POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU Pravne ovire za prost pretok sredstev med institucijami v okviru enotne likvidnostne podskupine /* COM/2014/0327 final */





1. Uvod in cilji Ozadje Uredba (EU) št. 575/2013[1] („CRR“) in Direktiva 2013/36/EU[2] („CRD“) tvorita pravni okvir, ki ureja dostop do dejavnosti, nadzorniški okvir ter bonitetna pravila za kreditne institucije in investicijska podjetja (v nadaljnjem besedilu skupaj: institucije). CRR vsebuje bonitetne zahteve za institucije, ki se nanašajo na delovanje trgov bančnih in finančnih storitev. Cilj je zagotoviti finančno stabilnost udeležencev na navedenih trgih ter visoko raven zaščite investitorjev in vlagateljev. Da bi preprečili izkrivljanje trga in regulativno arbitražo, bi te bonitetne zahteve morale zagotoviti visoko raven uskladitve. Nacionalni pristojni organi in države članice pa imajo še vedno na voljo več možnosti in diskrecijske pravice. Mednje sodi možnost iz člena 8 CRR, da pristojni organi opustijo likvidnostne zahteve na posamični podlagi. Medtem ko je opustitev predmet nacionalne presoje, bo zelo olajšala uporabo novih likvidnostnih pravil v okviru skupine. Razlog za to poročilo V skladu s členom 8 CRR lahko pristojni organi za institucijo in vse ali nekatere njene podrejene družbe v Uniji delno ali v celoti opustijo uporabo dela 6 CRR, tj. likvidnostne zahteve, ter jih nadzirajo kot enotno likvidnostno podskupino, če izpolnjujejo vse navedene pogoje. Ti pogoji so: (a) nadrejena institucija na konsolidirani podlagi ali podrejena institucija na subkonsolidirani podlagi izpolnjuje obveznosti iz dela 6; (b) nadrejena institucija na konsolidirani podlagi ali podrejena institucija na subkonsolidirani podlagi stalno spremlja in nadzoruje likvidnostne pozicije vseh institucij znotraj skupine ali podskupine, za katere velja opustitev uporabe, in zagotavlja zadostno raven likvidnosti vseh teh institucij; (c) institucije sklenejo pogodbe, ki v skladu z zahtevami pristojnih organov zagotavljajo prost pretok sredstev med njimi, da lahko izpolnijo svoje posamične in skupne obveznosti, ko te zapadejo; (d) za izpolnjevanje pogodb iz točke (c) ni trenutnih ali predvidenih pomembnih praktičnih ali pravnih ovir. V skladu z zadnjim pododstavkom člena 8(1) CRR Komisija poroča Evropskemu parlamentu in Svetu o morebitnih pravnih ovirah, ki bi lahko onemogočile uporabo pogoja (c), in po potrebi do 31. decembra 2015 pripravi zakonodajni predlog za odpravo takšnih ovir. Evropska komisija se zadnjih nekaj mesecev posvetuje neposredno z gospodarsko panogo in nacionalnimi javnimi organi, da bi opredelila morebitne ovire za prosti pretok sredstev med institucijami v okviru enotne likvidnostne podskupine v EU ter proučila, kako bi bilo mogoče te ovire premagati in ali bi bilo treba sprejeti regulativne ukrepe na ravni EU. Septembra 2013 je Komisija o tej temi razpravljala tudi v strokovni skupini Komisije za bančništvo, plačila in zavarovanje. 