OBVESTILO KOMISIJE

Smernice o razlagi in uporabi Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah potrošnikov

(Besedilo velja za EGP)

(2021/C 525/01)

KAZALO

UVOD 5

1. Področje uporabe 6

1.1. Pojma „trgovec“ in „potrošnik“ 6

1.2. Pojem „pogodba“ 7

1.3. Zajete pogodbe 8

1.4. Mešane pogodbe 9

1.5. Razlikovanje med digitalnimi storitvami in spletno digitalno vsebino 10

1.6. Pogodbe proti plačilu in pogodbe, pri katerih potrošnik predloži osebne podatke 12

1.6.1. Pogodbe proti plačilu 12

1.6.2. Pogodbe, pri katerih potrošnik predloži osebne podatke 13

1.7. Pogodbe, za katere se Direktiva ne uporablja 14

1.7.1. Najemne in gradbene pogodbe 14

1.7.2. Paketna potovanja 15

1.7.3. Pogodbe, sklenjene v sodelovanju z javnim uslužbencem 16

1.7.4. Pogodbe za blago, ki je namenjeno tekoči potrošnji 16

1.7.5. Potniški prevoz 16

1.7.6. Prodaja prek avtomatov 17

1.7.7. Nekatere pogodbe, povezane z elektronskimi komunikacijami 17

1.8. Možno izvzetje pogodb majhne vrednosti, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov 18

1.9. Pravila za javne dražbe 19

2. Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov 19

2.1. Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov trgovca 19

2.2. Pogodbe, sklenjene po tem, ko trgovec obravnava potrošnika zunaj poslovnih prostorov 20

2.3. Pogodbe, sklenjene med izletom, ki ga organizira trgovec 21

3. Informacije za potrošnike 22

3.1. Splošne zahteve 22

3.1.1. Uvod 22

3.1.2. Jasnost informacij in povezava z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah 22

3.1.3. Informacije, „ki so jasne že iz okoliščin“ 23

3.1.4. Obveznosti glede informacij v drugi zakonodaji EU 23

3.1.5. Uvedba dodatnih obveznosti glede informacij 24

3.1.6. Izvzetje „vsakodnevnih“ transakcij 25

3.1.7. Zavezujoča narava predpogodbenih informacij 25

3.1.8. Dodatne jezikovne zahteve 25

3.1.9. Dokazno breme 26

3.2. Skupne zahteve za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, in pogodbe, sklenjene na daljavo/zunaj poslovnih prostorov 26

