in 88 Pogodbe.

(27) Nadomestila za opravljanje javne službe se lahko izkažejo kot potrebna v sektorju kopenskega prevoza potnikov, da bi podjetja, pooblaščena za opravljanje javnih storitev, poslovala na podlagi načel in pod pogoji, ki jim omogočajo izpolnjevanje njihovih nalog. Če bi takšna nadomestila imela značaj državne pomoči, bi lahko bila pod nekaterimi pogoji združljiva s Pogodbo ob uporabi člena 73 Pogodbe. Po eni strani se morajo dodeliti, da se zagotovi opravljanje storitev, ki so dejansko storitve splošnega pomena v smislu Pogodbe. Po drugi strani za preprečitev neutemeljenega izkrivljanja konkurence nadomestila ne smejo preseči zneska, potrebnega za kritje neto stroškov, nastalih zaradi izpolnjevanja obveznosti javnih služb, pri čemer se upoštevajo z njimi povezani prihodki in primeren dobiček..

(28) Nadomestila, ki jih države članice odobrijo v skladu z določbami te uredbe, so torej lahko oproščena obveznosti predhodnega obvestila iz člena 88(3) Pogodbe.

(29) Ta uredba zamenjuje Uredbo Sveta (EGS) št. 1191/69 z dne 26. junija 1969 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javnih služb v železniškem in cestnem prevozu ter prevozu po celinskih plovnih poteh[33]; navedeno uredbo je torej treba razveljaviti.

(30) Ta uredba pokriva področje uporabe Uredbe Sveta (EGS) št. 1107/70 z dne 4. junija 1970 o dodeljevanju pomoči v železniškem in cestnem prevozu ter prevozu po celinskih plovnih poteh[34]. Ker se navedena uredba danes zdi zastarela, jo je treba razveljaviti, da se omogoči uporaba člena 73 Pogodbe na način, ki je prilagojen stalnim gibanjem v sektorju, brez poseganja v to uredbo in Uredbo Sveta (EGS) št. 1192/69 z dne 26. junija 1969 o skupnih pravilih za normalizacijo kontov železniških podjetij[35] –

SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:

Člen 1

Predmet in področje uporabe

1. Namen te uredbe je opredeliti, kako lahko pristojni organi ob upoštevanju predpisov prava Skupnosti posredujejo na področju javnega potniškega prevoza, da bi zagotovili opravljanje storitev v splošnem interesu, ki so predvsem številnejše, varnejše, kakovostnejše in cenejše od tistih, kakršne bi zagotovil sam trg.

Zato ta uredba določa pogoje, v katerih pristojni organi prevoznikom nadomestijo stroške, ki jih imajo zaradi izpolnjevanja obveznosti javnih služb, in dodelijo izključne pravice za opravljanje storitev javnega potniškega prevoza.

2. Ta uredba se uporablja za nacionalno in mednarodno opravljanje storitev javnega potniškega prevoza po železnici in drugih vrstah železniškega prevoza ter po cesti, razen za storitve, ki se opravljajo predvsem zaradi zgodovinskega ali turističnega pomena.

Člen 2

Opredelitve

V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve:

( a ) „javni potniški prevoz“: prevozne storitve v splošnem gospodarskem interesu, ki jih organizira pristojni organ in so javnosti na voljo stalno in brez diskriminacije;

(b) „pristojni organ“: vsak organ ali skupina organov države članice, ki je pristojen za organizacijo javnega potniškega prevoza in dodelitev pogodb o izvajanju javne službe na danem geografskem območju, ali vsak organ, ki mu je podeljeno takšno pooblastilo;

(c) „pristojni organ na lokalni ravni“: vsak pristojni organ, katerega geografska pristojnost ne pokriva celotnega državnega ozemlja;

(d) „izvajalec javne službe“: vsako podjetje ali združenje podjetij javnega ali zasebnega prava, ki opravlja storitve javnega potniškega prevoza, ali vsaka oseba javnega prava, ki nudi storitve javnega potniškega prevoza;

( e) „obveznost javnih služb“: zahteva, ki jo opredeli ali določi pristojni organ, da se zagotovijo storitve potniškega prevoza v splošnem interesu, ki jih izvajalec, če bi upošteval svoje poslovne interese, ne bi opravljal ali jih ne bi opravljal v isti meri ali pod istimi pogoji brez nadomestila;