2. Morebitne ovire za prosti pretok sredstev To poročilo se osredotoča predvsem na čezmejne primere, ker se v praksi ovire najbolj pogosto pojavljajo na tem področju. Poleg tega opustitev glede uporabe likvidnostnih zahtev na posamični podlagi za institucije in vse ali nekatere njene podrejene družbe, če imajo vse institucije enotne likvidnostne podskupine dovoljenje v isti državi članici, ločeno ureja člen 8(2) CRR. Opozoriti je treba, da v tem poročilu ne bodo analizirane možne ovire v tretjih državah, ker se v skladu s členom 8(1) CRR opustitev uporablja samo v Uniji, čeprav Komisija priznava, da bi bilo treba take ovire obravnavati v okviru nadzora na konsolidirani podlagi. Svoboda pretoka kapitala kot splošno pravilo EU Praviloma ne bi smelo biti omejitev prostega pretoka kapitala znotraj Evropske unije. Na podlagi člena 63 Pogodbe o delovanju Evropske unije („PDEU“) so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala in plačil med državami članicami. Zato bi bil nacionalni zakon, ki institucijam preprečuje sklepanje pogodb, ki zagotavljajo prost čezmejni pretok sredstev med njimi za izpolnjevanje njihovih posamičnih in skupnih obveznosti, ko te zapadejo, načeloma omejitev, ki jo Pogodba prepoveduje in bi bil lahko predmet postopka za ugotavljanje kršitev na podlagi člena 258 in naslednjih členov PDEU. Zato je splošno načelo, da države članice ne smejo uvajati nacionalnih zakonov, ki neposredno prepovedujejo prost pretok kapitala. Po drugi stran pa člen 65(1)(b) PDEU določa, da splošno pravilo iz člena 63 ne posega v pravice držav članic, da sprejmejo vse potrebne ukrepe za preprečevanje kršitev nacionalnih zakonov in drugih predpisov, zlasti na področju bonitetnega nadzora finančnih institucij, ali sprejmejo ukrepe, ki so upravičeni zaradi javnega reda ali javne varnosti. V skladu s členom 65(3) PDEU navedeni ukrepi se smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja pretoka kapitala in plačil. Zato nacionalnih zahtev, ki imajo omejevalen učinek na kapitalske tokove, kot takih ni mogoče šteti za kršitve člena 63 PDEU, če niso diskriminacijske in so ustrezno utemeljene za bonitetne namene, primerne za uresničevanje zastavljenega cilja in sorazmerne z zastavljenim ciljem. V izjemnih okoliščinah je lahko upravičeno omejiti prost pretok kapitala, na primer z uvedbo nadzora kapitalskih tokov. V tej zvezi je Komisija pred kratkim menila, da so bile začasne omejitve pretoka kapitala, ki jih je uvedel Ciper, upravičene zaradi javnega reda ali javne varnosti (člen 65(1)(b) PDEU) in nujnih razlogov v splošnem interesu. Omejevanje finančnih sredstev V praksi pristojni organi v državah članicah včasih sprejmejo ukrepe, ki so usmerjeni v zadržanje likvidnosti, dividend in drugih sredstev bank znotraj državnih meja in imajo lahko škodljive posledice za druge države članice, tj. tako imenovane „omejitvene“ ukrepe. Taki omejitveni ukrepi so lahko omejitve prostega pretoka kapitala, ki jih Pogodba prepoveduje, če niso ustrezno utemeljeni in sorazmerni. Obstaja tudi skrb, da se pristojni državni organi lahko včasih poskušajo izogniti obveznostim sodelovanja z drugimi državami članicami, ki jih zahtevata CRR in CRD. Na podlagi zaupne raziskave v sedemindvajsetih državah članicah so službe Komisije ugotovile, da so Steber 2[3], ureditev velikih izpostavljenosti[4] in okviri notranje likvidnosti[5] posebna področja, na katerih je lahko oviran prost pretok kapitala med institucijami, bodisi prek ukrepov, ki jih dovoljuje okvir CRR/CRD bodisi prek drugih neformalnih dejanj. Meja med zakonitim in nezakonitim delovanjem je včasih nejasna, ker se omejitveni ukrepi pogosto pojavijo v okviru zakonsko dovoljenih dejanj (ali se