3.2.1. Glavne značilnosti 26

3.2.2. Identiteta in kontaktni podatki trgovca 27

3.2.3. Cena 30

3.2.4. Dostava in izvedba pogodbe 31

3.2.5. Plačilni pogoji 32

3.2.6. Jamstva/garancije in poprodajne storitve 32

3.2.7. Trajanje in odpoved pogodbe 34

3.2.8. Funkcionalnost, združljivost in interoperabilnost 34

3.3. Dodatne zahteve za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, in pogodbe, sklenjene na daljavo 36

3.3.1. Prilagojena cena 36

3.3.2. Stroški uporabe sredstev za komuniciranje na daljavo 36

3.3.3. Pologi in druge finančne garancije 37

3.3.4. Možnosti izvensodnega reševanja pritožb 37

3.4. Dodatne zahteve za spletne tržnice 38

3.4.1. Merila za razvrščanje 38

3.4.2. Status druge pogodbene stranke 40

3.4.3. Informacije o tem, da se pravo EU o varstvu potrošnikov ne uporablja 40

3.4.4. Dodelitev odgovornosti za pogodbo 41

3.4.5. Možnost uvedbe dodatnih obveznosti glede informacij 41

4. Posebne zahteve za pogodbe, sklenjene na daljavo 42

4.1. Opredelitev pogodbe, sklenjene na daljavo 42

4.2. Predpogodbene informacije 43

4.2.1. Informacije, ki jih je treba predložiti neposredno pred oddajo naročila 43

4.2.2. Gumb za potrditev naročila 44

4.2.3. Informacije o omejitvah za dostavo in oblikah plačila 44

4.2.4. Pogodbe, sklenjene prek sredstev komuniciranja na daljavo z omejenim prostorom ali časom 45

4.3. Pogodbe, sklenjene prek telefona 46

4.4. Potrdilo o pogodbi 47

5. Pravica do odstopa od pogodbe 49

5.1. Izračun odstopnega roka 49

5.1.1. Uvod 49

5.1.2. Začetek odstopnega roka 50

5.2. Informacije o pravici do odstopa od pogodbe 51

5.3. Uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe 52

5.4. Posledice odstopa od pogodbe v zvezi s podatki 53

5.5. Pravica do odstopa od pogodbe v zvezi z blagom 54

5.5.1. Več kosov blaga ali poškodovano blago 54

5.5.2. Vračilo blaga 54

5.5.3. Povrnitev izplačil, prejetih od potrošnika 55

5.5.4. Odgovornost potrošnika za neustrezno ravnanje z blagom 56

5.5.5. Tveganje pri vračilu blaga trgovcu 58

5.6. Pravica do odstopa od pogodb o opravljanju storitev in pogodb o zagotavljanju storitev javnih služb 58

5.6.1. Potrošnikovo soglasje k takojšnemu izvajanju 58

5.6.2. Potrošnikova obveznost plačila odškodnine 60

5.7. Pravica do odstopa od pogodb o spletni digitalni vsebini 61

5.8. Posledice nezagotovitve informacij o pravici do odstopa od pogodbe 62

5.8.1. Posledice v zvezi z blagom 63

5.8.2. Posledice v zvezi s storitvami in storitvami javnih služb 63

5.8.3. Posledice v zvezi s spletno digitalno vsebino 64

5.9. Odpoved pogodbe po uveljavitvi pravice do odstopa od pogodbe 64

5.10. Pomožne pogodbe 65

5.11. Izjeme od pravice do odstopa od pogodbe 65

5.11.1. Blago ali storitve, katerih cena je odvisna od nihanj na finančnem trgu 65

5.11.2. Blago ali storitve, narejene po podrobnem opisu ali osebnih željah potrošnika 66

5.11.3. Blago, ki se lahko hitro pokvari ali mu hitro poteče rok uporabe 67

5.11.4. Blago, zapečateno zaradi varovanja zdravja ali iz higienskih razlogov 67

5.11.5. Blago, ki se neločljivo pomeša z drugimi predmeti 68

5.11.6. Pogodbe z določenim datumom ali časom izvedbe 68

5.11.7. Popravila, ki jih zahteva potrošnik 69

5.12. Regulativne možnosti v primeru nenaročenih obiskov ali izletov 69

5.12.1. Uvod 69

5.12.2. Podaljšanje odstopnega roka 70

5.12.3. Odstopanja od izjem od pravice do odstopa od pogodbe 71

6. Dostava 71

7. Prenos tveganja 72

8. Stroški uporabe plačilnih sredstev 73

8.1. Uvod 73

8.2. Opredelitev „nadomestil“ 73

8.3. Opredelitev „stroškov“, ki jih ima trgovec 74

8.3.1. Provizija, ki se zaračuna trgovcu, in drugi neposredni stroški 74

8.3.2. Splošni stroški poslovanja 74

8.3.3. Upravičeni stroški, ki utemeljujejo nadomestilo za uporabo plačilnih sredstev 74

8.4. Gotovinska plačila v tujih valutah 75

9. Telefonsko komuniciranje 76

10. Dodatna plačila 77

11. Izvrševanje 77

11.1. Javno in zasebno izvrševanje 77

11.2. Uporaba za trgovce iz tretjih držav 78

11.3. Kazni 79

11.3.1. Merila za izrekanje kazni 79

11.3.2. Kazni v okviru usklajenih izvršilnih ukrepov iz uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov 80

PRILOGA 82

UVOD

Namen Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta (1) o pravicah potrošnikov (v nadaljnjem besedilu: direktiva o pravicah potrošnikov ali Direktiva) je doseči visoko raven varstva potrošnikov po vsej EU in prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga s približevanjem nekaterih vidikov zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami, sklenjenimi med potrošniki in trgovci (2).

Namen tega obvestila s smernicami (v nadaljnjem besedilu: obvestilo) je olajšati učinkovito uporabo Direktive. Cilj obvestila je tudi povečati ozaveščenost o Direktivi med vsemi zainteresiranimi stranmi, kot so potrošniki, podjetja, organi držav članic, vključno z nacionalnimi sodišči, in delavci v pravni stroki v vsej EU. Zajema spremembe, uvedene z Direktivo (EU) 2019/2161 Evropskega parlamenta in Sveta (3) v zvezi z boljšim izvrševanjem in posodobitvijo pravil Unije o varstvu potrošnikov, ki se začnejo uporabljati 28. maja 2022. V skladu s tem so v delu teh smernic upoštevana in obravnavana pravila, ki se na dan izdaje tega obvestila še niso začela uporabljati. Ustrezni oddelki in točke so jasno navedeni.

V obvestilu je upoštevana sodna praksa Sodišča Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče) o Direktivi od njenega začetka uporabe, tj. od 13. junija 2014. Direktiva je na dan začetka uporabe nadomestila Direktivo Sveta 85/577/EGS (4) za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, in Direktivo 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (5) o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo. Direktiva o pravicah potrošnikov ohranja nekatere določbe prejšnjih direktiv 85/577/EGS in 97/7/ES. Zato je v tem dokumentu po potrebi navedena tudi ustrezna sodna praksa Sodišča v zvezi z razlago navedenih direktiv.

Obvestilo ne vsebuje analize uporabe Direktive v posameznih državah članicah, niti odločitev nacionalnih sodišč in drugih pristojnih organov. Poleg različnih virov informacij, ki so na voljo v državah članicah, so informacije o nacionalnih določbah, s katerimi je Direktiva prenesena v nacionalno zakonodajo, o sodni praksi in o pravni literaturi na voljo v zbirki podatkov o potrošniškem pravu, dostopni na portalu e-pravosodje (6).

To obvestilo je naslovljeno na države članice EU ter na Islandijo, Lihtenštajn in Norveško, ki so podpisnice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (7) (EGP). Sklicevanje na EU, Unijo ali enotni trg bi bilo torej treba razumeti kot sklicevanje na EGP ali na trg EGP.

To obvestilo je namenjeno le zagotovitvi smernic – pravno veljavna so samo besedila same zakonodaje EU. Vsaka uradna razlaga zakonodaje mora izhajati iz besedila Direktive in neposredno iz odločb Sodišča. V tem obvestilu so upoštevane odločbe Sodišča, objavljene do oktobra 2021, in iz njega ni mogoče sklepati o nadaljnjem razvoju sodne prakse Sodišča.

Stališča, izražena v tem obvestilu, ne morejo prejudicirati stališč, ki bi jih Evropska komisija lahko izrazila pred Sodiščem. Informacije v tem obvestilu so splošne in se ne nanašajo na nobene določene posameznike ali subjekte. Niti Evropska komisija niti nobena oseba, ki deluje v njenem imenu, ni odgovorna za kakršno koli uporabo v nadaljevanju navedenih informacij.

Ker to obvestilo odraža stanje v času njegove priprave, se lahko smernice, ki jih vsebuje, pozneje spremenijo.

