[pic] | EVROPSKA KOMISIJA |

Bruselj, 28.5.2010

COM(2010)262 konč.

POROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

PRIČAKOVANI UČINEK ČLENA 122A DIREKTIVE 2006/48/ES

POROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

PRIČAKOVANI UČINEK ČLENA 122A DIREKTIVE 2006/48/ES

1. Listinjenje je poslovni model, v katerem izdajatelj[1] prenese posojila in druga tvegana kreditna sredstva na vlagatelja v obliki tranš. Te tranše predstavljajo terjatve na listinjena sredstva z različnimi pravicami glede prednosti pri poplačilu. Te pravice določajo, v kakšnem vrstnem redu izgube pri listinjenih sredstvih vplivajo na vlagatelje v različne tranše. Trgi listinjenja so bili od poletja 2007 v težki krizi zaradi velikih nepričakovanih izgub pri listinjenjih hipotekarnih posojil in stanje se le počasi in delno izboljšuje. Ta kriza je močno prizadela finančni sistem in širše gospodarstvo, zato je ključnega pomena, da regulacija zajame poglavitne vzroke za velike nepričakovane izgube pri nekaterih listinjenjih. Poglavitni vzrok je mogoče opredeliti kot pomanjkanje zanesljivih praks pri preučevanju kreditne sposobnosti kreditojemalcev, katerim dana posojila se listinijo, s strani izdajateljev, do katerega je prišlo, ker profesionalni vlagatelji[2] v tranše listinjenja niso bili dovolj skrbni pri svojih naložbah in tako od izdajateljev niso zahtevali učinkovite discipline.

2. V skladu s členom 122a[3] se od kreditnih institucij v Evropski uniji zahteva, da vlagajo samo v listinjenja, kjer so uporabile primerno skrbnost in kjer so originatorji spodbujeni, da skrbno preučijo kreditno sposobnost kreditojemalcev, katerim dana posojila bodo listinili. V skladu s členom morajo kreditne institucije, ko so same v vlogi originatorja, poskrbeti za zadevna razkritja, ki so potrebna za primerno skrbnost vlagatelja. Člen se je med zakonodajnim procesom znatno spremenil, opravljena pa ni bila nobena ocena učinka zahtev iz tega člena v njihovi končni obliki, tudi zaradi težkih razmer, v katerih so se nahajali trgi listinjenja. Med zakonodajnim postopkom so bili zlasti izraženi pomisleki o učinkovitosti enega od njegovih delov, tj. da morajo izdajatelji listinjenja zadržati izpostavljenost do listinjenja („zahteva za zadržanje“), tako da so spodbujeni k dajanju posojila s potrebno skrbnostjo. Ti pomisleki so bili razlog za to, da je bila vključena naslednja določba:

„Komisija do 31. decembra 2009 poroča o pričakovanem učinku člena 122a ter Evropskemu parlamentu in Svetu predloži to poročilo skupaj z morebitnimi ustreznimi predlogi. Komisija se pred pripravo poročila posvetuje z Odborom evropskih bančnih nadzornikov. V poročilu se obravnava zlasti vprašanje, ali zahteva za zadržanje minimalnega deleža iz člena 122a(1) prispeva k usklajevanju interesov originatorjev oziroma sponzorjev in vlagateljev ter povečuje finančno stabilnost in ali bi bilo povečanje te minimalne zahteve primerno, upoštevaje mednarodne dogodke.“[4]

3. V skladu s tem je v poročilu opravljena ocena splošnega učinka člena 122a na visoki ravni (del 1 poročila), poleg tega pa so obravnavana vprašanja o učinkovitosti zahteve za zadržanje in primernosti povišanja njene minimalne ravni (del 2). V delu 3 so navedeni zaključki. V Prilogi k temu poročilu so obravnavani tehnični predlogi Odbora evropskih bančnih nadzornikov ( Committee of European Banking Supervisors – CEBS) za izboljšanje posebnih vidikov pravila o zadržanju. Komisija ugotavlja, da je treba pripraviti to poročilo, preden bo treba zadevne zahteve direktive prenesti v zakonodajo držav članic. V tem poročilu se razpravlja tudi o pričakovanem učinku zahteve in pričakovanih prednostih, če se poviša minimalna raven zadržanja, vendar se poročilo ne more opirati na konkretne izkušnje z uporabo te zahteve.

