SL Uradni list Evropske unije C 132/15

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o oskrbi z energijo: kakšno sosedsko politiko potrebujemo, da bi EU zagotovili zanesljivost oskrbe?

(raziskovalno mnenje na zaprosilo madžarskega predsedstva)

2011/C 132/04

Poročevalec: g. IOZIA

Prihodnje madžarsko predsedstvo EU je 15. novembra 2010 sklenilo, da v skladu s členom 304 Pogodbe o delovanju Evropske unije Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednji temi:

Oskrba z energijo: kakšno sosedsko politiko potrebujemo, da bi EU zagotovili zanesljivost oskrbe?

(raziskovalno mnenje).

Strokovna skupina za promet, energijo, infrastrukturo in informacijsko družbo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 1. marca 2011.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 470. plenarnem zasedanju 15. in 16. marca 2011 (seja z dne 15. marca) s 86 glasovi za, 4 glasovi proti in 8 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepi

1.1 Evropski ekonomsko-socialni odbor (EESO) se zavzema za:

1.1.1 hitro in progresivno krepitev skupne zunanje politike EU – povezane z varnostno in obrambno politiko EU ter vključene vanjo – na področju energije, zanesljivosti oskrbe, sodelovanja z državami proizvajalkami, tranzitnimi državami in državami potrošnicami, v duhu solidarnosti med državami članicami, ob upoštevanju strateškega pomena oskrbe z energijo;

1.1.2 imenovanje visokega predstavnika za energetsko politiko, ki bi bil v pomoč visokemu predstavniku za zunanjo in varnostno politiko, pri čemer je treba upoštevati, da bi morale te politike vključevati vprašanje zanesljivosti oskrbe z energijo. Za opravljanje te vloge bi bil lahko uradno zadolžen komisar za energijo;

1.1.3 sprejetje povezave notranje in zunanje politike ter z njimi povezanih političnih področij, kot sta sosedska politika in politika varstva okolja;

1.1.4 preseganje enostranskosti na energetskem področju, ki spodkopava načelo solidarnosti med državami članicami in tiste, ki nimajo dovolj ustrezne pogajalske moči, izpostavlja resnim težavam pri oskrbi po pravičnih in dostopnih cenah;

1.1.5 razvoj energetske skupnosti z razširitvijo modela tega partnerstva na države na južni obali Sredozemlja, zlasti z mandatom za podporo razvoju energetske učinkovitosti, obnovljivih virov energije ter medsebojnemu povezovanju in interoperabilnosti omrežij. Cilj nove skupnosti bo moral biti spodbujanje nove energetske listine in novega protokola o energetski učinkovitosti;

1.1.6 dostop Evropskega ekonomsko-socialnega odbora do platforme 3 – o zanesljivosti oskrbe z energijo – Vzhodnega partnerstva in sistematično vključevanje predstavnikov delovne skupine 3 za okolje, podnebne spremembe in zanesljivost oskrbe z energijo iz foruma civilne družbe Vzhodnega partnerstva v to platformo, ker je glas civilne družbe, vključno s socialnimi partnerji, še vedno prepogosto odrinjen na rob ali celo zatrt;

1.1.7 novo institucionalno usmeritev k energetskemu področju, ki ga veljavne pogodbe – ki so nedvomno povečale pristojnosti Unije – še vedno ohranjajo v okviru, ki dopolnjuje nacionalne politike, ki bodo vseeno še naprej ohranile pristojnost izbire v zvezi z notranjo kombinacijo energetskih virov. V ta namen poziva Komisijo, naj preuči izvedljivost pogodbe EU na področju energije, po zgledu pogodbe Euratom;

1.1.8 prizadevanje za večstranski in celovit sporazum z Rusijo za zaščito splošnih interesov Unije. Ta politika bi morala biti usmerjena tudi k državam na Kavkazu, ki bodo v prihodnosti vedno pomembnejše za energetsko oskrbo Evrope;