1. Področje uporabe

1.1. Pojma „trgovec“ in „potrošnik“

Kot je določeno v členu 1 direktive o pravicah potrošnikov, se Direktiva uporablja za „pogodb[e], sklenjen[e] med potrošniki in trgovci“. Zato pogodba spada na področje uporabe Direktive, če se ugotovi, da je ena pogodbena stranka trgovec, kot je opredeljen v členu 2, točka 2, druga pa potrošnik, kot je opredeljen v členu 2, točka 1.

V skladu s členom 2, točka 1, je „potrošnik“ vsaka fizična oseba, ki v pogodbah, zajetih z Direktivo, deluje za namene, ki so zunaj njene trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti. Iz navedene določbe izhaja, da morata biti izpolnjena dva kumulativna pogoja, da lahko oseba spada v okvir navedenega pojma, in sicer: (i) oseba mora biti fizična oseba in (ii) delovati mora za nepoklicne namene.

Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 13, lahko države članice ohranijo ali uvedejo nacionalno zakonodajo, ki je skladna z določbami Direktive v zvezi s pogodbami, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive, na primer z razširitvijo uporabe nacionalnih predpisov tudi na fizične osebe, ki niso potrošniki v smislu člena 2, točka 1, ali pravne osebe, kot so nevladne organizacije, zagonska podjetja ali mala in srednja podjetja.

V zvezi s tem je Sodišče v zadevi C-329/19, Condominio di Milano (8), potrdilo, da je mogoče pojem „potrošnik“ z nacionalno sodno prakso razširiti tako, da se pravila o varstvu potrošnikov uporabljajo tudi za pogodbo med trgovcem in pravnim subjektom, ki ni fizična oseba, kot je condominio (združenje solastnikov) v italijanskem pravu.

Poleg tega je Sodišče razsodilo, da pojem „potrošnik“ pomeni posameznika, ki ne deluje v okviru poslovne ali poklicne dejavnosti (9). To drugo merilo bi bilo treba razlagati ob upoštevanju uvodne izjave 17, v kateri je opredeljena prevladujoča uporaba: „[...] bi morala v primeru pogodb z dvojnim namenom ta oseba šteti kot potrošnik, kadar je pogodba sklenjena deloma za namene dejavnosti in deloma zunaj okvira trgovske dejavnosti te osebe, namen trgovske dejavnosti pa je tako omejen, da ne prevladuje v celotnem kontekstu pogodbe“.

Tako bi fizična oseba, ki v pogodbah, zajetih z Direktivo, deluje za namene, ki so v glavnem zunaj njene trgovske, poslovne, obrtne ali poklicne dejavnosti, prav tako spadala v opredelitev pojma „potrošnik“. Taka opredelitev bi morala temeljiti na presoji vsakega primera posebej (10).

„Trgovec“ je v členu 2, točka 2, opredeljen kot fizična ali pravna oseba, ki deluje „za namene v zvezi s trgovsko, poslovno, obrtno dejavnostjo ali poklicno dejavnostjo“ ali nastopa v imenu ali po naročilu trgovca. Za trgovca se lahko štejejo ne le osebe v zasebni, ampak tudi v javni lasti.

Sodišče je v zadevi C-105/17, Kamenova (11), ugotovilo, da je pojem „trgovec“ v direktivi o pravicah potrošnikov ter Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES (v nadaljnjem besedilu: direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (12) opredeljen skoraj enako, zato ga je treba razlagati podobno. Sodišče je ob sklicevanju na sodno prakso, razvito na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah, pojem „trgovec“ razlagalo široko, saj je menilo, da ga je treba določiti glede na korelativen, vendar antinomičen pojem „potrošnik“. Potrošnik je v razmerju do trgovca v podrejenem položaju in treba je šteti, da je manj obveščen, ekonomsko šibkejši in pravno manj izkušen kot njegov sopogodbenik. Za opredelitev pojma „trgovec“ je treba presoditi vsak primer posebej in pri tem upoštevati naslednja okvirna merila:

(i) ali je bila prodaja opravljena organizirano;

(ii) ali je imela prodaja pridobiten namen;

(iii) ali je imel prodajalec tehnične informacije in strokovno znanje glede izdelkov, ki jih prodaja, ki jih potrošnik ni imel nujno, tako da je bil prodajalec zaradi tega v ugodnejšem položaju kot potrošnik;

(iv) ali je imel prodajalec pravni status, ki mu je omogočal opravljanje trgovskih poslov;

(v) koliko je bila prodaja povezana s trgovsko ali poklicno dejavnostjo prodajalca;

(vi) ali je bil prodajalec zavezanec za DDV;

(vii) ali je prodajalec, ki deluje v imenu ali za račun nekega trgovca ali prek druge osebe, ki deluje v njegovem imenu in za njegov račun, prejel plačilo ali del dobička;

(viii) ali je prodajalec kupoval nove ali rabljene izdelke za nadaljnjo prodajo, zaradi česar je bila ta dejavnost redna, pogosta in/ali sočasna z njegovo poslovno ali poklicno dejavnostjo;

(ix) ali so bili vsi izdelki, ki so bili na prodaj, iste vrste ali vrednosti ter

(x) ali se je ponudba nanašala na omejeno število izdelkov.

Sodišče je poudarilo, da ta merila niso niti izčrpna niti izključna in da izpolnjevanje enega ali več teh meril samo po sebi načeloma ne zadostuje za opredelitev zadevne osebe kot „trgovca“. Samo dejstvo, da ima prodaja pridobiten namen ali da neka fizična oseba sočasno na spletni platformi objavi nekaj oglasov za prodajo novega in rabljenega blaga, še ni dovolj, da bi se navedena oseba opredelila kot „trgovec“ (13).