PRIčAKOVANI SPLOšNI UčINEK čLENA 122A

4. Pričakovani učinek člena 122a je treba oceniti glede na trenutno stanje na trgih listinjenja. Pred krizo je bilo listinjenje na splošno obravnavano kot stabilizator finančnega sistema. Veljalo je za ključni del učinkovitejšega postopka za dodeljevanje posojil, ki razporeja kreditno tveganje na širšo in bolj raznoliko skupino vlagateljev, namesto da bi ga koncentriralo v bančnih bilancah stanja. Tako bo bančni in splošni finančni sistem bolj odporen, preprečeni bodo veliki propadi bank in kreditni ciklusi bodo potekali bolj gladko. Vendar se je izkazalo, da stopnja razporeditve tveganja še zdaleč ni bila idealna. Namesto tega so bile pogosto na koncu druge banke neposredne ali posredne imetnice listinjenj, ne da bi ustrezno razumele tveganje te diverzifikacije.

5. Listinjenje je tudi povzročilo resne probleme v odnosu lastnik/zastopnik zaradi neusklajenih spodbud med izdajatelji in končnimi vlagatelji. Ker so se tveganja posredovala naprej po zaporedju, so se tisti, ki so bili v najboljšem položaju glede skrbne preučitve kreditne sposobnosti kreditodajalcev in standardov nadzora, bolj osredotočili na maksimizacijo plačila. Poleg tega veliko vlagateljev na koncu zaporedja ni bilo dovolj skrbnih in so se pri ocenjevanju tveganja preveč zanašali na bonitetne agencije. Delen razlog za preveliko zanašanje na bonitetne ocene je čedalje večja kompleksnost proizvodov in zagotavljanje notranjih analitičnih zmogljivosti. Na ravni bonitetnih agencij so bili za določitev ocene pogosto uporabljeni pomanjkljive metodologije in pomanjkljivi vhodni podatki, vlagatelji, ki so se zanašali na njih, pa niso imeli vedno dovolj analitičnih zmogljivosti in informacij, da bi dvomili v ocene agencije in sami ocenili naložbe.

6. Na svetovni ravni je bruto listinjenje naraslo s skoraj zanemarljive vrednosti v zgodnjih 90-ih na najvišjo vrednost v višini skoraj 5 milijard $ v letu 2006. Od takrat se je obseg znatno zmanjšal. Dejansko je zasebno (v nasprotju s tistim, ki ga podpira država) listinjenje v ZDA, ki temelji na hipotekah, skoraj v celoti propadlo. Ta propad je bil delno izravnan z naraščajočim evropskim zavarovanjem, ki pa je sestavljeno skoraj v celoti iz vrednostnih papirjev, ki so jih izdajatelji zadržali kot jamstvo, da bi tako dobili dostop do likvidnostnih posojil centralne banke. Izdaja listinjenja, ki ni zavarovano z nepremičnino, je ostala precej stabilna, k čemur so spet pripomogla posojila centralne banke. Čeprav se pričakuje, da se bo razvoj posojil, na katerih temelji večina nehipotekarnega listinjenja[5], poslabšal, so po drugi strani profesionalni vlagatelji še vedno precej zadovoljni s temi vrednostnimi papirji. Razlog za takšno privlačnost teh papirjev je v veliki meri mogoče iskati v boljšem razumevanju struktur in dinamike razvoja ter dejstvu, da imajo izdajatelji znaten lasten interes, tj. zadržijo delež tveganja izpostavljenosti, ki jih listinijo.

