Uvod

Iračani, njihova vlada in njihove oborožene sile so z mednarodno podporo svetovne koalicije za boj proti Daišu uspešno končali učinkovit nadzor Daiša nad ozemljem v Iraku. Čeprav konflikti v Iraku segajo v leto 2003 in še dlje, so teroristična dejanja Daiša, ki so se začela leta 2014, predstavljala najgrozovitejšo obliko notranjega nasilja doslej. Irak mora zdaj izkoristiti novo priložnost, da vzpostavi vključujoč in odgovoren politični sistem, ki bo služil vsem skupnostim, regijam in verovanjem, ohranjal raznolikost države ter krepil njen demokratični red. To je ključnega pomena za vzpostavitev zaupanja ljudi do njihove vlade in preprečitev vrnitve k razdiralnemu sektaštvu in separatizmu.

Triletni boj proti Daišu je v državi pustil hude posledice. To vključuje mnoge žrtve med civilisti in vojaki, vsesplošno človeško trpljenje in travme, milijone oseb, ki so še vedno razseljene, uničenje družbene strukture, zlasti v skupnostih, ki so jih prizadeli konflikti, obsežno uničenje javne in zasebne infrastrukture ter negotov finančni in gospodarski položaj. Pred iraško vlado in Iračani so mnogi izzivi. Ključnega pomena je, da Irak uspešno razreši te izzive, ne samo za državo samo, ampak tudi za Bližnji vzhod in mednarodno skupnost kot celoto, saj so vsi našteti utrpeli posledice krize, nanje pa bi trajna nestabilnost v Iraku negativno vplivala.

Za EU samo je izjemnega pomena zagotovitev, da bo Irak iz krize izšel močnejši. Če se ne bodo obravnavali temeljni razlogi za krizo, bo to škodovalo enotnosti države, njeni varnosti, demokratičnemu redu in tudi gospodarskemu razvoju ter bo ogrozilo prizadevanja iraške vlade za reforme in spravo. Tak scenarij bi najverjetneje poglobil sektaški razkol in etnična trenja. Irak bi tako ne samo ostal zatočišče za teroriste, ki predstavljajo neposredno in trajno grožnjo varnosti v EU, ampak bi v tej državi izbruhnila tudi nova kriza s humanitarnimi posledicami, ki bi zlasti v obliki nedovoljenih migracij vplivale na sosednje države in EU. Zato je ključnega pomena, da EU in mednarodna skupnost še naprej podpirata Irak v tem odločilnem obdobju.

To sporočilo, ki temelji na splošnih ciljih globalne strategije za zunanjo in varnostno politiko EU ter črpa iz spoznanj, pridobljenih pri izvajanju regionalne strategije EU za Sirijo in Irak ter odziv na grožnjo Daiša iz leta 2015, je spontan naslednji korak pri prizadevanjih EU, ki niso več omejena na teritorialni boj proti Daišu, ampak se osredotočajo tudi na načine, kako bi bilo mogoče prispevati k obravnavi specifičnih izzivov, s katerimi se zdaj sooča Irak. Predstavlja odgovor na zahtevo Sveta EU za zunanje zadeve po strategiji z usmeritvami glede naslednjih korakov pri sodelovanju EU z Irakom, ki je bila 19. junija 2017 naslovljena na visoko predstavnico za zunanje zadeve in varnostno politiko ter Evropsko komisijo. Ta strategija za Irak ima tri glavne namene:

1) opredeliti znatne izzive, s katerimi se Irak sooča;

2) opredeliti interese EU in strateške cilje v njenih odnosih z Irakom;

3) opredeliti prednostne naloge za ukrepanje EU, ki temelji na obstoječi podpori EU in se osredotoča predvsem na podporo EU pri reševanju neposrednih izzivov trajne razseljenosti, stabilizacije in sprave, v skladu s prednostnimi nalogami iraške vlade. Uspeh pri izvajanju strategije bo navsezadnje odvisen od politične volje oblikovalcev politike v državi.

1. Izzivi, s katerimi se Irak sooča, in regionalni okvir

1.1 Humanitarni izzivi ter izzivi lokalnega upravljanja in stabilizacije: Irak se sooča z velikim in neposrednim humanitarnim izzivom. Posledica triletnih konfliktov, razširjenih po vsej državi, so bile hude kršitve osnovnih človekovih pravic, ki jih je utrpelo lokalno prebivalstvo, vključno z manjšinami, in ki bodo verjetno spoznane za zločine proti človeštvu, konflikti pa so resno ogrozili družbeno strukturo v državi. Več kot 3 milijone Iračanov je še vedno notranje razseljenih, več milijonov pa še vedno nujno potrebuje humanitarno pomoč. To vključuje ranljive skupine, kot so otroci, ki že več let niso deležni rednega izobraževanja, in ženske, ki so bile žrtve spolnega nasilja. Konflikti so imeli za posledico vsesplošno uničenje civilne infrastrukture, vključno s sistemi za distribucijo vode, zdravstvenimi ustanovami in šolami, ter so privedli tudi do hudega pomanjkanja osnovnih storitev. Prav tako so pomembno vplivali na okolje z onesnaževanjem tal in podtalnice, ki je imelo ustrezni učinek na človeško zdravje in možnosti za preživljanje.