V primerih, ko je vključen posrednik (kot je spletna tržnica) ali trgovec, ki zastopa drugega trgovca, bi morali ti različni trgovci potrošniku pojasniti, kateri trgovec je sopogodbenik potrošnika in kakšne so ustrezne vloge in odgovornosti različnih trgovcev. To vprašanje je podrobneje obravnavano v oddelku 3.2.2.1.

V zvezi s tem je bila direktiva o pravicah potrošnikov spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2161, s katero je bila uvedena zahteva za ponudnike spletnih tržnic, da potrošnika obvestijo o tem, ali tretji dobavitelj deluje kot „trgovec“ ali „netrgovec“ (enakovredni potrošnik), na podlagi izjave tretjega dobavitelja ponudniku spletne tržnice. Obveznosti spletnih tržnic glede informacij so obravnavane v oddelku 3.4.2.

1.2. Pojem „pogodba“

Sprožilni dejavnik za uporabo Direktive je ponudba za sklenitev pogodbe med trgovcem in potrošnikom. Direktiva ne opredeljuje pojma „pogodba“ in ne določa okoliščin, v katerih se šteje, da je pogodba, za katero se uporablja Direktiva, sklenjena. Nacionalna sodišča in izvršilni organi v zadevni državi članici morajo presoditi, ali pravno razmerje pomeni „pogodbo“. Člen 3(5) Direktive določa:

Člen 3 5. Ta direktiva ne vpliva na nacionalno splošno pogodbeno pravo, kot so pravila o veljavnosti, obličnosti ali učinku pogodbe, v kolikor vidiki splošnega pogodbenega prava niso urejeni s to direktivo.

Direktiva na primer ne posega v pravila nacionalnega pogodbenega prava o prenosu pogodbenih pravic in obveznosti z enega potrošnika na drugega.

Opozoriti je treba, da lahko ena pogodba zajema več elementov, in sicer tako blago kot tudi digitalne vsebine. Ena naročniška pogodba lahko na primer zajema dobavo različnih digitalnih vsebin, odvisno od njenih pogojev. Če je v naročniški pogodbi zajeta dobava različnih digitalnih vsebin, ne bi vsaka dobava posamezne digitalne vsebine na podlagi take pogodbe pomenila nove pogodbe za namene Direktive.

Sodišče je v zadevi C-922/19, Stichting Waternet (14), obravnavalo vprašanje, ali neprekinjena oskrba stanovanja z vodo v primeru zamenjave stanovalca in brez izrecne zahteve novega stanovalca pomeni „nenaročeno blago ali storitve“ v smislu Priloge I, točka 29, k direktivi o nepoštenih poslovnih praksah (v nadaljnjem besedilu: črni seznam), kar bi pomenilo, da ima potrošnik v skladu s členom 27 direktive o pravicah potrošnikov pravico, da ne plača za tako oskrbo. V zadevi je bilo treba med drugim ugotoviti, ali se lahko šteje, da je med družbo za distribucijo vode in potrošnikom sklenjena pogodba, če ni izrecnega soglasja zadevnega potrošnika.

Sodišče je priznalo, da za dobavo vode morda ni vedno potreben obstoj pogodbe. Pravno razmerje med zadevnim dobaviteljem in potrošnikom je lahko tudi „v celoti urejeno z nacionalno zakonodajo, tako v zvezi z dobavo vode, ki jo opravi [navedeni] trgovec, kot v zvezi s stroški, povezanimi s to dobavo, ki jih ima potrošnik“ (15).

Če ni pogodbe, se v takem primeru Direktiva ne uporablja za razmerje med dobaviteljem in potrošnikom. Vsekakor ostaja odločilno, ali se zadevno razmerje v skladu z veljavno nacionalno zakonodajo šteje za „pogodbo“.

1.3. Zajete pogodbe

Direktiva ureja nekatere vidike pogodb med trgovcem in potrošnikom. Najprej razlikuje med različnimi pogodbami glede na okoliščine njihove sklenitve:

(1) pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov trgovca (v nadaljnjem besedilu: pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov);

(2) pogodbe, sklenjene s sredstvi za komuniciranje na daljavo – prek interneta, tudi na spletnih tržnicah, po telefonu itd. (v nadaljnjem besedilu: pogodbe, sklenjene na daljavo), in

(3) pogodbe, ki niso pogodbe, sklenjene na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov (običajno so to pogodbe, sklenjene v klasičnih prodajalnah; v nadaljnjem besedilu: pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih).

Direktiva nadalje razlikuje med naslednjimi vrstami pogodb glede na vsebino:

(1) prodajne pogodbe;

(2) pogodbe o opravljanju storitev, vključno s pogodbami o digitalnih storitvah;

(3) pogodbe o dobavi digitalne vsebine, ki ni dobavljena na otipljivem nosilcu podatkov (v nadaljnjem besedilu: pogodbe o spletni digitalni vsebini), in

(4) pogodbe o dobavi vode, plina ali električne energije, ki niso naprodaj v omejenem obsegu ali določeni količini, ali daljinskem ogrevanju (v nadaljnjem besedilu: pogodbe o zagotavljanju storitev javnih služb).

Prodajne pogodbe in pogodbe o opravljanju storitev so opredeljene v členu 2, točki 5 in 6, Direktive. Pogodbe o spletni digitalni vsebini in zagotavljanju storitev javnih služb niso izrecno opredeljene, vendar je v uvodni izjavi 19 pojasnjeno, da za namene Direktive niso opredeljene niti kot prodajne pogodbe niti kot pogodbe o opravljanju storitev.