(f) „izključna pravica“: pravica, ki enemu izvajalcu zagotavlja možnost opravljanja storitev javnega potniškega prevoza na izbrani liniji, omrežju ali območju, pri čemer izključi druge morebitne izvajalce;

(g) „nadomestilo za opravljanje javne službe“: vsaka korist, zlasti finančna, ki jo organ neposredno ali posredno dodeli iz javnih sredstev v obdobju izvajanja obveznosti javnih služb ali v povezavi s tem obdobjem;

(h) „neposredna dodelitev“: dodelitev pogodbe izvajalcu brez predhodnega razpisnega postopka;

( i ) „pogodba o izvajanju javne službe“: en ali več pravno zavezujočih aktov, ki dokazujejo sporazum med pristojnim organom in izvajalcem, da se izvajalcu zaupa upravljanje in izvajanje storitev, za katere veljajo obveznosti javnih služb; pogodba je lahko v skladu s pravom držav članic tudi sklep, ki ga sprejme pristojni organ:

- in ima obliko posameznega zakonskega ali ureditvenega akta ali

- vsebuje pogoje, pod katerimi pristojni organ sam opravlja storitve ali opravljanje teh storitev zaupa notranjemu izvajalcu;

(j) „notranji izvajalec“: pravno ločen subjekt, nad katerim pristojni organ izvaja popoln nadzor, ki je primerljiv z nadzorom, ki ga izvaja nad svojimi službami. Da bi ugotovili obstoj takšnega nadzora, je treba upoštevati elemente, kot so raven prisotnosti v upravnih in vodstvenih organih ali nadzornih organih, s tem povezane specifikacije v statutih, lastništvo, dejanski vpliv in nadzor nad strateškimi odločitvami in posameznimi upravljavskimi odločitvami;

( k) „vrednost“: vrednost storitve, linije, pogodbe, sistema nadomestil za javni potniški prevoz, ki ustreza celotnemu prejemku brez DDV izvajalca ali izvajalcev, vključno z nadomestili ne glede na njihovo naravo, ki jih izplačajo organi, in prihodki od prodaje vozovnic, ki se ne nakažejo zadevnemu pristojnemu organu;

(l) „splošno pravilo“: ukrep, ki velja brez diskriminacije za vse prevozne storitve iste vrste na zadevnem geografskem območju, ki je v pristojnosti pristojnega organa;

m) „regionalni ali medkrajevni prevoz“: vsaka prevozna storitev, ki ne izpolnjuje prevoznih potreb urbanega središča ali strnjenega naselja ali povezav med strnjenim naseljem in njegovimi predmestji.

Člen 3

Pogodbe o izvajanju javne službe in splošna pravila

1. Kadar se pristojni organ odloči, da izvajalcu, ki ga izbere sam, dodeli izključno pravico ali nadomestilo, ne glede na vrsto nadomestila, v zameno za izvajanje obveznosti javnih služb, mora to storiti v okviru pogodbe o izvajanju javne službe.

2. Z odstopanjem od odstavka 1 obveznosti javnih služb, katerih namen je postaviti najvišje tarife za vse potnike ali za nekatere kategorije potnikov, so lahko bodisi vključene v pogodbo o izvajanju javne službe bodisi predmet splošnih pravil. Pristojni organ v skladu z načeli iz členov 4 in 6 ter priloge izvajalcu nadomesti neto stroške, nastale zaradi upoštevanja tarifnih obveznosti, določenih s splošnimi pravili.

Člen 4

Obvezna vsebina pogodb o izvajanju javne službe in splošnih pravil

1. Pogodbe o izvajanju javne službe in splošna pravila morajo jasno določati obveznosti javnih služb, ki jih mora izvajalec izpolniti, in zadevna ozemlja.

2. Pogodbe o izvajanju javne službe in splošna pravila morajo vnaprej objektivno in pregledno določiti parametre, na podlagi katerih se mora izračunati vsako nadomestilo. Ti parametri se določijo tako, da nobeno nadomestilo ne more v nobenem primeru preseči zneska, potrebnega za kritje neto stroškov, nastalih zaradi izpolnjevanja vsake obveznosti javnih služb, pri čemer se upoštevajo s tem povezani prihodki, ki jih izvajalec obdrži, in tudi primeren dobiček.

3. Pogodbe o izvajanju javne službe in splošna pravila določajo podrobna pravila za razporeditev stroškov, povezanih z opravljanjem storitev. Ti stroški vključujejo zlasti odhodke za zaposlene, stroške energije, vzdrževanja in popravila voznih sredstev ter po potrebi fiksne stroške in ustrezno obrestovanje lastniškega kapitala.