1.1.9 razvoj strateških partnerstev z ZDA, Japonsko, Brazilijo, Indijo in Kitajsko na področju učinkovitosti in zanesljivosti oskrbe z energijo in boja proti izpustom toplogrednih plinov, da bi sklenili svetovni sporazum po Kjotu; obnovitev obstoječih sporazumov z razvijajočimi se demokracijami v Severni Afriki in na Bližnjem vzhodu ob upoštevanju njihovih razvojnih potreb;

1.1.10 proučitev možnosti priprave mednarodne konference, katere cilj bi bilo oblikovanje energetske listine in protokola o večji, bolj participativni in bolj razširjeni energetski učinkovitosti, ki bi bila bolj povezana z gospodarskimi in političnimi dogajanji na energetskem področju;

1.1.11 postopno zmanjševanje energetske odvisnosti Evrope z bolj odločnimi in obvezujočimi ukrepi na področju energetske učinkovitosti ter podporo razvoju alternativnih in trajnostnih energetskih virov z nizkimi izpusti CO2;

1.1.12 prednostno obravnavo projektov energetske diverzifikacije, ki se izvajajo v sosednjih državah, kot so energetski koridor EU – Kaspijsko morje – Črno morje, in še zlasti plinovoda Nabucco, infrastrukture za utekočinjeni zemeljski plin (LNG), medsebojne povezave električnih omrežij in dokončanja evrosredozemskih povezav električne (Medring) in plinske infrastrukture ter uresničevanja novih projektov naftne infrastrukture evropskega pomena, kot so projekti Odesa-Gdansk, Constanța-Trst in Nord Stream (Severni tok), ki je zelo pomemben za Finsko in za katerega bi se bilo treba vnovič pogajati o možnostih povezave z baltskimi državami in Poljsko;

1.1.13 zavezo evropskih institucij, da vprašanje oskrbe z energijo obravnavajo resno in v duhu solidarnosti; EESO poziva Svet, Parlament in Komisijo, naj sprejmejo vse možne ukrepe za uporabo energetske diplomacije kot sredstva za zaščito in varstvo delavcev, podjetij in kakovosti življenja evropskih državljanov.

2. Uvod

2.1 Zaprosilo predsedstva EU Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru obravnava eno najbolj občutljivih in temeljnih vidikov strategije EU-27 na energetskem področju: zanesljivosti oskrbe z energijo, z uporabo enega od orodij za sodelovanje EU – sosedske politike.

2.2 Vprašanje energije je v zadnjih letih postalo eno ključnih in prednostnih vprašanj gospodarske, socialne in okoljske politike. Od razpoložljivosti energije, njene previdne in odgovorne rabe, ter od raziskav na področju novih energetskih virov, povezanih s ciljem družbe z nizkimi izpusti, sta odvisna sedanji in prihodnji trajnostni razvoj.

2.3 Pravni okvir

2.3.1 Z Lizbonsko pogodbo o delovanju Evropske unije (PDEU) je bil uveden nov člen, člen 194, ki določa pristojnosti Unije v duhu solidarnosti med državami članicami, za politiko, katere cilj je

— zagotoviti delovanje energetskega trga,

— zagotoviti zanesljivost oskrbe z energijo v Uniji,

— spodbujati energetsko učinkovitost in varčevanje z energijo ter razvijanje novih in obnovljivih oblik energije in

— spodbujati medsebojno povezovanje energetskih omrežij.

2.3.2 Člen 4(2) i) PDEU določa deljeno pristojnost Unije na področju energije.

2.3.3 V zvezi z mednarodnimi sporazumi člen 216 PDEU daje Uniji potrebna pooblastila za sklepanje sporazumov, katerih cilj je uresničevanje ciljev Unije.