Čeprav se številne določbe Direktive na splošno uporabljajo za vse štiri vrste pogodb, se nekatera pravila uporabljajo le za določeno vrsto pogodb. Zlasti imajo različne pogodbe (glej člen 9) različna pravila za izračun obdobja, v katerem se lahko uveljavlja pravica do odstopa od pogodbe (glej tudi oddelek 5 o pravici do odstopa od pogodbe).

V uvodni izjavi 19 je pojasnjeno tudi, da se digitalna vsebina, dobavljena na otipljivem mediju, v Direktivi šteje kot „blago“. Nanaša se na digitalno vsebino, dobavljeno na primer na CD-ju ali DVD-ju, vendar enak pristop velja tudi za digitalno vsebino, dobavljeno na drugih nosilcih ali pametni napravi, kot je igralna konzola z vnaprej nameščenimi igrami. Ne glede na vrsto otipljivega nosilca podatkov (16) za pogodbo o taki digitalni vsebini veljajo pravila iz direktive o pravicah potrošnikov glede pravice do odstopa od pogodbe, ki se uporabljajo za prodajne pogodbe (17).

Ker se opredelitev prodajne pogodbe (glej spodaj) nanaša na prenos lastništva nad blagom s trgovca na potrošnika (tj. pogodbe med podjetji in potrošniki), se Direktiva ne uporablja za pogodbe, na podlagi katerih potrošnik blago prenese na trgovca, na primer za rabljeno vozilo ali nakit.

1.4. Mešane pogodbe

Člen 2 (5) „prodajna pogodba“ pomeni vsako pogodbo, na podlagi katere trgovec prenese lastništvo nad blagom na potrošnika, vključno s kakršno koli pogodbo, katere predmet so blago in storitve, ali se k temu zaveže; (6) „pogodba o opravljanju storitev“ pomeni vsako pogodbo, razen prodajne pogodbe, na podlagi katere trgovec opravi storitev za potrošnika, vključno z digitalno storitvijo, ali se k temu zaveže [...]

V praksi številne pogodbe, ki so sklenjene med trgovci in potrošniki in za katere se uporablja Direktiva, vsebujejo elemente storitev in blaga. V teh primerih je pomemben zadnji del opredelitve iz člena 2, točka 5, saj opredeljuje prodajno pogodbo tudi kot „kakršno koli pogodbo, katere predmet so blago in storitve“.

V skladu z opredelitvijo iz člena 2, točka 5, je merilo za opredelitev pogodbe kot „prodajne pogodbe“prenos lastništva nad blagom na potrošnika. Zato mora biti pogodba, če je njen glavni namen prenos lastništva nad določenim blagom, opredeljena kot prodajna pogodba, tudi če zajema povezane storitve, ki jih zagotovi prodajalec, kot so montaža, vzdrževanje ali katera koli druga obdelava, ne glede na relativno vrednost blaga in storitev.

Primeri pogodb, ki zajemajo blago in storitve ter jih je treba zaradi njihovega glavnega namena običajno šteti za prodajne pogodbe, so:

— nakup nove kuhinje, vključno z njeno montažo v stanovanju potrošnika;

— nakup posebnih konstrukcijskih elementov, kot so okna in vrata, vključno z njihovo montažo v hiši potrošnika;

— nakup mobilnega pametnega telefona, vezan na naročnino na elektronsko komunikacijsko storitev.

Nasprotno pa se mešana pogodba, katere glavni namen ni prenos lastništva nad določenim blagom, ne bi smela šteti za prodajno pogodbo.

Primeri pogodb, ki zajemajo storitve in blago ter bi jih bilo treba zaradi njihovega glavnega namena šteti za pogodbe o opravljanju storitev, so:

— pogodba o popravilu, prenovi in gradnji prizidka k stavbi (glej uvodno izjavo 26);

— pogodba o udeležbi na predavanju, vključno z zagotovitvijo pisal in map udeležencem;

— pogodba o tečaju usposabljanja, vključno z zagotovitvijo učbenika za vsakega udeleženca.

Ta razlaga je podprta z dobro uveljavljeno sodno prakso Sodišča o prostem pretoku blaga in svobodi opravljanja storitev, ki je še vedno ustrezna tudi v okviru te direktive.

Sodišče je v zadevi C-20/03, Marcel Burmanjer, na primer navedlo, da je treba ekonomsko dejavnost proučiti v okviru bodisi prostega pretoka blaga bodisi neoviranega opravljanja storitev, če je eden od teh elementov povsem „drugotnega pomena v razmerju do druge[ga] in se [mu] lahko pridruži“ (18).

To tudi pomeni, da bi bilo treba mešano pogodbo šteti za prodajno pogodbo, če dejstva kažejo, da je njen dejanski namen prenos lastništva nad blagom:

— na primer, če je imela prodaja učbenika posebno pomembno mesto v ponudbi trgovca za tečaj usposabljanja in pri komuniciranju med pogodbenima strankama ter če je imel ta učbenik visoko relativno vrednost v primerjavi s skupno ceno usposabljanja, se lahko pogodba za namene Direktive šteje za prodajno pogodbo in ne za pogodbo o opravljanju storitev.

Po drugi strani bi bilo treba mešano pogodbo, tudi če je njen rezultat priprava nečesa v otipljivi obliki, šteti za pogodbo o opravljanju storitev, če je predmet pogodbe intelektualna storitev ali storitev, za katero so potrebna posebna znanja in spretnosti, poznejša dobava pa ima samo pomožno funkcijo (19):

— pogodba z arhitektom za projektiranje hiše in pogodba z odvetnikom za pripravo in vložitev tožbe sta na primer obe pogodbi o opravljanju storitev, čeprav je končni rezultat otipljiv (npr. načrti gradbenih konstrukcij, zahtevek ali tožba). Podobno sta pogodba z umetnikom, v skladu s katero bo ta naslikal sliko, in pogodba s fotografom za poročno fotografiranje pogodbi o opravljanju storitev.