4. Pogodbe o izvajanju javne službe in splošna pravila določajo podrobna pravila za razporeditev prihodkov od prodaje vozovnic, ki jih lahko izvajalec zadrži ali nakaže pristojnemu organu ali si jih izvajalec in pristojni organ razdelita.

5. Trajanje pogodb je omejeno in ni daljše od osmih let za avtobusne storitve in petnajstih let za storitve železniškega prevoza. Trajanje pogodb o izvajanju javne službe, ki zadevajo več vrst prevoza, je omejeno na petnajst let, če železniški prevoz predstavlja več kot 50 % vrednosti zadevnih storitev.

6. Trajanje pogodbe se lahko po potrebi ob upoštevanju pogojev amortizacije sredstev podaljša za največ polovico, če izvajalec prispeva sredstva, ki so hkrati pomembna v povezavi z vsemi sredstvi, potrebnimi za opravljanje prevoznih storitev, ki so predmet pogodbe o izvajanju javne službe, in povezana izključno s prevoznimi storitvami, ki so predmet pogodbe.

7. Pristojni organ lahko v okviru pogodbe od izbranega izvajalca zahteva, da uslužbencem, predhodno zaposlenim za opravljanje storitev, da pravice, ki bi jih uživali, če bi prišlo do prenosa v smislu Direktive 2001/23/ES. Organ naredi seznam uslužbencev in navede podrobnosti o njihovih pogodbenih pravicah.

Člen 5

Dodelitev pogodb o izvajanju javne službe

1. Odstavki 2(6 tega člena se uporabljajo brez poseganja v obveznosti pristojnih organov iz direktiv 92/50[36], 93/36[37], 93/37[38] in 93/38[39], kakor so spremenjene, in direktiv 2004/17[40] in 2004/18[41] o oddaji javnih naročil.

2. Vsak pristojni organ na lokalni ravni se lahko odloči, da bo sam opravljal storitve javnega prevoza ali da pogodbe o izvajanju javne službe neposredno dodeli notranjemu izvajalcu, pod pogojem, da notranji izvajalec in vsak subjekt, nad katerim ima slednji še tako majhen vpliv, vse svoje dejavnosti javnega potniškega prevoza izvaja znotraj ozemlja pristojnega organa in da ne sodeluje v javnih razpisih, organiziranih zunaj ozemlja pristojnega organa.

3. Vsak pristojni organ, ki se odloči, da bo storitve zaupal tretji osebi, mora pogodbe o izvajanju javne službe dodeliti z javnim razpisom, razen v primerih iz odstavkov 4, 5 in 6. Sprejeti postopek javnega razpisa je odprt za vse izvajalce, pravičen in upošteva načela preglednosti, in nediskriminacije. Postopek se lahko po oddaji ponudb in morebitnem predizboru nadaljuje s pogajanji ob upoštevanju teh načel zaradi natančne določitve elementov, s katerimi bi čim bolje odgovorili na posebnost ali zapletenost potreb.

4. Pristojni organi se lahko odločijo za neposredno dodelitev pogodb o izvajanju javne službe, katerih povprečna letna vrednost je ocenjena na manj kot en milijon eurov ali katerih namen je letno opraviti manj kot 300 000 kilometrov prevoznih storitev.

5. Ob prekinitvi storitev ali skorajšnjega tveganja za nastanek takšnega položaja lahko pristojni organ sprejme nujni ukrep. Ta nujni ukrep je neposredna dodelitev ali uradni sporazum o podaljšanju pogodbe o izvajanju javne službe. Dodelitev ali podaljšanje pogodbe z nujnim ukrepom ne presega časa, ki ga pristojni organ potrebuje za organizacijo novega postopka za dodelitev pogodbe v skladu z določbami te uredbe, in v nobenem primeru ne presega enega leta.

6. Pristojni organi se lahko odločijo za neposredno dodelitev pogodb o izvajanju javne službe za regionalni ali medkrajevni železniški prevoz.

Člen 6

Nadomestila za opravljanje javne službe

1. Vsa nadomestila, povezana s splošnim pravilom ali pogodbo o izvajanju javne službe, morajo biti v skladu z določbami iz člena 4, ne glede na vrsto podrobnih pravil za dodelitev pogodbe. Vsa nadomestila ne glede na njihovo naravo, povezana s pogodbo, ki je dodeljena neposredno v skladu z odstavki 2, 4, 5 ali 6 člena 5, ali splošnim pravilom, morajo biti poleg tega usklajena z določbami v Prilogi.