2.4 Odvisnost Unije od dobaviteljev iz tretjih držav

2.4.1 Evropska unija je pri oskrbi z energijo zelo odvisna od tretjih držav. V obdobju 1997–2007 (Eurostat, Kazalniki za energijo, promet in okolje, izdaja 2009) se je ta odvisnost – kljub izboljšanju energetske intenzivnosti, ki se je znižala za 17 odstotnih točk – povečala s 45 na 53,1 %. Samo Danska še naprej ostaja neto izvoznica energije in izvaža 25,4 % svojih potreb. Odvisnost Poljske se je povečala s 6,4 % v letu 1997 na 25,5 % v letu 2007.

2.4.2 Malta, Luksemburg, Ciper, Irska, Italija in Portugalska so države, ki so najbolj odvisne, s stopnjami v razponu od 82 do 100 %.

2.4.3 Kar zadeva vire, se je odvisnost EU-27 pri nafti povečala s 75,8 na 82,6 %. Danska je edina država, ki je močno povečala svoj izvoz, medtem ko so vse druge države neto uvoznice.

2.4.4 Pri zemeljskem plinu se je odvisnost precej povečala, za 33 %, in sicer s 45,2 na 60,3 %. Danska in Nizozemska sta edini državi izvoznici, medtem ko je najvišjo stopnjo povečanja zabeležila Irska, z 31,2 na 91,4 % med letoma 1997 in 2007.

2.4.5 Proizvodnja primarne energije v Evropi se je zmanjšala z 962 384 ktoe v letu 1997 na 849 592 ktoe v letu 2007, pri čemer je bila porazdelitev med različnimi viri naslednja: premog je imel 10-odstoten delež, lignit 12-odstotnega, nafta 14-odstotnega, zemeljski plin 20-odstotnega in jedrska energija 28-odstotnega. Delež obnovljivih virov energije je bil 16 %.

2.4.6 Bruto domača poraba se je povečala za 6 %, s 1 704 473 na 1 806 378 ktoe, pri čemer je imel premog 13-odstoten delež, lignit 6-odstotnega, nafta 36-odstotnega, zemeljski plin 24-odstotnega, jedrska energija 13-odstotnega in obnovljivi viri 8-odstotnega. Medtem ko je delež nafte, jedrske energije in lignita v tem desetletju ostal v glavnem nespremenjen in se je delež premoga zmanjšal za 7 %, se je delež zemeljskega plina povečal za 20 % in delež obnovljivih virov energije za 50 %, vendar je njihov delež v celotni porabi energije še vedno zelo majhen, 8-odstoten.

2.5 Uvoz po državah porekla:

2.5.1 Glavni dobavitelji goriv za proizvodnjo energije (2007):

Zemeljski plin Nafta Premog Uran (2009) Rusija 39 % Rusija 33 % Rusija 25 % Avstralija 22 % Norveška 26 % Norveška 15 % Južna Afrika 21 % Rusija 21 % Alžirija 16 % Libija 10 % Avstralija 13 % Kanada 19 % Libija 5 % Saudska Arabija 7 % Kolumbija 13 % Niger 11 % Iran 6 % ZDA 9 % Kazahstan 9 % Indonezija 8 % Južna Afrika - Namibija 5 %

2.5.2 Iz tabele je razvidno, da je še posebno pomembna koncentracija uvoza iz maloštevilnih držav. 86 % zemeljskega plina se uvaža iz štirih, 71 % nafte iz petih, 89 % premoga iz šestih in 87 % urana iz prav tako šestih držav.

2.5.3 Glavni partner za skoraj vse gorivo je Rusija, iz katere EU uvaža okoli 30 % svojih energetskih potreb, pri čemer se uvoz nenehno povečuje. Drugi partnerji, ki zagotavljajo najpomembnejši del energetske oskrbe, so Norveška, Alžirija in Libija za tekoče ogljikovodike ter Avstralija, Kanada, Kolumbija in Niger za premog in uran.

2.5.4 Električna energija je zelo spremenljiva. V desetletju, ki ga obravnava poročilo Eurostata 2009, je bil tri leta zabeležen neto izvoz, tri leta je bila ponudba na trgu v glavnem izravnana s povpraševanjem, pet let pa se je povečevalo povpraševanje pri dobaviteljih iz tretjih držav. Italija je s 46 283 GWh največja uvoznica, Francija s 56 813 GWh pa največja izvoznica. V letu 2007 je EU-27 uvozila 10,5 TWh električne energije.