7. Glede na navedeno Komisija pričakuje, da bo učinek člena 122a na listinjenje pozitiven. S pomočjo člena bodo spodbude izdajateljev in vlagateljev bolje usklajene, listinjenje bo zato zanesljivejše in pojavilo se bo novo zaupanje v ta vir financiranja. Končna posledica bi lahko bila, da bi se obseg listinjenja spet povečal in služil kot vir refinanciranja posojil finančnega sektorja realnemu gospodarstvu, hkrati pa bi se preprečili presežki, ki so se pojavili med krizo[6]. Pristop iz člena 122a je sestavljen iz treh delov. Prvič, bančni vlagatelji morajo upoštevati (in nadzorniki morajo nadzorovati upoštevanje) seznam primerno skrbnih ukrepov, ki jih je treba izvesti. K tem zahtevanim ukrepom spada, da mora vlagatelj pri vrednostnih papirjih, ki jih kupi, izvesti test izjemnih situacij in pri tem analizirati temeljni portfelj posojil. Drugič, bančni originatorji morajo zagotoviti, da so vlagateljem na voljo potrebne informacije, ki zagotavljajo primerno skrbnost. Tretjič, izdajatelji listinjenja morajo ohraniti gospodarski interes v „svojem“ listinjenju, ki ne sme biti manjši od 5 %. Cilj vseh treh delov skupaj je uskladiti interese vlagateljev in originatorjev ter zagotoviti, da:

8. vlagatelji ne vlagajo slepo v naložbe, ki jih v resnici ne razumejo;

9. lahko vlagatelji disciplinirajo izdajatelje; in

10. da tudi originatorji ohranijo svoja lastna finančna tveganja in nimajo spodbude, da bi listinili slaba posojila.

11. Člen 122a bo sicer ustvaril koristi zaradi uskladitve spodbud in zato pripomogel k izogibanju čezmernemu tveganju, vendar bo pomenil tudi dodatne stroške za listinjenje. Razlog za te stroške je, da morajo izdajatelji razkriti podatke, vlagatelji porabiti sredstva za primerno skrbnost in izdajatelji financirati izpostavljenost do lastnih listinjenj. Komisija pričakuje, da bodo ti dodatni stroški najvišji za poslovne modele, pri katerih so bili prakse glede razkritja, primerne skrbnosti in zadržanja tveganja pred krizo neustrezni. Vendar se nobeden od teh dodatnih stroškov ne more obravnavati kot enakovreden izgubam na področju socialnega varstva. Del teh stroškov so prej stroški, naloženi enemu gospodarskemu subjektu, ki bi jih drugače moral plačati drug gospodarski subjekt. Izdajatelj ima pri vlaganju v lastna listinjenja zlasti stroške v obliki refinanciranja in potencialnih kreditnih izgub, ki bi jih drugače morali pokriti vlagatelji listinjenja. Posledično vključuje zadržanje izdajatelja realne stroške, samo če ima izdajatelj posebno visoke stroške financiranja zaradi tveganja listinjenja, kar se lahko zgodi pri nekaterih nebančnih izdajateljih listinjenja. V teh okoliščinah se lahko pojavi zmanjšana konkurenca med posojilodajalci, kar lahko povzroči realne stroške zadržanja tveganja.

12. Razkritje in primerna skrbnost zlasti vključujeta realne transakcijske stroške za poslovni model listinjenja. Medtem ko banka pri svojem običajnem poslovanju ocenjuje posojila, sprejema odločitve o posojanju in knjiži posojilo do njegove zapadlosti, model listinjenja vključuje vsaj vlagatelja kot dodatno stranko, ki mora izvesti dodaten pregled na podlagi razkritij izdajatelja. Tem stroškom se ni mogoče izogniti, če naj bi bil model listinjenja izveden na zanesljiv način, direktiva, ki uvaja minimalni standard za razkritje in primerno skrbnost, pa povečuje stroške listinjenja samo v razmerah, kjer dejavnost drugače ne bi bila izvršena s potrebno strogostjo. Zaradi tega so dodatni transakcijski stroški, ki jih imajo izdajatelji in vlagatelji, poleg tistih, ki so nastali zaradi javnega nadzora nad upoštevanjem zahtev, uravnoteženi s socialnimi koristmi odpornejšega poslovnega modela listinjenja.