Če povzamemo, bi morala biti vsaka mešana pogodba opredeljena glede na svoj dejanski glavni namen. Dejstvo, da lahko pogodba vključuje možnost sklenitve poznejših sporazumov, samo po sebi ne bi smelo spremeniti njenih značilnosti. Primer:

— če pogodba o najemu blaga vključuje le možnost prenosa lastništva in ne obveznosti, bi morala biti za namene Direktive opredeljena kot pogodba o opravljanju storitev.

Opredelitev pogodbe kot prodajne pogodbe ali pogodbe o opravljanju storitev določa, kako se izračuna odstopni rok (člen 9). Za pogodbe o opravljanju storitev začne 14-dnevni odstopni rok teči po sklenitvi pogodbe. Za prodajne pogodbe pa začne odstopni rok teči šele po prejemu blaga. Poleg tega se nekatere določbe Direktive, kot sta člena 18 in 20 o dostavi in prenosu tveganja, uporabljajo le za prodajne pogodbe.

Ista prodajna pogodba ali pogodba o opravljanju storitev lahko zajema tudi storitve, ki jih Direktiva ne ureja. Prodajna pogodba ali pogodba o opravljanju storitev lahko na primer omogoča plačilo cene v obrokih po določeni obrestni meri. Za tako pogodbo bi veljala tudi posebna pravila, ki urejajo finančne storitve za potrošnike (20). Po analogiji bi se uporabljala pravila o pomožnih pogodbah iz člena 15 Direktive (glej oddelek 5.10).

1.5. Razlikovanje med digitalnimi storitvami in spletno digitalno vsebino

V Direktivi (EU) 2019/2161 je pojasnjeno, da opredelitev „pogodbe o opravljanju storitev“ iz direktive o pravicah potrošnikov vključuje tudi pogodbe o „digitalnih storitvah“ (glej opredelitev v prejšnjem oddelku). Poleg tega je bila z Direktivo (EU) 2019/2161 v člen 2, točka 16, uvedena opredelitev „digitalne storitve“, ki se nanaša na opredelitev digitalne storitve iz člena 2, točka 2, Direktive (EU) 2019/770 Evropskega parlamenta in Sveta (direktiva o digitalni vsebini) (21).

Člen 2 direktive o digitalni vsebini določa:

Člen 2 (1) „digitalna vsebina“ pomeni podatke, ki so proizvedeni in dobavljeni v digitalni obliki; (2) „digitalna storitev“ pomeni: (a) storitev, ki potrošniku omogoča ustvarjanje, obdelavo ali hrambo podatkov v digitalni obliki ali dostop do njih, ali (b) storitev, ki omogoča izmenjavo podatkov v digitalni obliki ali katero koli drugo obliko interakcije s temi podatki, ki jih naložijo ali ustvarijo potrošnik ali drugi uporabniki te storitve [...]

V uvodni izjavi 19 direktive o digitalni vsebini je pojasnjeno: „[z]aradi hitrega tehnološkega razvoja in za ohranjanje trajnosti pojma digitalna vsebina ali digitalna storitev bi morala ta direktiva med drugim vključevati računalniške programe, aplikacije, video datoteke, zvočne datoteke, glasbene datoteke, digitalne igre, elektronske knjige ali druge elektronske publikacije ter tudi digitalne storitve [...], vključno s programsko opremo kot storitvijo, kot so izmenjava video in avdio vsebin ter drugo podatkovno gostovanje, urejanje besedil ali igre, ki se zagotavljajo v okolju računalništva v oblaku in na družbenih medijih“. Opozoriti je treba, da medtem ko je drugi sklop primerov jasno pripisan kategoriji digitalnih storitev, je uvrstitev prvega sklopa primerov med digitalne vsebine ali storitve odvisna od načina prenosa ali dostopa ter drugih posebnosti poslovnega modela.

Uvodna izjava 30 Direktive (EU) 2019/2161 vsebuje dodatne smernice za razlikovanje med pogodbami o spletni digitalni vsebini in pogodbami o digitalnih storitvah. Zlasti je navedeno, da so „[p]rimeri digitalnih storitev [...] izmenjava video in avdio datotek ter gostovanje drugih datotek, obdelava besedil ali iger, ki so na voljo v oblaku, shranjevanje v oblaku, spletna pošta, družbeni mediji in aplikacije v oblaku“. Nasprotno pa je „[z]a številne pogodbe za dobavo [spletne] digitalne vsebine [...] značilna enkratna dobava določene digitalne vsebine ali več vsebin, kot so določene glasbene ali video datoteke“.

V skladu s tem so digitalne storitve na primer:

— naročnine na spletno shranjevanje slik, ki jih ustvari potrošnik, družbena omrežja ali internetno glasovno/video telefonijo;

— naročnine na spletne vremenske ali prometne storitve;

— naročnine na spletne časopise/glasila (glej tudi izjemo od pravice do odstopa od pogodbe iz člena 16, prvi odstavek, točka (j), ki se uporablja za dobavo časopisa, ne pa tudi za naročnine na časopise).

V uvodni izjavi 30 Direktive (EU) 2019/2161 je priznano, da je morda kljub temu težko razlikovati med nekaterimi vrstami spletne digitalne vsebine in digitalnih storitev. Zato bi se morala „[v] primeru dvoma, ali gre za pogodbo o opravljanju storitev ali pogodbo o dobavi digitalne vsebine, ki se ne dobavi na otipljivem nosilcu podatkov, [...] uporabljati pravila glede pravice do odstopa od pogodbe za storitve“.