skrivajo za njimi) in/ali na področjih, kjer imajo pristojni organi diskrecijsko pravico. Vendar je jasno, da imajo instrumenti, ki se uporabljajo na zgoraj navedenih področjih, kot so pooblastila Stebra 2, veljaven in uporaben namen, če se uporabljajo v skladu z zakonom in niso nesorazmerni s svojim bonitetnim namenom. Samo dejstvo, da ima njihova uporaba lahko negativen učinek na možnost prenosa sredstev v okviru skupine, še ne pomeni, da so samodejno razvrščeni kot pravne ovire v smislu člena 8 CRR. Ti instrumenti se lahko za ovire štejejo samo v primeru, ko se uporabljajo v namen, ki ni v skladu z zakonodajo EU. Taki neprimerni uporabi se je treba izogibati, vendar pa ne pomeni, da bi bilo treba spremeniti instrumente same. Namen tega poročila tudi ni, da bi se pod vprašaj postavljale nedavno dogovorjene določbe CRR in CRD, ki se nanašajo na zgoraj navedene instrumente. Obstaja jasna in veljavna potreba po takih instrumentih in v CRR/CRD so bili vključeni zaradi dolgotrajnih in dobro uveljavljenih nadzornih potreb. Namen tega poročila je namreč preučiti pravne ovire, ki izhajajo iz drugih virov in ne iz določb CRR in CRD. Določbe prava družb Med posvetovanji z deležniki so bile kot možne ovire pri prostem pretoku kapitala v okviru skupine navedene nekatere določbe prava družb, ki institucijam preprečujejo neomejeno zagotavljanje likvidnosti drugim članom iste skupine. To velja zlasti v primeru, ko vodstvo institucije zavezuje splošno fiduciarno razmerje varovati interese svoje institucije (tudi na račun širših interesov skupine, katere del je institucija). Zato tudi v primeru, da ima institucija presežek likvidnosti, nima samodejne pravice likvidnosti prenesti na druge člane skupine, če ni mogoče jamčiti vračila. Zato institucija ne more svobodno (vsaj ne brez nadaljnje obravnave) skleniti pogodbe z drugimi člani skupine, ki bi zagotovila prost pretok sredstev med njima. Vendar se zdi, da so take „ovire“ dobro utemeljene, zlasti ker so del splošnih načel prava družb, tj. nanašajo se tudi na gospodarske družbe v drugih sektorjih in ne samo v bančništvu. Neuporaba takega načela bi bila precej vprašljiva. Taka vprašanja je treba rešiti pošteno: bodisi z ustreznim jamstvom za vračilo likvidnosti ali z uporabo drugačnih struktur – kot so podružnice –, ki niso ločene pravne osebe. Čeprav države članice trenutno ohranjajo znatna pooblastila glede upravljanja z likvidnostjo po podružnicah, imajo ta drugačen značaj. Povezana so z bonitetnimi zahtevami in ne z obveznostmi prava družb. Poleg tega se bo njihov pomen zmanjšal (glej spodaj – razvoj evropskih likvidnostnih pravil in Enotni nadzorni mehanizem). Davčni zakoni Možno je, da obstoj davčnih zakonov, ki omejujejo davčne olajšave za plačane obresti na posojila od drugih članov skupine, omejuje prost pretok kapitala, vendar se zdi, da to institucijam ne preprečuje sklepanja pogodb, ki predvidevajo prost pretok kapitala med obema.