UčINKOVITOST MINIMALNE RAVNI ZADRžANJA

13. Komisija v skladu z nasvetom CEBS meni, da ne obstaja enotna raven ali oblika[7] zadržanja, ki bi bila optimalna za vsa listinjenja. Cilj zadržanja izdajatelja je uskladitev njegovih interesov z interesi vlagatelja, zato je ključni dejavnik optimalne ravni zadržanja morebitna neusklajenost spodbud, ki obstajajo pri danem listinjenju. Morebitno neusklajenost je treba razumeti kot možnosti izdajatelja, da izbere sredstva, jih kombinira v listinjenju in da strukturira transakcijo na način, da izboljša lastne dobičke na račun vlagateljev. Odločilno vprašanje je, do kakšne mere lahko vlagatelj razume profil tveganja in donosa listinjenja. V ekstremnem primeru, če potencialni vlagatelji ne bi imeli nobene informacije in razumevanja tveganja in donosov listinjenja, bi bila optimalna rešitev za potencialnega izdajatelja, da sam zadrži vsa tveganja in donose sredstev, tj. da sploh ne listini sredstev. V nasprotnem primeru bi bil izdajatelj močno nagnjen k temu, da nevedne vlagatelje zavede o resničnem tveganju.

14. Če pa, v drugem ekstremnem primeru, izdajatelj ne bi imel nobene prednosti pred vlagateljem v zvezi z informacijami glede tveganj vsakega posameznega osnovnega sredstva, potem ne bi moglo priti do navzkrižja interesov in zadržanje tveganja ne bi bilo potrebno. Seveda pa noben ekstremen primer ni realističen pri listinjenjih v realnem življenju. Gotovo pa je, da bo imel izdajatelj skoraj vedno primerjalno prednost pred vlagateljem, kar zadeva dostop do informacij in sposobnost njihovega ocenjevanja. Izdajatelj pogosto sam daje posojilo in ima večletne izkušnje v zadevnem tržnem segmentu, medtem ko je morda vlagatelj le naključno kupil listinjenje zadevnih posojil, da bi ga vključil v diverzificiran portfelj.

15. Da bi nadomestili pomanjkanje strukturne primerjalne prednosti vlagatelja glede dostopa do informacij in zmožnosti njihove ocene, bo za uskladitev interesov pomembno zadržanje. Prava višina in oblika zadržanja pa sta odvisni od velikosti te pomanjkljivosti. Različna listinjenja ustvarjajo različne asimetrije informacij, ki so odvisne npr. od vrste osnovnih sredstev, ki segajo od posojil družbam, ki objavljajo celovite finančne informacije na eni strani do posojil prebivalstvu ali zapletenih strukturiranih posojil za financiranje projektov, za katere ni na voljo veliko javno dostopnih informacij, na drugi strani. Zato lahko različna listinjenja zahtevajo različne ukrepe za zadržanje, da bi bila dosežena uskladitev interesov, ki bi odtehtala asimetrije informacij. Optimalna višina in oblika zadržanja v vsakem posebnem primeru bosta odvisna od številnih dejavnikov, ki jih je težko izmeriti, ali kvalitativnih dejavnikov, tako da v direktivo ni mogoče vstaviti formule za določanje optimalne ravni zadržanja.

16. V skladu s tem zahteva direktiva samo zmerno minimalno raven zadržanja in da morajo vlagatelji izrecno oceniti politiko zadržanja, ki jo je sprejel izdajatelj. To pa posledično pomeni, da vlagatelji ne smejo kupovati listinjenja, kjer je raven zadržanja, tudi če izpolnjuje zahtevani minimum v višini 5 %, nezadostna glede na preglednost osnovnih tveganj. Dejanske ravni zadržanja so tako lahko višje od zahtevanega minimuma.