3. Politika Unije

3.1 Cena nafte in z njo povezanih ogljikovodikov se je v letu 2008 nenehno povečevala: z 90 dolarjev v februarju na 147,27 dolarja 11. julija, kar je bil zgodovinski rekord. Še prej so krize oskrbe s plinom, ki so dosegle vrhunec v januarju 2006 z blokado Gazpromovih dobav plina ukrajinskemu partnerju Naftogaz, vprašanje energije in zanesljivosti oskrbe ponovno potisnile v ospredje političnih razprav. Kriza leta 2009 je vzhodnoevropske države še bolj prizadela. Evropski komisar za energijo Andris Piebalgs se je znal z njo odločno in preudarno spopasti in uspelo mu je ohraniti rednost oskrbe, čeprav so se dobave v države EU v tistih dneh z zmanjšanjem pritiska v plinovodih zmanjšale za približno 30 %.

3.2 Energija je bila v središču tako pogodbe ESPJ (Evropske skupnosti za premog in jeklo) že vse od leta 1952 kot pogodbe Euratom leta 1957, v razpravah pred Rimsko pogodbo pa so nekateri menili, da bi jo morali polno veljavno vključiti v dejavnosti skupnega trga in jo trdno povezati z evropsko pristojnostjo.

3.3 Šele leta kasneje se je Evropa, soočena z zelo resno krizo, zavedla, da njena energetska odvisnost ni zelo pomembna zgolj z gospodarskega vidika, temveč predvsem zato, ker je oskrbo z energijo mogoče enostavno uporabljati kot orožje političnega pritiska.

3.4 Očitno je, da je vedno večja odvisnost EU od oskrbovalcev iz nedemokratičnih in nestabilnih držav in območij, kjer pogosto ne spoštujejo človekovih in socialnih pravic, ter njena odvisnost od ruskih oskrbovalcev, zlasti s plinom, zelo zaskrbljujoča in bi lahko dolgoročno državam članicam povzročala veliko težav, predvsem pa ogrožala splošno varnost Unije.

3.5 Mednarodni položaj se je korenito spremenil. Politična in gospodarska vloga Kitajske, Indije in Brazilije, dolgoročne strategije ZDA, da bi čim dlje ohranile svoje notranje rezerve, zaradi česar povečujejo svoje povpraševanje po energiji na mednarodnih trgih, naraščajoča nestabilnost in radikalizacija konfliktov na izvoznih območjih nujno zahtevajo odločno spremembo v politiki EU. Zanesljivost oskrbe z energijo je postala nepogrešljiv dejavnik nacionalne varnosti in gospodarskega razvoja.

4. Novi scenariji

4.1 Glede na strateški pomen zanesljivosti oskrbe z energijo mora nov scenarij upoštevati vse možne alternative v sosednjih državah na Vzhodu, Jugu, Sredozemlju in na Bližnjem vzhodu. Treba je pospešiti celovito izvajanje energetskega partnerstva EU in Afrike ter začeti s pripravami na veliko mednarodno konferenco o dostopu do energije in zanesljivosti oskrbe z energijo, s ciljem, da se določijo nova skupna pravila. Če bi bil dosežen nov svetovni sporazum o zanesljivosti oskrbe z energijo, bi bilo treba specializirane mednarodne agencije zadolžiti za nadzor njihovega izvajanja. Zaradi življenjske pomembnosti teme bi morale biti velike mednarodne institucije ključni akterji.

4.2 EU bi morala upoštevati zanesljivost oskrbe kot eno prednostnih nalog svoje zunanje in varnostne politike in ustvariti nov urad visokega predstavnika za energetsko politiko, ki bi bil ob strani visokega predstavnika za zunanjo in varnostno politiko. Čeprav je bil v skupni politiki dosežen določen napredek, države članice še vedno težijo k temu, da prek dvostranskih odnosov z državami proizvajalkami vajeti držijo v svojih rokah.