Začetna iraška in mednarodna prizadevanja za stabilizacijo osvobojenih območij so dosegla pomemben napredek, pri čemer se je dva milijona razseljenih oseb že večinoma mirno in urejeno vrnilo v svoj kraj izvora. Ne glede na to je treba narediti še veliko za vrnitev preostalih treh milijonov razseljenih oseb domov. Da bi se lahko razseljene osebe vrnile domov na varen, prostovoljen, dostojanstven in nediskriminatoren način, mora iraška vlada zagotoviti varnost, odstraniti mine, ponovno vzpostaviti osnovne storitve in obnoviti infrastrukturo, zagotoviti možnosti za preživljanje ter nujno zagotoviti odgovorne in reprezentativne civilne strukture upravljanja na osvobojenih območjih, da se vzpostavi zaupanje. Prav tako je bistvenega pomena, da se z namenom uspešne dolgoročnejše stabilizacije obravnavajo vprašanja v zvezi z identifikacijskimi dokumenti, stanovanjskimi objekti ter zemljiškimi in lastninskimi pravicami. Ta naloga bo vključevala politične, varnostne, finančne in logistične izzive. V nekaterih nedavno osvobojenih območjih so se že pojavile težave pri ponovni vzpostavitvi vladavine prava, ki bi bila popolnoma skladna s človekovimi pravicami. Da bi bila procesa stabilizacije in obnove učinkovita, ju je treba združiti s prizadevanji za doseganje politične sprave in obravnavo krivic in ranljivosti, ki so spodbudile nastanek Daiša. S tem bi se prav tako ublažilo tveganje, da bi ta procesa sprožila nadaljnja trenja med skupnostmi.

1.2 Varnostni izziv ima dve plati: obrambo iraške družbe pred stalnimi terorističnimi napadi in premagovanje dejanske razdrobljenosti varnostnih struktur. Po razpadu velikega dela iraške vojske v letu 2014 ob hitri širitvi Daiša so bili iraški politični in verski voditelji primorani k temu, da iraške državljane spodbudijo, naj se pridružijo novim ali obstoječim oboroženim skupinam pod okriljem „narodnih mobiliziranih sil“, ki so bile kot nujno in izjemno sredstvo namenjene temu, da podprejo iraške varnostne sile pri zaustavitvi širitve Daiša in ponovni osvojitvi izgubljenega ozemlja. Irak je ohranil visoko kvalificirano, vendar majhno jedro nacionalne vojske, ki bo potrebovala nadaljnjo strukturno podporo. Iraške vladne sile, vključno s pešmergami iz regije Kurdistan v Iraku, so prejele pomembno mednarodno podporo, vključno z materialno podporo in usposabljanjem za takojšnji boj proti Daišu. Vendar je po letih konfliktov, ki imajo za posledico militariziran odziv pri policijskem delu, potrebna reforma iraške policije, da se podpre v vladavino prava usmerjeno in odgovorno delo civilne policije, ki spoštuje človekove pravice in vzbuja zaupanje v vseh skupnostih. Učinkovita in poglobljena reforma varnostnega sektorja na vojaškem in civilnem področju je postala nujna prednostna naloga za doseganje utrditve pristojnosti in legitimnosti države ter učinkovitega nadzora nad ozemljem ter obvladovanja terorističnih groženj in groženj kriminala. Navedeno bi moralo vključevati tudi ustrezne mehanizme za reintegracijo velikega deleža mobiliziranih vojakov v družbo. Utrditev vladavine prava in izboljšanje standardov na področju človekovih pravic sta prav tako nujna za omejitev tveganja nadaljnjih ciklov nasilja.