2. Države članice Komisiji na njeno pisno zahtevo v roku dvajsetih delovnih dni ali katerem koli daljšem roku, določenem v tej zahtevi, sporočijo vse podatke, ki se Komisiji zdijo potrebni, da ugotovi, ali so dodeljena nadomestila združljiva s to uredbo.

Člen 7

Oglaševanje

1. Vsak pristojni organ enkrat letno objavi podrobno poročilo o obveznostih javnih služb v njegovi pristojnosti, izbranih izvajalcih ter o nadomestilih in izključnih pravicah, ki so tem dodeljene v zameno. To poročilo omogoča nadzor ter oceno uspešnosti in kakovosti javnega prometnega omrežja z vidika boljše uporabe javnih sredstev.

2. Vsak pristojni organ sprejme potrebne ukrepe, da se najpozneje eno leto pred začetkom postopka javnega razpisa ali eno leto pred neposredno dodelitvijo v Uradnem listu Evropske unije objavijo najmanj naslednje informacije:

a) ime in naslov pristojnega organa;

b) vrsta izbrane dodelitve;

c) storitve in ozemlja, ki jih dodelitev zadeva.

Člen 8

Prehod

1. Odstavki 2–6 tega člena se uporabljajo brez poseganja v obveznosti pristojnih organov iz direktiv 92/50[42], 93/36[43], 93/37[44] in 93/38[45], kakor so spremenjene, in direktiv 2004/17[46] in 2004/18[47] o oddaji javnih naročil.

2. Vsak pristojni organ skrbi, da:

a) se najmanj polovica njegovih pogodb o izvajanju javne storitve avtobusnega prevoza v vrednosti dodeli v skladu s to uredbo v roku štirih let od začetka veljavnosti Uredbe; in

b) se vse njegove pogodbe o izvajanju javne storitve avtobusnega prevoza dodelijo v skladu s to uredbo v roku osmih let od začetka veljavnosti Uredbe.

3. Vsak pristojni organ skrbi, da:

a) se najmanj polovica njegovih pogodb o izvajanju javne storitve železniškega prevoza v vrednosti dodeli v skladu s to uredbo v roku petih let od začetka veljavnosti Uredbe; in

b) se vse njegove pogodbe o izvajanju javne storitve železniškega prevoza dodelijo v skladu s to uredbo v roku desetih let od začetka veljavnosti Uredbe.

4. Prehodna obdobja iz odstavka 3 veljajo za pogodbe o izvajanju javne službe, ki zadevajo več vrst prevoza, če železniški prevoz presega 50 % vrednosti zadevnih storitev.

5. Pri uporabi odstavkov 2, 3 in 4 se ne upoštevajo pogodbe o izvajanju javne službe, ki so bile dodeljene v skladu s pravičnim razpisnim postopkom pred začetkom veljavnosti te uredbe, če gre za omejeno trajanje in primerljivo s trajanji, določenimi v členu 4(5) te uredbe. Te pogodbe se lahko nadaljujejo do njihovega izteka.

6. Pristojni organi lahko v drugi polovici prehodnih obdobjih iz odstavkov 2 in 3 iz sodelovanja pri dodelitvi pogodb z javnim razpisom izključijo izvajalce, ki ne morejo dokazati, da vrednost storitev javnega prevoza, za katerega dobivajo nadomestilo ali uživajo izključno pravico, dodeljeno v skladu s to uredbo, predstavlja vsaj polovico vrednosti vseh storitev javnega prevoza, za katere dobivajo nadomestilo ali uživajo izključno pravico. Pri uporabi tega merila se ne upoštevajo pogodbe, dodeljene z nujnim ukrepom iz člena 5(5).

Pristojni organi to možnost uporabijo brez diskriminacije ter izključijo vse morebitne izvajalce, ki ustrezajo temu merilu, in jih obvestijo o svoji odločitvi na začetku postopka dodelitve pogodb o izvajanju javne službe.

Komisijo obvestijo, da nameravajo uporabiti to določbo, najmanj dva meseca pred objavo javnega razpisa.

Člen 9

Združljivost s Pogodbo

S skupnim trgom so združljiva samo nadomestila, plačana v skladu s to uredbo, če so državne pomoči v smislu člena 87(1). Ta nadomestila so oproščena obveznosti predhodnega obveščanja iz člena 88(3) Pogodbe.