17. Mnenje, da morajo biti ravni zadržanja po listinjenjih različne, je skladno s široko vrsto ravni zadržanja, ki obstajajo pri dejanskih listinjenjih in znašajo od skoraj nič do 100 %, ko lahko za osnovna sredstva v celoti jamči izdajatelj. Poročilo CEBS vsebuje podrobne podatke o ravneh zadržanja, ki so razčlenjeni po vrsti transakcije in izvoru. Glede učinka zahteve za zadržanje je treba omeniti, da ta zahteva ne nalaga nobenih dodatnih omejitev pri listinjenjih, kjer so ravni zadržanja neodvisno od te zahteve že nad 5 %. Vendar je s perspektive politike pomembno priznati, da obstajajo dokazi, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da so v evforiji pred krizo ravni zadržanja za nekatere vrste listinjenja dejansko padle na ravni, ki se zdijo netrajnostno nizke glede na strukturno pomanjkanje informacij vlagateljev[8]. Glede na to se zdi regulativna minimalna raven zadržanja zelo pomembna kot regulativni zaščitni mehanizem za izboljšanje odpornosti trga v obdobjih, ko se začnejo pojavljati nerealne cene. Vendar takšna regulativna zaščita ne sme biti previsoka. Pri relativno preglednih listinjenjih, kjer je pomanjkanje informacij vlagateljev majhno, je lahko skromni minimum v višini 5 % dejansko ustrezna raven. V teh primerih bi lahko zahteva višjega minimuma pri zadržanju pomenila nepotrebno regulativno omejitev za udeležence na trgu. Nepotrebno visok minimum pri zahtevi za zadržanje bi lahko povzročil s tem povezane realne stroške, če bi imeli različni potencialni izdajatelji listinjenja zelo različne stroške financiranja. V tem primeru bi zahteva za zadržanje, ki bi bila višja od potrebne, morda pomenila, da se nekaterim nebančnim izdajateljem listinjenje ne bi več zdelo donosen poslovni model, kar pomeni, da bi zapustili trg in tako zmanjšali konkurenco med posojilodajalci.

SKLEPI

18. Komisija na splošno pričakuje, da bo člen 122a pripomogel k boljši uskladitvi spodbud izdajateljev in vlagateljev. Listinjenje bo tako postalo zanesljivejše in pojavilo se bo novo zaupanje v ta vir financiranja. Končna posledica bo, da se bo obseg listinjenja kot vir refinanciranja posojil finančnega sektorja realnemu gospodarstvu spet povečal, hkrati pa bodo preprečeni presežki, ki so se pojavili med krizo. Komisija je glede posebnega vprašanja učinkovitosti izbrane minimalne ravni zadržanja prišla do zaključka, da bi bilo treba obdržati obstoječo zmerno minimalno raven zadržanja v višini 5 %, hkrati pa bi morali vlagatelji zahtevati višje ravni zadržanja glede na zadevno listinjenje.

19. Zato se lahko pričakuje, da bo splošen koncept člena 122a dosegel svoj namen. Na koncu tega poročila Komisija izpostavlja številna tehnična vprašanja, ki jih je postavil CEBS in o katerih se na kratko razpravlja v Prilogi k temu poročilu. Komisija meni, da v tem okviru ni nobene neposredne potrebe, da se predlagajo zakonodajne spremembe člena 122a. Vendar bo Komisija natančno spremljala mednarodne dogodke na tem področju in hkrati upoštevala, da tudi v jurisdikcijah izven EU obstaja interes za uvedbo podobnih zahtev, kot so navedene v členu 122a, vključno z zahtevami za zadržanje. Komisija bo pri nadaljnjem razvoju zagotovila, da se bo člen 122a ocenil tudi glede na morebitne drugačne rešitve v drugih jurisdikcijah.

Priloga – tehnična vprašanja, ki jih je postavil CEBS

A) Metoda zadržanja

20. CEBS priporoča spremembo metod zadržanja, da bi se omogočilo zadržanje deleža tveganja vsake listinjene izpostavljenosti namesto zadržanja izpostavljenosti na tranše listinjenja, prodanega vlagateljem. To je trenutno že dovoljeno v skladu s točko (b) odstavka 1 člena 122a, vendar samo v posebnih primerih „obnavljajočih se listinjenj“. Smiselno bi bilo oceniti spremembo člena, da bi bila omogočena širša uporaba te metode zadržanja v okviru priprave prihodnje direktive o spremembah.