[6] 3. O potrebi obravnavanja trenutnih razmer Ta pregled kaže, da se zdi, da ni večjih pravnih ovir, ki bi institucijam preprečevale sklepanje pogodb, ki zagotavljajo prost pretok sredstev med njimi, vsaj ne v smislu neutemeljenih pravnih ovir. Prva skupina težav, ki jih imajo lahko institucije, ko poskušajo skleniti take pogodbe, so nadzorne zahteve (ki jih določijo pristojni organi), ki v nekaterih primerih ovirajo prost pretok kapitala v skupini. Te zahteve so lahko upravičene – če jih veljavno zahteva položaj posamezne institucije, ki je predmet nadzorne zahteve – ali pa so lahko vprašljive – če je pravi, osnovni cilj pristojnih organov obdržati likvidnost na svojih ozemljih in s tem prekomerno zaščititi nacionalne davkoplačevalce in upnike institucije, ki jo nadzirajo, na račun davkoplačevalcev v drugih državah članicah EU in upnikov drugih delov skupine. Odzivi iz številnih držav članic in njihovih pristojnih organov dokazujejo, da so taka razmišljanja pogosta in celo odkrito priznana. To kaže, da številni pristojni organi niso popolnoma naklonjeni pojmu (čezmejne) enotne likvidnostne podskupine, ker jo dojemajo kot možno nevarnost nacionalnim interesom. Tako ravnanje (omejitvene prakse), ki je logično s popolnoma nacionalnega vidika vendar z jasnimi in znatnimi negativni učinki s širšega evropskega vidika, je težko spremeniti brez nadaljnje integracije sedanjega regulativnega in nadzornega okvira. Z drugimi besedami, za učinkovito odpravo teh praks ni dovolj obravnavati samo simptomov težave, ampak tudi vzroke in strahove, iz katerih izhajajo. Če se torej ne bodo reševali tudi ti osnovni vzroki in strahovi, bi pristojni organi lahko poiskali druga sredstva za doseganje istih ciljev. Kolikor je osnovna težava lastni nacionalni interes, se zdi, da bi bilo bolj učinkovito usklajevanje ciljev javnih deležnikov prek večjega evropskega združevanja na področju finančnih storitev in bolj integrirane odgovornosti za nadzor. Evropski bančni organ Prvi pomemben način preprečevanja ali obravnavanja nadzornih praks, ki omejujejo prost pretok kapitala (kolikor niso upravičene), je prek Evropskega bančnega organa („EBA“). EBA ima vse pomembnejšo vlogo pri spodbujanju sodelovanja med pristojnimi organi, zagotavlja strokovno znanje in izkušnje ter vzpostavlja Enotna nadzorna pravila. Zlasti je treba pristojne organe spodbujati k boljšemu sodelovanju in uporabi nezavezujočega posredovanja EBA, če pride do nesporazumov glede vprašanja, ali so izpolnjeni pogoji za ustanovitev enotne likvidnostne podskupine. To velja tudi v obdobju pred letom 2015, po katerem se bodo začele uporabljati določbe CRR o sprejemanju skupnih odločitev in nezavezujočem posredovanju EBA o tej zadevi[7]. Po zaključku opazovalnega obdobja in popolni uvedbi zahteve po likvidnostnem kritju v skladu s CRR, bo Komisija ocenila, ali so potrebni dodatni ukrepi.[8] Enotni nadzorni mehanizem Pomemben korak naprej je bilo oblikovanje enotnega mehanizma nadzora („EMN“) z Uredbo Sveta (EU) št. 1024/2013[9]. ECB bo dejansko imela pravno sposobnost nadzirati vse kreditne institucije v euroobmočju in kreditne institucije v državah, ki se odločijo za vstop v bančno unijo. Uredba o EMN prenaša ključne nadzorniške naloge in pooblastila na ECB za vse kreditne institucije s sedežem v euroobmočju. ECB bo neposredno nadzirala nekatere velike kreditne institucije in kreditne institucije, ki so zaprosile za neposredno javno finančno pomoč ali so tako pomoč prejele. ECB bo tudi spremljala nadzor manj pomembnih kreditnih institucij, ki ga izvajajo pristojni organi. ECB se lahko kadarkoli odloči, da bo neposredno nadzirala eno ali več takih kreditnih institucij, da se zagotovi skladna uporaba nadzornih standardov. V zvezi