4.3 Kljub spremembam pogodbe in novemu členu 194 PDEU še ni jasno, kako naj Unija izvaja svoje pristojnosti in predvsem, kako operativno udejanjiti „duh solidarnosti.“ Določen napredek je bil dosežen, na primer na področju strateških zalog plina, kjer se prvič doslej pojavlja solidarna zaveza. Komisija se trudi, da bi vodila resno zunanjo politiko. Letos bo objavila sporočilo o mednarodni politiki in zanesljivosti oskrbe z energijo. Nekatere države članice pa nasprotno razvijajo neodvisno zunanjo politiko oskrbe z energijo, zlasti z Rusijo in nekaterimi sredozemskimi državami, kar povzroča resne težave drugim državam in slabi kolektivno sposobnost uveljavljanja moči Unije.

4.4 Povsem očitno je, da je trenutno besedilo Pogodbe koristen kompromis, ki pa ne zadošča za spopadanje s prihodnjimi izzivi. Energetsko politiko kot celoto bi morali ponovno pretehtati v posebni pogodbi po zgledu Euratom in nameniti močan institucionalni poudarek varnostni politiki, ki vključuje tudi strategijo za zanesljivost oskrbe z energijo. Enostranskost na energetskem področju je treba premagati z močno skupno politiko energetske solidarnosti, ki temelji na diverzifikaciji, ustrezni kombinaciji energetskih virov, prilagojeni razmeram in značilnostim posameznih držav članic, predvsem pa na okoljski trajnosti, ker so glavna področja z energetskimi potrebami – kot so proizvodnja, prenos in distribucija električne energije, prevoz in ogrevanje – tudi področja, ki imajo daleč največji delež pri izpustih toplogrednih plinov.

4.5 Vzhodna razsežnost zunanje politike EU

4.5.1 V okviru sosedske politike, na primer, je treba tako v odnosih z vzhodnoevropskimi državami, kot so Moldavija, Ukrajina in Belorusija, kljub znanim političnim težavam okrepiti sodelovanje in povezovanje teh držav s skupnimi politikami, seveda v okviru zagotavljanja in spoštovanja demokratičnih pravil in človekovih pravic, ki jih je pred kratkim Belorusija postavila na hudo preizkušnjo z nasilnim zatiranjem pripadnikov opozicije. Izkušnje Energetske skupnosti z državami Balkana in Vzhodne Evrope so bile pozitivne. Ta skupnost je bila ustanovljena kot podpora morebitnemu vključevanju držav nekdanje Jugoslavije in se je postopoma širila; nedavni vstop Ukrajine bo projekt še bolj povezal z našimi sosedami ter z državami Srednje Azije, kot sta Uzbekistan in Kirgizija.

4.5.2 Leta 2008 sta Poljska in Švedska predlagali ustanovitev Vzhodnega partnerstva kot pobude EU, namenjene šestim državam v soseščini (Armeniji, Azerbajdžanu, Belorusiji, Gruziji, Moldaviji in Ukrajini). Cilj je bil poglobiti politično sodelovanje in gospodarsko povezovanje ter v regiji vzpostaviti strukture za večstransko sodelovanje. Prvo uradno vrhunsko srečanje držav Vzhodnega partnerstva, s katerim so se začele dejavnosti partnerstva, je bilo 7. maja 2009 v Pragi.

4.5.3 EESO sodeluje že pri treh od štirih tematskih platform Vzhodnega partnerstva in poziva, naj se mu nujno omogoči dostop do platforme 3 o zanesljivosti oskrbe z energijo, ki se ukvarja s krepitvijo energetske skupnosti ter z energetsko listino, izboljševanjem energetske učinkovitosti in vlogo obnovljivih virov energije. Ena od glavnih smeri delovanja v okviru partnerstva mora biti razvoj energetsko učinkovitega gospodarstva in spodbujanje uporabe obnovljivih virov energije v vzhodnih partnerskih državah EU. Potrebni so nadaljnji ukrepi za spodbujanje sodelovanja, posodabljanje infrastrukture za prenos energije in krepitev drugih medsebojnih povezav med proizvajalci in distributerji energije.