B) Izjeme

21. Številne izjeme pri uporabi zahteve za zadržanje iz člena 122a so navedene v odstavku 2 istega člena. Listinjenje je zlasti izvzeto, ko so listinjene izpostavljenosti terjatve ali pogojne terjatve do: i) enot centralne ravni držav ali centralnih bank, enot regionalne ali lokalne ravni držav in oseb javnega sektorja držav članic; ii) institucij, ki jim je dodeljena 50 % ali manjša utež tveganja v skladu s členi 78 do 83; ali iii) multilateralnih bank, ki imajo primerljivo kreditno tveganje do centralnih bank.

22. Podobno direktiva določa, da se zahteva za zadržanje ne uporablja za: i) transakcije, ki temeljijo na jasnem, preglednem in dostopnem indeksu, če so osnovni referenčni subjekti enaki tistim, ki sestavljajo indeks subjektov, s katerim se veliko trguje, ali če so to drugi prenosni vrednostni papirji, razen pozicij listinjenja; in ii) posojila bančnih konzorcijev, odkupljene denarne terjatve ali zamenjave neplačil, če se instrumenti ne uporabljajo za oblikovanje in/ali varovanje listinjenja, za katerega velja zahteva za zadržanje.

23. Razlog za te izjeme je, da listinjenja z zgoraj navedenimi osnovnimi izpostavljenostmi ne pomenijo velikih težav glede neusklajenih spodbud, ker a) so listinjena sredstva podvržena zelo nizkemu tveganju ali b) izdajatelj nima veliko svobode pri sestavi listinjenja na način, ki ni ugoden za vlagatelje, ker je sestava listinjenja določena s sestavo indeksa. Omemba posojil bančnih konzorcijev, odkupljenih denarnih terjatev in zamenjave neplačil dejansko ne predstavlja izjeme, ampak pojasnjuje, da te vrste instrumentov same po sebi ne predstavljajo listinjenj (razen če so dejansko uporabljene za oblikovanje listinjenja) in zato za njih ne velja zahteva za zadržanje.

24. CEBS trdi, da te izjeme ne predstavljajo možnosti za izogibanje zahtevi za zadržanje v primerih, ko naj bi se ta uporabljala, vendar hkrati meni, da bi bila lahko izjema, ki se nanaša na institucije z določeno utežjo tveganja 50 % ali manj, problematična. CEBS meni, da so v skladu s členi 78 do 83 direktive o kapitalskih zahtevah uteži tveganja 50 % ali manj določene za izpostavljenosti kreditnemu tveganju subjektov, ki so jih bonitetne agencije visoko ocenile, in ugotavlja, da takšna bonitetna ocena ni bila jamstvo za to, da bo subjekt lahko odplačal svoje kreditne obveznosti, kot je pokazala sedanja kriza. CEBS tudi trdi, da je treba izjeme v zvezi z enotami regionalne ravni držav in multilateralnimi razvojnimi bankami omejiti na tiste izpostavljenosti, ki se obravnavajo kot izpostavljenosti do enot centralne ravni države ali centralnih bank zaradi njihovega nizkega tveganja neplačila. Komisija se strinja, da izpostavljenosti, za katere velja izjema, niso enakovredne, kar zadeva profil tveganja, čeprav načeloma meni, da imajo vse, pod izjemo navedene izpostavljenosti, razmeroma nizko kreditno tveganje. Kakšna je sprejemljiva stopnja tveganja za to izjemo, je vprašanje sodbe in CEBS se s tem ni podrobneje ukvarjal. Komisija poleg tega meni, da so pomisleki glede ocen bonitetnih agencij kot merilo tveganja načeloma upravičeni, vendar ni nobenega alternativnega merila tveganja, razen lastnih ocen kreditnih institucij, na katerega bi se lahko sklicevala v zakonodaji. Komisija skratka meni, da je treba obdržati obstoječo izjemo, ker ni očitnih dokazov, da so ali stopnja tveganja zadevnih izpostavljenosti ali ocene bonitetne agencije kot približno merilo za tveganost teh izpostavljenosti neprimerne.