Razlikovanje med pogodbami o spletni digitalni vsebini in pogodbami o digitalnih storitvah je pomembno zaradi različnih ureditev pravice do odstopa od pogodbe. Pravila o pravici do odstopa od pogodb o opravljanju storitev potrošniku dejansko omogočajo, da preizkusi storitev in se v 14 dneh od sklenitve pogodbe odloči, ali jo bo obdržal.

Nasprotno pa v primeru dobave spletne digitalne vsebine v skladu s členom 16, prvi odstavek, točka (m), ni pravice do odstopa od pogodbe, če je izpolnjenih več pogojev. V skladu s spremembami, uvedenimi z Direktivo (EU) 2019/2161, so ti pogoji, da se je izvajanje začelo z izrecnim predhodnim soglasjem potrošnika in njegovo privolitvijo, da bo s tem izgubil pravico do odstopa od pogodbe, ter da je trgovec predložil potrdilo o sklenjeni pogodbi (glej tudi oddelek 5.7).

Sodišče je v zadevi C-641/19, PE Digital, pojasnilo, da bi bilo treba izjemo od pravice do odstopa od pogodbe iz člena 16, točka (m), direktive o pravicah potrošnikov, ki se uporablja za pogodbe o spletni digitalni vsebini, razlagati ozko (22). Zadeva se je nanašala na odstop od pogodbe o naročnini „premium“ na spletno stran za stike, in sicer je potrošnik odstopil šele po tem, ko je opravil osebnostni test, na podlagi katerega so bili z lastniškim algoritmom izbrani predlogi partnerjev.

Sodišče je navedlo, da je treba člen 16, točka (m), v povezavi s členom 2, točka 11, direktive o pravicah potrošnikov razlagati tako, da priprava takega mnenja o osebnosti ne pomeni zagotavljanja „digitalne vsebine“. Sodišče je na splošno opozorilo tudi, da glede na uvodno izjavo 19 Direktive spletne storitve, ki potrošniku omogoča ustvarjanje, obdelavo ali hrambo podatkov v digitalni obliki ali dostop do njih in ki omogoča izmenjavo podatkov v digitalni obliki ali katero koli drugo obliko interakcije s temi podatki, ki jih naložijo ali ustvarijo potrošnik ali drugi uporabniki te storitve, ni mogoče šteti za dobavo „digitalne vsebine“ v smislu člena 16, točka (m) (23).

Zagotavljanje video iger lahko na primer vključuje tako pogodbe o spletni digitalni vsebini kot pogodbe o digitalnih storitvah. Igre, ki jih je mogoče prenesti, bi se običajno štele za spletno digitalno vsebino, če njihova uporaba ni odvisna od stalnega sodelovanja dobavitelja iger. Nasprotno pa bi se spletne igre, ki se zagotavljajo v okolju računalništva v oblaku, štele za digitalne storitve.

Mikrotransakcije znotraj igre (nakupi znotraj aplikacije) v takih igrah, ki izboljšajo igralno izkušnjo zadevnega uporabnika, kot so virtualni predmeti, bi se običajno štele za pogodbe o spletni digitalni vsebini. Nakupi vsebine, ki se lahko uporablja zunaj igre, znotraj aplikacije (npr. posnetek igranja igre, ki ga je mogoče prenesti ali deliti na platformi za izmenjavo videov) bi običajno prav tako pomenili pogodbo o spletni digitalni vsebini. Nasprotno pa bi nakup prvovrstne vsebine, ki razširi okolje spletne igre, predstavljal novo digitalno storitev, ki dopolnjuje prvotno.

1.6. Pogodbe proti plačilu in pogodbe, pri katerih potrošnik predloži osebne podatke

Člen 3 direktive o pravicah potrošnikov, v katerem je opredeljeno področje uporabe Direktive, je bil spremenjen z Direktivo (EU) 2019/2161. V spremenjenem odstavku 1 je zdaj kot pogoj za uporabo Direktive navedeno plačilo kupnine.

Hkrati je bil dodan nov odstavek 1a, s katerim je bilo področje uporabe Direktive razširjeno na pogodbe o spletni digitalni vsebini in pogodbe o digitalnih storitvah, pri katerih potrošnik trgovcu predloži osebne podatke (pri čemer veljajo nekatere izjeme).

Člen 3 1. Ta direktiva se uporablja za kakršno koli pogodbo, sklenjeno med trgovcem in potrošnikom, pod pogoji in v obsegu, določenimi v njenih določbah, kadar potrošnik plača kupnino ali se k temu zaveže . Uporablja se za pogodbe za dobavo vode, plina, električne energije ali daljinskega ogrevanja, vključno s strani javnih ponudnikov, kadar ta dobava poteka na pogodbeni podlagi. 1a. Ta direktiva se uporablja tudi, kadar trgovec dobavi digitalno vsebino, ki se ne dobavi na otipljivem nosilcu podatkov, ali se k temu zaveže, ali opravi digitalno storitev za potrošnika ali se k temu zaveže, pri čemer potrošnik trgovcu posreduje osebne podatke ali se k temu zaveže , razen kadar trgovec obdeluje osebne podatke, ki jih zagotovi potrošnik, izključno za namen dobave digitalne vsebine, ki se ne dobavi na otipljivem nosilcu podatkov, ali izvedbe digitalne storitve v skladu s to direktivo ali za to, da trgovec zagotovi skladnost s pravnimi zahtevami, ki veljajo zanj, ter teh podatkov ne obdeluje za noben drug namen.