s čezmejnimi kreditnimi institucijami, ki delujejo tako znotraj kot zunaj držav članic, ki sodelujejo v EMN, bodo še naprej obstajali sedanji usklajevalni postopki med matičnimi pristojnimi organi in pristojnimi organi gostiteljice. Kolikor pa je ECB prevzela neposredne nadzorniške naloge, bo za vse sodelujoče države članice opravljala funkcije organa matične države in države gostiteljice. To bi moralo povzročiti znatno odpravo neželenih omejitvenih praks, ki so opisane zgoraj. Več držav članic bo sodelovalo v EMN, manj verjetne bodo neželene omejitvene prakse. Enotni mehanizem za reševanje Vzpostavitev EMN je prvi korak k bančni uniji in eden od predpogojev za neposredno dokapitalizacijo kreditnih institucij s strani Evropskega mehanizma za stabilnost. Integrirana bančna unija vključuje skupni mehanizem kreditnih institucij za reševanje, ki temelji na enotnih pravilih. Komisija je poudarila pomen doseganja sporazuma o predlogih o prestrukturiranju in reševanju kreditnih institucij ter o sistemih zajamčenih vlog ter o predlogu Komisije za enotni evropski mehanizem za reševanje za učinkovito reševanje čezmejnih kreditnih institucij in preprečevanje, da se kreditne institucije rešujejo z davkoplačevalskim denarjem. Dogovorjena zakonodaja naj bi znatno prispevala k usklajevanju ciljev javnih organov in še bolj omejila spodbude za omejitvene prakse. Evropske likvidnostne zahteve Komisija pripravlja delegirani akt, ki uvaja podrobno opredeljeno in usklajeno zahtevo glede likvidnostnega kritja v Uniji. V skladu s členom 460(2) CRR ta delegirani akt začne veljati do 31. decembra 2014, vendar se ne uporablja pred 1. januarjem 2015. Delegirani akt naj bi tudi pomagal omejiti neželene prakse, ki zadržujejo likvidnost znotraj državnih meja, ker bo zagotovil usklajena, enotna, podrobna in zavezujoča pravila o likvidnosti ter s tem spodbujal vzajemno nadzorno zaupanje med pristojnimi organi. Zlasti bi moral delegirani akt skušati obravnavati nekatere zadeve, povezane s čezmejnim upravljanjem likvidnosti znotraj skupine. Nekatere banke zaradi učinkovitosti svojo likvidnost in zakladništvo upravljajo na ravni skupine. Za skupine, ki ne uporabljajo opustitve enotne likvidnostne podskupine, je ugodnejši tok znotraj skupine lahko pomemben vir likvidnosti. „Ugodnejši“ se imenuje zato, ker banka upravičenka lahko dobi višji priliv kot bi bilo običajno dovoljeno za eno samo banko na podlagi CRR. Po potrebi se to lahko združi z ustreznim višjim odlivom za banko, ki zagotavlja likvidnost. Na žalost se je v času finančne krize realizacija teh čezmejnih tokov znotraj skupine včasih izkazala za nezanesljivo. Člen 425.4 CRR določa pogoje, ki morajo biti izpolnjeni, da pristojni organi odobrijo tako ugodnejšo obravnavo priliva na podlagi krednih aranžmajev in likvidnostnih kreditov. Člen 425.4d CRR zahteva, da imata institucija in nasprotna stranka sedež v isti državi članici. Vendar pa člen 425.5 CRR pristojnim organom dovoljuje, da opustijo ta pogoj, če so izpolnjena dodatna objektivna merila. Komisija bo preučila, ali je ta dodatna objektivna merila mogoče urediti v načrtovanem delegiranem aktu. Ustrezne določbe obstajajo v členih 422.8d in 422.9 CRR v zvezi z odlivi znotraj skupine. Službe Komisije bodo pri pripravi delegiranega akta o količniku likvidnostnega kritja preučile, ali se lahko