Člen 10

Razveljavitev

1. Uredba (EGS) št. 1191/69 se razveljavi.

2. Uredba (EGS) št. 1107/70 se razveljavi.

Člen 11

Spremljanje

1. Komisija dve leti po sprejetju te uredbe predloži poročilo o razvoju zagotavljanja javnega potniškega prevoza v Evropi.

2. Komisija najkasneje dve leti po koncu prehodnega obdobja iz člena 8(3) predloži poročilo o izvajanju te uredbe.

Člen 12

Začetek veljavnosti

Ta uredba začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije .

Ta uredba začne veljati XXX dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije .

Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.

V Bruslju,

Za Parlament Za Svet

Predsednik Predsednik

PRILOGA

Pravila o nadomestilih v primerih iz člena 6(1)

1. Nadomestila, povezana s pogodbami, ki so neposredno dodeljene v skladu z odstavki 2, 4, 5 ali 6 člena 5, ali s splošnim pravilom, je treba izračunati po pravilih iz te priloge.

2. Nadomestilo ne sme preseči zneska, ki ustreza finančnemu neto učinku, ki se ujema z vsoto – pozitivnih ali negativnih - posledic upoštevanja obveznosti javnih služb na stroške in prihodke izvajalca. Posledice se izračunajo s primerjavo položaja, ko je obveznost opravljanja javne službe izpolnjena, s položajem, ki bi obstajal, če obveznost ne bi bila izpolnjena in če bi se storitve, ki jih obveznost zadeva, opravljale v tržnih razmerah.

3. Pri izračunu finančnega učinka se upošteva učinek, ki ga ima spoštovanje obveznosti javnih služb na povpraševanje po prevoznih storitvah v celotnem zadevnem omrežju.

4. Stroške in prihodke se izračuna v skladu z veljavnimi računovodskimi načeli.

5. Da bi se povečala preglednost in preprečilo navzkrižno subvencioniranje, kadar izvajalec opravlja hkrati storitve, za katere prejema nadomestila in za katere veljajo obveznosti iz opravljanja javne prevozne storitve, ter druge dejavnosti, mora biti računovodstvo omenjenih javnih storitev posebej razdeljeno, da izpolnjuje vsaj naslednje pogoje:

- konti vsake poslovne dejavnosti so ločeni ter del ustreznih sredstev in fiksni stroški se dodelijo v skladu z veljavnimi računovodskimi pravili;

- stroški, povezani z morebitnimi drugimi dejavnostmi izvajalca, pokrivajo vse variabilne stroške, ustrezni prispevek k fiksnim stroškom in primeren dobiček. Ti stroški ne morejo v nobenem primeru bremeniti zadevne javne službe;

- stroški opravljanja javne službe se uravnotežijo s prihodki iz poslovanja in plačili organov brez možnega prenosa prihodkov v drugo panogo dejavnosti izvajalca.

6. Kot primeren dobiček je treba razumeti stopnjo donosnosti kapitala, običajno za sektor in ki mora upoštevati tveganje – ali odsotnost tveganja – izvajalca zaradi posredovanja organa.

7. Način nadomestila mora spodbujati ohranitev ali razvoj

- učinkovitega poslovodenja s strani izvajalca, ki se ga lahko objektivno oceni, in

- opravljanja dovolj kakovostnih prevoznih storitev.

[1] Odločba 65/271 z dne 13. maja 1965 o usklajevanju nekaterih določb, ki vplivajo na konkurenco v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh.

[2] Uredba Sveta (EGS) št. 1191/69 z dne 26. junija 1969 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh (UL L 156, 28.6.1969, str. 1), kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (EGS) št. 1893/91 (UL L 169, 29.6.1991, str. 1).

[3] Člen 1 (1) in (5) za mestne, primestne ali regionalne storitve.

[4] Viri: EU energy and transport in figures, 2003.

[5] COM (2000) 7–2000/0212 (COD), ki je bil spremenjen s COM (2002) 107.

[6] Člen 86(2).

[7] COM(2004) 374.

[8] Resolucija Evropskega parlamenta o Zeleni knjigi z dne 14. januarja 2004 (T5-0018/2004 z dne 14. 1. 2004) (Herzogovo poročilo).

[9] Na primer člen 2(1) Uredbe (EGS) št. 1191/69.

[10] Uredba Sveta (EGS) št. 2408/92 z dne 23. julija 1991 o dostopu letalskih prevoznikov Skupnosti do letalskih prog znotraj Skupnosti (UL L 240, 24.8.1992, str. 1).