25. CEBS tudi meni, da bi bilo treba v člen 122a vključiti dodatno izjemo, da listinjenje na podlagi lastnih obveznosti institucije, vključno s kritimi obveznicami, katerih osnovno zavarovanje s premoženjem je v bilanci stanja institucije izdajatelja, ne bi spadalo na področje uporabe člena 122a. Komisija meni, da bi listinjenje lastnih obveznosti banke, zlasti kritih terjatev iz obveznic, običajno spadalo pod obstoječo izjemo za izpostavljenosti do institucij, razen če je zadevna banka zunanje ocenjena in ima posebej slabo kreditno kvaliteto[9]. Ker je treba obdržati obstoječo izjemo, Komisija ne namerava predlagati zgoraj navedene dodatne izjeme.

C) Dodatne določbe in varovalni ukrepi

26. Komisija je prosila za nasvet CEBS, ali naj bi se v besedilo člena 122a dodali dodatne določbe in varovalni ukrepi, ki bi obravnavali možnost izdajateljev, da se izognejo zahtevi za zadržanje. Pomislek, ki ga je izpostavila Komisija v tem okviru, se nanaša na možnost takšne strukture transakcij, ki bi se izognila uporabi zahteve za zadržanje, zlasti s strukturo pristojbin ali premij. CEBS v zvezi s tem trdi, da ne bi bilo mogoče upoštevati vseh dejavnikov, ki bi lahko zmanjšali učinkovitost zahteve za zadržanje. Zaradi tega bi bilo treba takšne pomisleke po mnenju CEBS odpraviti tako, da se zahteva razkritje struktur pristojbin in prejemkov, kar bi omogočilo vlagateljem, da ocenijo interese originatorja.

27. Komisija se strinja s CEBS, da je v zakonodaji težko izključiti možnost poskusa izdajatelja, da bi zmanjšal učinkovitost minimalne ravni zadržanja v višini 5 %. Kot je že bilo navedeno v tem poročilu, je ključnega pomena primerna skrbnost vlagateljev, ki zajema tudi politiko za zadržanje, sprejeto pri posameznih listinjenjih. Kreditne institucije vlagateljice so odgovorne za izvajanje primerne skrbnosti v skladu s točkama (a) in (b) odstavka 4 člena 122a nad mehanizmom za zadržanje in širšim profilom tveganja transakcije, kar vključuje tudi tveganja, ki jih povzročajo nenavadne strukture pristojbin. Po drugi strani pa so nadzorni organi odgovorni za to, da je to izvajanje učinkovito. Komisija meni, da so zahteve glede primerne skrbnosti iz člena 122a zadostna osnova za zagotavljanje, da vlagatelji v zvezi s tem ravnajo preudarno, nadzorni organi pa bi lahko v ta namen oblikovali dodatne smernice.