1.3 Politični izziv: začetni uspeh Daiša je deloma odražal politično razdrobljenost Iraka, ki je sledila predhodni krizi, to razdrobljenost pa je še dodatno zaostril. Ohranitev in krepitev enotnosti, varnosti in razvoja te države sta zato še vedno pomembna: tako politična reforma kot tudi nacionalna sprava bi zato morali ostati v središču prizadevanj iraškega političnega vodstva. Vlada je v septembru 2014 že predložila ambiciozen program reform, da bi obravnavala najnujnejše potrebe, zdaj pa je treba ta program izvesti na vseh ravneh upravljanja. Temelji tega programa so boj proti korupciji in poštena razdelitev nacionalnega bogastva, utrditev vladavine prava in popolna skladnost s človekovimi pravicami ter prizadevanja za doseganje nacionalne sprave in politične vključenosti. Vendar pa je bilo njegovo izvajanje zadržano ne samo zaradi potrebe po osredotočenosti na kampanjo proti Daišu, ampak tudi zaradi političnega razkola znotraj države in splošno razširjenega dolgotrajnega problema korupcije in nepotizma. Za iraško vlado bo ključnega pomena, da na podlagi pobud, ki jih je že sprejela, ponovno vzpostavi zaupanje v politični sistem, prepreči razdrobljenost in utrdi enotnost države. V nasprotju s politiko vračanja je celovita nacionalna politika o socialni, politični in gospodarski reintegraciji prebivalstva, zlasti na območjih, ki so jih prizadeli konflikti, ključnega pomena, da se prepreči ponovna vzpostavitev razmer, ki so privedle do vzpona Daiša. Prav tako je treba nujno obravnavati položaj številnih manjšin v Iraku, da se ohrani raznolikost iraške družbe ter njena enotnost in stabilnost. Bistveno je tudi, da se obravnavajo vprašanja revščine in socialne izključenosti na območjih, ki jih konflikti niso neposredno prizadeli, tudi na jugu države, ker bosta uravnotežen napredek in razvoj po celotni državi ključna za njeno stabilnost. Obnovljena prizadevanja, da se politične rešitve za dolgotrajne in nedavne spore najdejo s pomočjo pogajanj, so ključna za dolgotrajno stabilnost države. Ena od perečih prednostnih nalog je pomoč pri vzpostavitvi delujoče in stabilne osnove za odnose med zvezno vlado in vlado regije Kurdistan na podlagi konstruktivnega dialoga o vseh zadevnih vprašanjih na političnem, varnostnem in gospodarskem področju. Vodilno načelo pri takem dialogu mora biti, da se udeleženi strani ne zatekata k enostranskim ukrepom in si prizadevata za popolno izvajanje iraške ustave.

1.4 Gospodarski in finančni izziv: politične reforme in sprava morajo biti podprte s skladnimi politikami za gospodarski in socialni razvoj, ki prinašajo koristi vsem Iračanom ter temeljijo na pravičnem modelu razdelitve bogastva in medgeneracijski pravičnosti. Zaradi izkoriščanja privilegijev, neučinkovitosti podjetij v državni lasti, osredotočenosti na kratkoročno potrošnjo prek napihnjenega javnega sektorja in neobvladljive korupcije prihodki Iraka od nafte doslej državi kot celoti niso prinesli koristi. Posledica tega je, da se Irak sooča z vztrajnimi makro-ekonomskimi ranljivostmi, ki jih je treba nujno obravnavati, ker je trden fiskalni in monetarni okvir odločilen dejavnik za stabilnost v državi. Irak se uvršča med države z višjim srednjim prihodkom, vendar ta razvrstitev temelji na bruto domačem proizvodu (BDP) na prebivalca, ki se je z 7 021 ameriških dolarjev (USD) v letu 2013 znižal na 4 533 USD v letu 2016, in ne odraža krute resničnosti, da ena četrtina prebivalstva danes živi pod pragom revščine. V zadnjih treh letih je bilo povečanje naftne proizvodnje, ki je leta 2017 v povprečju dosegla približno 4,5 milijona sodčkov na dan, vir podpore za gospodarstvo in državne prihodke. Vendar pa je kombinacija pretresov, ki so jih povzročili padec v ceni nafte in oboroženi konflikti, privedla gospodarstvo, ki ne temelji na nafti, v recesijo, javne finance pa so posledično ustvarile velik primanjkljaj, ki je v letu 2016 znašal 14 % BDP. Vlada je julija 2016 že zaprosila za aranžma „stand-by“ (v nadaljnjem besedilu: aranžma SBA) pri Mednarodnem denarnem skladu, ki jamči za 5,3 milijarde USD podpore, od tega pa je bilo doslej izplačane že 2,1 milijarde USD. Skupina G7, vključno z EU, je že podprla aranžma, ki je pogojen s programom fiskalnih in gospodarskih reform. Ob koncu leta 2017 je bilo nadaljnje izvajanje aranžmaja SBA MDS ogroženo, ker fiskalna politika iraške vlade ne odraža zadostno dogovorjenega programa reform. Če se program ne bi izvedel, bi to ogrozilo zmožnost Iraka, da izpolni svoje finančne obveznosti, znatna podpora skupine G7 pa ne bi imela učinka.