določijo dodatna objektivna merila, ki bodo omogočila ugodnejšo obravnavo za čezmejne prilive in odlive znotraj skupine. To bi moralo razjasniti in izboljšati delovanje čezmejnih tokov znotraj skupine, ki so bili v preteklosti včasih problematični. Obramba pred diskriminacijo čezmejnih skupin Eden od možnih virov diskriminacijskega obravnavanja je, da nacionalni organi dovolijo oblikovanje enotnih likvidnostnih podskupin na nacionalni ravni, ne pa za mednarodno skupino. To pa bi se moralo delno zmanjšati zaradi dejstva, da v skladu s členom 8(2) CRR pristojni organi lahko opustijo uporabo likvidnostnih zahtev CRR za enotno likvidnostno podskupino na nacionalni ravni le, če so izpolnjeni isti osnovni pogoji[10], kot jih mora izpolnjevati čezmejna skupina. Ker zahteve prava EU o prepovedi razlikovanja in splošna upravna pravna načela izključujejo uporabo enakih pogojev na različen način za čisto nacionalne in čezmejne skupine, bi morala med temi skupinami obstajati pomembna razlika, da ne bi bilo dovoljeno ustanoviti čezmejne enotne likvidnostne podskupine, če je dovoljena ustanovitev nacionalne enotne likvidnostne podskupine. Dejstvo, da je skupina čezmejna in da jo nadzirajo drugi pristojni organi, samo po sebi ne more biti taka pomembna razlika. Prihodnji ponovni pregledi CRR in CRD Komisija je prepričana, da bodo enotna pravila in bančna unija zagotovili usklajenost in varovanje finančne stabilnosti. Ta nova pravila bodo zagotovila tudi enake konkurenčne pogoje na enotnem trgu za matične organe in organe gostiteljice, ter za države članice, ki sodelujejo v EMN, in države članice, ki v EMN ne sodelujejo, in tako preprečila priložnosti za regulativno arbitražo, umetno omejevanje kapitala in likvidnosti ter olajšala okrevanje in reševanje čezmejnega bančništva. Pri možnih prihodnjih revizijah CRR in CRD bi bilo mogoče dobro še enkrat preučiti učinek diskrecijske pravice pristojnih organov na prost pretok kapitala v okviru skupin. Če bo potrebno in možno (tj. ne da bi se zmanjšala področje uporabe in učinkovitost ustreznih instrumentov v utemeljenih primerih), bo Komisija ocenila, ali bi bilo te pravice mogoče urediti tako, da bi bilo manj diskrecije glede možnih ukrepov, ki omejujejo prost pretok kapitala. 4. Sklepna ugotovitev Ob upoštevanju dejstva, da (i) se je zakonodajni postopek o CRR in CRD zaključil šele pred kratkim (in zato so so-zakonodajalci šele nedavno odobrili obstoječe nacionalne diskrecijske pravice), (ii) bo Komisija raziskala, ali načrtovani delegirani akt o količniku likvidnostnega kritja lahko pomaga omejiti neželene prakse, ki zadržujejo likvidnost znotraj državnih meja. V zvezi s tem lahko poskuša razviti enotna, podrobna in zavezujoča pravila o likvidnosti in tako spodbuja vzajemno nadzorno zaupanje med pristojnimi organi. Delegirani akt bi bil zlasti lahko priložnost za določitev dodatnih objektivnih meril, ki bodo omogočila ugodnejšo obravnavo za čezmejne prilive in odlive znotraj skupine in s tem razjasnila in izboljšala delovanje čezmejnih tokov znotraj skupine, (iii) poteka stalni proces izboljševanja usklajevanja ciljev javnih deležnikov prek večje evropske integracije z enotnimi pravili, EBA in zlasti prek bančne unije, ter (iv) ta pregled ni odkril večjih pravnih ovir, ki bi institucijam preprečevale sklepanje pogodb, ki zagotavljajo