28. V drugačnem kontekstu CEBS ugotavlja, da člen 122a ne določa natančnega mehanizma za zahteve glede razkritja in zlasti, da sedanje besedilo od originatorjev zahteva samo, da naj „izrecno razkrijejo“, da izpolnjujejo zahtevo za zadržanje. CEBS je zaskrbljen, da bi se ta zahteva lahko razlagala v širokem smislu, zato priporoča Komisiji, naj preuči, ali besedilo zadošča za doseganje ciljev, zlasti ob upoštevanju, da je to zahtevo treba trajno izpolnjevati. Komisija se strinja, da besedilo, o katerem je bil dosežen kompromis v zakonodajnem postopku, ne nalaga zahtev izdajatelju listinjenja neposredno, ampak posredno prek vlagatelja. Komisija v zvezi s tem opominja, da se od vlagateljev zavestno zahteva zagotovilo, da izdajatelji zadržijo izpostavljenost, zato ker za izdajatelje listinjenja, ki mu uspe priti v evropske investicijske portfelje, lahko velja evropska zakonodaja ali pa tudi ne. Zaradi tega problema je bilo treba najti uravnoteženo besedilo, ki je učinkovito tudi za listinjenje zunaj EU in hkrati ne obremenjuje po nepotrebnem evropskega vlagatelja. Še zlasti je treba tudi to zahtevo obravnavati v okviru dodatne zahteve za vlagatelja, da analizira dejansko zavezanost originatorja. Komisija se strinja, da je treba vprašanje, ali so potrebne jasnejše zahteve za vlagatelja, nadaljnje obravnavati, in je prepričana, da bi bilo odgovor mogoče najti v aktualnih mednarodnih dogodkih, ki bi lahko privedli do zahtev za zadržanje tudi v drugih velikih jurisdikcijah. Komisija bo zato to vprašanje nadalje obravnavala pri spremljanju zadevnega razvoja zunaj EU.

D) Strukture skupin

29. CEBS pri strukturah skupin izpostavlja, da načelo uporabe zahteve za zadržanje na ravni posameznega subjekta ali na konsolidiranih ravneh v absolutnem smislu še vedno ostaja pravilo, medtem ko je zahtevo za zadržanje mogoče izpolniti na konsolidirani ravni, če originatorji ali sponzorji spadajo v isto skupino. Pri slednji možnosti morajo biti izpolnjeni strogi pogoji. Zahteva za zadržanje tako ni obvezna na ravni posameznega subjekta v primeru specializiranega subjekta, ki ne izvaja neposredno listinjenih izpostavljenosti, vendar pripada isti skupini kot subjekti originatorji. CEBS ugotavlja, da bi lahko v čezmejnih skupinah, kjer različni subjekti spadajo pod različne jurisdikcije, prišlo do regulatore arbitraže, vendar meni, da bi bilo treba to vprašanje obravnavati v prihodnjih izvedbenih smernicah CEBS za nadzorno konvergenco.

30. CEBS izpostavlja dodaten problem, in sicer da bi bil lahko subjekt, ki zadrži delež v listinjenju v imenu drugih subjektov v skupini, ločen od skupine, npr. s cesijo. CEBS meni, da bi morali v tem primeru drugi subjekti v skupini to reševati tako, da bi ponovno kupili izpostavljenosti do listinjenja, tako da bi še naprej izpolnjevale zahtevo za zadržanje. Po tem bo zahteva za zadržanje po pričakovanjih spet dosegla svoj cilj.

[1] Zaradi praktičnih razlogov je v tem poročilu izraz „izdajatelj“ uporabljen za banke, ki opravljajo obe dejavnosti, čeprav v strogem smislu dejanske vrednostne papirje izdaja subjekt s posebnim namenom, izdajatelj pa je tehnično gledano sponzor ali originator v smislu direktive.

[2] Mali vlagatelji so bili le posredno in v zelo majhnem obsegu izpostavljeni tranšam listinjenja. Če so kupili finančne proizvode, ki vsebujejo tranše listinjenja, so podcenili tveganja zaradi prodajnih praks in neustrezne preglednosti proizvoda.

[3] Glej Prilogo za izvleček iz besedila direktive.

[4] Glej deveti pododstavek člena 156.

[5] Kot npr. terjatve iz naslova kreditnih kartic ali posojila za nakup avtomobila.

[6] Zahteve se bodo uporabljale samo za nove izdaje, po določenem odlogu pa tudi za „stara“ listinjenja, ki so povečana z novimi posojili, ki se listinijo.

[7] Npr. prva izguba ali različne tranše listinjenja.

[8] Npr. Franke, G. in Krahnen, J.P., (2008) „Prihodnost listinjenja“ ( The Future of Securitization ) mimeo ali Poročilo o svetovni finančni stabilnosti MDS iz oktobra 2009.

[9] Izjema za terjatve do institucij v skladu s točko (c) odstavka 3.