Na splošno je bilo iraško gospodarstvo leta 2017 v recesiji, obeti za leto 2018 pa so nekoliko bolj pozitivni, vendar odvisni od varnostnih razmer in naftnega trga. Irak se je v okviru Organizacije držav izvoznic nafte (OPEC) za leto 2017 dogovoril, da bo zmanjšal svojo proizvodnjo nafte za 6 %, kar je omejilo njegovo rast BDP, njegovi javni prihodki pa so se zmanjšali. Ker je bil dogovor z OPEC podaljšan, ni mogoče pričakovati, da si bodo javni prihodki od nafte v letu 2018 bistveno opomogli, potrebni pa bodo tudi strožji varčevalni ukrepi, da se izpolnijo pogoji za aranžma SBA in ohrani vzdržnost javnih financ. Zato lahko Irak doseže makroekonomsko stabilnost, ki je nujno potrebna, in izpolni svoje finančne obveznosti le tako, da pospeši reforme upravljanja in fiskalne reforme, ki bi jih bilo treba izvesti že pred varnostno krizo. Humanitarni izzivi ter izzivi v zvezi s stabilizacijo in obnovo bodo predstavljali veliko gospodarsko in finančno breme, in sicer naj bi stroški za obnovo v obdobju po Daišu po trenutnih ocenah iraške vlade znašali 150 milijard USD. Zelo visoki bodo socialni stroški obnove, kot je na primer reintegracija milijonov notranje razseljenih, invalidnih in travmatiziranih ljudi, veteranov in mladih, katerih izobraževanje je bilo prekinjeno. Poleg tega se država sooča s težavno nalogo ustvarjanja delovnih mest za mlado prebivalstvo, ki se hitro povečuje. Nizke cene nafte predstavljajo priložnost za spodbujanje gospodarske diverzifikacije, vendar taka strukturna preobrazba navadno traja več let, zato so potrebni takojšnji ukrepi za vključevanje rastočega mladega prebivalstva na trg dela. V nasprotju z obdobjem visokih cen nafte javni sektor mladim ne more več zagotavljati zaposlitev, zato je zlasti pomemben razvoj močnega zasebnega sektorja in neposrednih tujih naložb, ki bi lahko postali močno gonilo rasti in ustvarjanja delovnih mest.

1.5 Izziv migracij: Irak je tako država gostiteljica za begunce kot tudi država izvora znatnih migracijskih tokov. Poleg 3 milijonov notranje razseljenih oseb gosti tudi 250 000 sirijskih beguncev. Veliko število notranje razseljenih oseb v povezavi s težkimi pogoji za vračanje na osvobojena območja ter nestabilne politične in gospodarske razmere nadalje povečujejo tveganje migracijskih tokov, tako znotraj Iraka kot tudi v smeri Evrope. Med letoma 2014 in 2016 je več kot 135 000 Iračanov nedovoljeno prispelo v EU. Število prošenj za azil, ki so jih vložili državljani Iraka v EU, je leta 2016 doseglo 125 286. Po začetku izvajanja Izjave EU in Turčije se je število nedovoljenih prihodov v EU bistveno zmanjšalo, vendar tveganje nedovoljenih migracij v EU ostaja visoko. Leta 2017 (v obdobju med januarjem in septembrom) je v EU nedovoljeno prispelo skoraj 7 500 Iračanov. Doslej se je v Irak vrnil samo omejen delež Iračanov, ki nedovoljeno bivajo v EU. Toda trend prostovoljnih vrnitev iz EU v Irak se stalno krepi. Hkrati pa odstotek priznanih statusov za azil upada, kar ima za posledico povečano število Iračanov, ki so predmet vrnitev iz EU, tudi zaradi izboljšanja razmer v Iraku in poraza Daiša.

1.6 Regionalni izziv: odnosi Iraka s sosedami imajo pomembno vlogo pri stabilnosti države in njenem programu političnih in gospodarskih reform. Irak je bil vedno šibka točka pri sektaških razhajanjih v regiji in ima velik interes, da se ta ne bi poslabšala. Red v obdobju po Daišu omogoča Iraku nove priložnosti za ponovno uravnoteženo sodelovanje z vsemi njegovimi sosedami ter reintegracijo v regionalno gospodarstvo, oboje pa temelji na pozitivnih prizadevanjih, ki jih je iraška vlada doslej vložila v navezovanje stikov z vsemi sosedami Iraka. To bi lahko igralo ključno vlogo pri zmanjševanju in sprostitvi regionalnih napetosti, tudi v okviru krize v Siriji, kar je v interesu Iraka in celotne regije.