4.5.4 Ta vprašanja so ključnega pomena za civilno družbo, zato se z njimi ne bi smele ukvarjati izključno oblasti in finančne institucije. EESO poziva, da se v platformo 3 sistematično – in ne samo ad hoc – vključijo predstavniki delovne skupine 3 za okolje, podnebne spremembe in zanesljivost oskrbe z energijo iz foruma civilne družbe Vzhodnega partnerstva, ker je glas civilne družbe, vključno s socialnimi partnerji, še vedno prepogosto odrinjen na rob ali celo zatrt. Pobuda za ustanovitev podjetniškega foruma v okviru Vzhodnega partnerstva pomeni krepitev socialnega dialoga na področju gospodarstva in s tem tudi energije.

4.6 Evrosredozemska razsežnost zunanje politike EU

4.6.1 Zaradi sedanjih političnih sprememb v nekaterih državah južnega Sredozemlja je nujno, da se nosilci političnega odločanja posvetujejo s civilno družbo na obeh obalah Sredozemlja in jo vključijo v prihodnje skupne energetske politike, da bi tako zagotovili, da takšnih politik ljudje ne bodo dojemali, kot da so bile uvedene od zgoraj ali od zunaj, in da bodo, nasprotno, deležne resnične podpore širše javnosti. EESO si prizadeva, da bi do jeseni 2011 ustanovili skupščino ekonomsko-socialnih svetov Sredozemlja. Ta skupščina bi bila lahko zelo pomemben forum za izmenjave stališč civilne družbe na področju energetske politike.

4.6.2 EU bi morala predlagati povezovanje v posebno energetsko skupnost tudi državam na južni obali Sredozemlja. Dokončanje sredozemskega električnega obroča Medring, projekti, ki so še v pripravi, kot sredozemski načrt za sončno energijo Desertec, in tudi samo sredozemsko sodelovanje bi morali, na primer v Magrebu, privesti do tesnejšega sodelovanja na področju energetske učinkovitosti, obnovljivih virov energije, prenosa in medsebojnega povezovanja omrežij ter posodabljanja sistemov proizvodnje in distribucije.

4.6.3 Koristi za EU so jasne. Krepitev infrastrukture naših sredozemskih partnerjev jim bo pomagala pri doseganju številnih skupnih ciljev: trajnostnega razvoja, zmanjšanja celotnega povpraševanja po energiji, kar bo prispevalo k stabilizaciji zanesljivosti oskrbe z energijo in cen surovin, ter zmanjšanja izpustov.

4.6.4 Ti prispevki – tudi finančni, s podporo Evropske investicijske banke, kar se nanaša na Sredozemlje, in Evropske banke za obnovo in razvoj za nekatere države prejemnice na njenem območju delovanja – so lahko del gospodarske pomoči, za katero bi se EU morala zavezati v podporo manj razvitim gospodarstvom, da bi jim omogočili trajnostni razvoj z nizkimi izpusti CO2.

4.7 V bližnji prihodnosti bodo strateška os, na kateri bo Skupnost podpirala partnerske države, programi za znatno izboljšanje energetske učinkovitosti. Ta projekt se vključuje tudi v sodelovanje na področju okolja in v nove cilje po Kjotu.

4.8 Cilji nove „energetske diplomacije“, ki bi jih morali uresničevati z državami proizvajalkami, tranzitnimi državami in državami potrošnicami, bi morali biti vključeni v nov evropski institucionalni okvir ter v evropske sporazume in pogodbe po zgledu Pogodbe o energetski listini in Protokola k energetski listini o energetski učinkovitosti. To sta instrumenta sodelovanja in reševanja mednarodnih sporov, ki obstajata že dvajset let, vendar nista bila kaj prida učinkovita.