prost pretok sredstev med njimi v okviru enotne likvidnostne podskupine, Komisija meni, da trenutno ni treba predložiti zakonodajnega predloga o tej zadevi. Komisija pa bo še naprej skrbno spremljala in pregledovala stanje in v primeru poslabšanja ponovno ocenila potrebo po takem zakonodajnem predlogu. [1] Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL L 176, 27.6..2013, str. 1). [2] Direktiva 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES (UL L 176, 27.6.2013, str. 338). [3] Kjer se zdi, da položaj institucije ni dovolj močan ali stabilen kljub izpolnjevanju zahtev Stebra 1, pristojni organi lahko izvedejo ukrepe Stebra 2. V skladu s členom 86(3) CRD pristojni organi lahko sprejmejo učinkovite ukrepe, če profili tveganosti institucij presegajo profile, ki se zahtevajo za dobro delujoč in stabilen sistem. Člena 104((1)(k) in 105 CRD omogočata določitev posebnih likvidnostnih zahtev. [4] V ureditvi velikih izpostavljenosti obstaja možnost omejitve pretoka kapitala, če so izpostavljenosti znotraj skupine omejene v okviru zavezujoče omejitve velikih izpostavljenosti. V skladu s členom 395(1) CRR vrednost izpostavljenosti institucije do drugega subjekta v skupini po upoštevanju učinka zmanjševanja kreditnega tveganja ne presega 25 % njenega sprejemljivega kapitala, razen če je izvzeta iz ureditve velikih izpostavljenosti na podlagi členov 400(1)(f) in 400(2)(c), (e) in (f) CRR. Pristojni organi lahko institucijam v okviru Stebra 2 naložijo tudi strožje omejitve velikih izpostavljenosti, zlasti če menijo, da tveganje koncentracije ni ustrezno spremljano in obravnavano (člen 81 CRD). Ureditev velikih izpostavljenosti tudi določa posebne določbe, namenjene neposredno izpostavljenostim znotraj skupine, za katere države članice pod nekaterimi pogoji lahko uporabijo omejitev velikih izpostavljenosti, ki je na subkonsolidirani podlagi nižja od 25 % (člen 395(6) CRR). Vendar v tem primeru Komisija lahko zavrne predlagane nacionalne ukrepe, če meni, da povzročajo med drugim ovire prostemu pretoku kapitala v skladu z določbami PDEU (člen 395(8) CRR). [5] V skladu s členoma 412(5) in 413(3) CRR države članice lahko ohranijo ali uvedejo nacionalne določbe na področju likvidnostnih zahtev in zahtev glede stabilnega financiranja preden se v Uniji določijo in v celoti uvedejo zavezujoči minimalni standardi. Zato vsaj do leta 2018 (ali do leta 2019, če se Komisija odloči spremeniti postopno uvajanje iz člena 460 in do leta 2019 odloži uvedbo 100 % minimalnega zavezujočega standarda v zvezi z zahtevo glede likvidnostnega kritja (člen 461 CRR)) države članice za zahtevo glede likvidnostnega kritja lahko ohranijo ali uvedejo nacionalne določbe na področju likvidnosti, ki so bolj konzervativne od okvira CRR/CRD in zahtevajo zavezujoče zahteve po likvidnostnem kritju do 100%. [6] Vendar ti davčni zakoni lahko omejujejo spodbudo zagotavljati prost pretok kapitala, ker povečujejo davčno obremenitev skupine. [7] Glej člen 8(3) in člen 21 CRR v zvezi s členom 521(2)(a) CRR . [8] Glej uvodno izjavo 30 CRR. [9] Uredba Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko UL L 287, 29.10.2013, str. 63. [10] Ti so določeni v členu 8(1) CRR. Če ima enotna likvidnostna podskupina čezmejni značaj, morajo biti izpolnjeni tudi pogoji iz člena 8(3) CRR (uporablja se od 1. januarja 2015).