[11] Uredba Sveta (EGS) št. 3577/92 z dne 7. decembra 1992 o uporabi načela prostega pretoka storitev v pomorskem prometu med državami članicami (pomorska kabotaža) (UL L 364, 12.12.1992, str. 7).

[12] Uredba 1107/70 z dne 4. junija 1970 o dodeljevanju pomoči v železniškem in cestnem prevozu ter prevozu po celinskih plovnih poteh.

[13] Obveznost upravljanja, obveznost izvajanja prevoza in tarifna obveznost – člen 2 Uredbe.

[14] Člen 6(2) Uredbe (EGS) št. 1191/69.

[15] Členi 3–13 Uredbe (EGS) št. 1191/69.

[16] Člen 19(2) Uredbe (EGS) št. 1191/69 (izvirno besedilo iz leta 1969).

[17] Člen 1(1) Uredbe (EGS) št. 1191/69.

[18] Člen 1(4) Uredbe (EGS) št. 1191/69.

[19] Člen 1(5) in (6) Uredbe (EGS) št. 1191/69.

[20] Kršitev 2003/5033 (DE) – javna naročila storitev lokalnega in regionalnega prevoza – Uradni opomin z dne 13. oktobra 2004.

[21] Sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. marca 2004 v zadevi Danske Busvognmænd proti Komisiji T-157/01 „Combus“ in sodba z dne 24. julija 2003 v zadevi C-280/00, Altmark Trans GmbH in Regierungspräsidium Magdeburg/Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH.

[22] Glej Report on public transport contracting , Colin Buchanan and partners, 2002, poglavje 2 (http://europa.eu.int/comm/energy/en/fa_2_fr.html)

[23] Pojem lokalnega je bil opredeljen takole: „kadar območje prevozne storitve ne presega 50 kilometrov“.

[24] Sodba z dne 27. februarja 1997 v zadevi FFSA T-106/95 (PSES 1997, str. II-0229) in sodba z dne 10. maja 2000 SIC T-46/97 (PSES 2000, str. II-2125). Sodba z dne 22. novembra 2001 v zadevi Ferring C-53/00 (PSES, str. I-9067). Glej tudi sklepne predloge javnega tožilca Jacobsa z dne 30. aprila 2002 v zadevi GEMO (C-126/01), ki so bili potrjeni v sodbi z dne 20. novembra 2003.

[25] Sodba z dne 24. julija 2003 v zadevi C-280/00, Altmark Trans GmbH in Regierungspräsidium Magdeburg/Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH.

[26] Sodba Altmark, točke 77–82.

[27] Uredba Sveta 1191/69 z dne 26. junija 1969 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh; Uredba Sveta 1192/69 z dne 26. junija 1969 o skupnih pravilih za normalizacijo kontov železniških podjetij; Uredba Sveta 1107/70 z dne 4. junija 1970 o dodeljevanju pomoči v železniškem in cestnem prevozu ter prevozu po celinskih plovnih poteh.

[28] Komisija lahko to vrsto državne pomoči odobri samo na podlagi Uredbe 1107/70 (glej člen 3(1)).

[29] COM(2002)107.

[30] Vir: Mednarodna zveza za javni prevoz (IUTP).

[31] COM(2001) 370.

[32] UL L 82, 22.3.2001, str. 16.

[33] UL L 156, 28.6.1969, str. 1, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 1893/91 (UL L 169, 29.6.1991, str. 1).

[34] UL L 130, 15.6.1970, str. 1; Uredba, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 543/97 (UL L 84, 26.3.1997, str. 6).

[35] UL L 156, 28.6.1969. str. 0008–0020.

[36] Direktiva Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, UL L 209, 24.7.1992, str. 1.

[37] Direktiva Sveta 93/36/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil blaga, UL L 199, 9.8.1993, str. 1.

[38] Direktiva Sveta 93/37/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje, UL L 199, 9.8.1993, str. 54.

[39] Direktiva Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju, UL L 199, 9.8.1993, str. 84.

[40] Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/17/ES z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju, UL L 134, 30.4.2004, str. 1.

[41] Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18/ES z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradnje, blaga in storitev, UL L 134, 30.4.2004, str. 114.

[42] Glej opombo št. 35.

[43] Glej opombo št. 36.

[44] Glej opombo št. 37.

[45] Glej opombo št. 38.

[46] Glej opombo št. 39.

[47] Glej opombo št. 40.