4.9 EU bi morala spodbuditi novo listino in nov protokol z državami na južni obali Sredozemlja in ponovno sprožiti pregled in okrepitev sedanje listine, pri čemer bi bilo treba države članice zavezati k politiki energetske solidarnosti. V tem smislu prevzema poseben pomen razvoj povezovanja v okviru baltskih držav.

4.10 Arktika in Barentsovo morje bosta postala eno najbolj dinamičnih območij za gospodarski razvoj EU in bosta ključnega pomena tudi za Norveško, Rusijo, ZDA in Kanado. Interesi tega območja, tako na lokalni kot na svetovni ravni, so evropsko vprašanje, ki ga bo mogoče obravnavati le kot del močne in realistične politike EU.

4.11 Enostranskost je drastično zmanjšala možnosti Unije za uveljavljanje svoje moči in je državam dobaviteljicam, zlasti Rusiji, omogočila, da se odločilno vmešavajo v demokratične odločitve nekaterih njenih sosed. Unija je namreč prejemnica več kot 67 % ruskega izvoza energentov in Rusija iz očitnih razlogov – bližine in politike – ne bi mogla zlahka najti drugih trgov, ki bi bili tako dostopni, kot je naš.

4.12 Rusijo bi bilo treba sprejeti v Svetovno trgovinsko organizacijo, pod pogojem, da bi dala natančna jamstva za vedenje svojih energetskih monopolistov, ki jih pogosto navdihuje in podpira politična oblast, in da bi seveda našla rešitev za svoje konflikte z Gruzijo, s sklenitvijo dvostranskega sporazuma.

5. Strateška partnerstva z ZDA, Japonsko, Brazilijo, Indijo in Kitajsko

5.1 Temeljnega pomena bo vzpostaviti strateška partnerstva z glavnimi akterji na svetovnem energetskem trgu: ZDA, Japonsko, Brazilijo, Indijo in Kitajsko. Sodelovanje in sporazumevanje bosta morala vključevati posebno vprašanje zajamčene oskrbe po primernih cenah, prednostno nalogo energetske učinkovitosti in zmanjšanje izpustov toplogrednih plinov.

5.2 Vprašanje zanesljivosti oskrbe, ki ima očitne posledice za varnost nasploh, trajnostni razvoj in boj proti podnebnim spremembam zahteva velik skupen večstranski pristop. Gospodarska konkurenca ne sme ogrožati stabilnosti in miru, preprečiti pa je treba tudi možna poslabšanja mednarodnih napetosti, že danes značilna za številna območja, ki dobavljajo ogljikovodike.

5.3 Energija je že pred časom postala predmet razprav skupine G20. Te razprave, ki pogosto ostajajo le seznami dobrih namenov, je treba prevesti v sporazume in strateška partnerstva. Najbolj stvaren pristop so verjetno dvostranski sporazumi. Unija pogosto pozablja, da je prvo gospodarsko območje na svetu, in ne uspeva ji, da bi v odnosih s svojimi partnerji uveljavila svoj dnevni red. Ta dnevni red zajema krepitev glavnih smernic evropske zunanje politike, s katerimi si je treba še naprej prizadevati za širjenje demokratičnih načel, spoštovanje človekovih pravic, samoodločbo narodov in zavračanje uporabe vojne kot sredstva za reševanje konfliktov med narodi. Za reševanje teh konfliktov je treba okrepiti mednarodne institucije.

5.4 Tudi nova, hitro razvijajoča se gospodarstva so enako kot EU zainteresirana za mednarodni okvir stabilne in zajamčene oskrbe po razumnih cenah. Dejavnost Unije bi morala vključevati tudi vzpostavitev strateških partnerstev s temi državami, s spodbujanjem sistema pravil v okviru tržnega gospodarstva, ki naj bi krepila sodelovanje ter preprečevala nepotrebna in draga občasna kopičenja surovin.

V Bruslju, 15. marca 2011 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Staffan NILSSON