1.6.1. Pogodbe proti plačilu

Z Direktivo (EU) 2019/2161 sta bili spremenjeni opredelitvi prodajne pogodbe in pogodbe o opravljanju storitev iz člena 2, točki 5 in 6, direktive o pravicah potrošnikov, ki se ne nanašata več na plačilo cene s strani potrošnika. Vendar ob upoštevanju sprememb v členu 3 Direktiva za te pogodbe še vedno velja le, če mora potrošnik plačati kupnino (razen če je predmet pogodbe o opravljanju storitev digitalna storitev – glej spodaj).

Plačilo cene bi bilo treba razumeti široko, tako da zajema tudi instrumente z določeno menjalno ali denarno vrednostjo (tudi če se lahko ta skozi čas spreminja), kot so boni (24), darilne kartice, točke zvestobe ter digitalna oblika vrednosti (25), kot so e-boni, e-kuponi in virtualne valute.

Direktiva se uporablja ne glede na vrednost transakcije, zato so zajete tudi naročniške storitve majhne vrednosti (npr. 5 EUR na mesec ali na leto za dostop do prvovrstnega blaga ali ponudb). Uporablja se tudi za pogodbe o opravljanju storitev, vključno s pogodbami o digitalnih storitvah, ki vključujejo brezplačno poskusno obdobje in se po koncu poskusnega obdobja samodejno pretvorijo v pogodbe, ki vključujejo plačilo (razen če potrošnik odstopi od pogodbe pred koncem poskusnega obdobja).

Če je (omejena) različica digitalne storitve na voljo brezplačno, nato pa se lahko potrošnik odloči za plačljivo (celotno) storitev, bosta sklenjeni dve zaporedni ločeni pogodbi. V tem primeru se bo Direktiva uporabljala za pogodbo, ki vključuje plačilo, medtem ko bo uporaba Direktive za prvo pogodbo o brezplačni (omejeni) različici digitalne storitve odvisna od tega, ali je potrošnik predložil osebne podatke pod pogoji iz člena 3(1a).

Direktiva se ne uporablja za darila ali storitve, ki jih trgovec zagotovi brez plačila cene, tj. brezplačno (26).

1.6.2. Pogodbe, pri katerih potrošnik predloži osebne podatke

Direktiva se uporablja za pogodbe o spletni digitalni vsebini in pogodbe o digitalnih storitvah, na podlagi katerih potrošnik trgovcu predloži osebne podatke (27). V zvezi s tem je v direktivi o pravicah potrošnikov uporabljen enak pristop kot v direktivi o digitalni vsebini.

— Direktiva o pravicah potrošnikov se na primer uporablja za pogodbe o zagotavljanju brezplačnega dostopa do spletne digitalne vsebine ali digitalnih storitev, pri čemer potrošnik privoli v obdelavo osebnih podatkov tudi za namene trženja.

Vendar direktiva o pravicah potrošnikov tako kot direktiva o digitalni vsebini ne zajema pogodb o spletni digitalni vsebini in pogodb o digitalnih storitvah, pri katerih se osebni podatki obdelujejo le za namene izvajanja pogodbe in izpolnjevanja pravnih zahtev. V uvodni izjavi 34 Direktive (EU) 2019/2161 je pojasnjeno, da lahko take pravne zahteve vključujejo na primer registracijo potrošnika za namene varnosti in identifikacije, če je to izrecno določeno v veljavni zakonodaji.

Poleg tega, kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 35 Direktive (EU) 2019/2161, se Direktiva ne uporablja v primerih, ko je potrošnik, ne da bi sklenil pogodbo s trgovcem, izpostavljen oglasnim sporočilom izključno z namenom pridobivanja dostopa do digitalne vsebine ali digitalnih storitev (28).

Pojasnjeno je tudi, da se Direktiva ne uporablja v primerih, ko trgovec zbira samo metapodatke, kot so informacije o napravi ali brskalniku potrošnika (zajem prstnega odtisa naprave ali brskalnika) ali zgodovina brskanja, razen če se tak primer šteje za pogodbo v skladu z nacionalnim pravom (29).

Kadar pogodba vključuje obdelavo osebnih podatkov, mora trgovec izpolnjevati svoje obveznosti iz zakonodaje o varstvu potrošnikov in – kot upravljavec – tudi obveznosti iz Uredbe (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta (v nadaljnjem besedilu: splošna uredba o varstvu podatkov) (30). Oba pravna okvira se sočasno uporabljata za razmerje med podjetji in potrošniki, pri čemer se dopolnjujeta.

Pri vseh pogodbah, pri katerih potrošnik predloži osebne podatke (ne glede na to, ali je vključeno plačilo), mora trgovec potrošnika ob pridobitvi osebnih podatkov obvestiti o namenih obdelave. Poleg tega mora upravljavec dokazati, da lahko obdelava osebnih podatkov temelji na eni od pravnih podlag iz člena 6(1) splošne uredbe o varstvu podatkov. „Pogodba“ je ena od dovoljenih pravnih podlag iz navedenega člena (člen 6(1), točka (b), splošne uredbe o varstvu podatkov). Vendar je veljavna le za obdelavo, ki je „potrebna za izvajanje pogodbe“, ki se razlaga ozko (31).

V skladu s tem se mora trgovec pri postopkih obdelave, ki niso potrebni za izvajanje pogodbe, dodatno sklicevati na drugo dovoljeno pravno podlago za obdelavo v skladu s splošno uredbo o varstvu podatkov, na primer na svobodno privolitev potrošnika po predhodni seznanitvi (člen 6(1), točka (a)) (32). V skladu s splošno uredbo o varstvu podatkov je privolitev potrošnikov veljavna le, če je prostovoljna, konkretna, informirana in nedvoumna. V okviru pogodbenega razmerja je lahko privolitev prostovoljna le, če ni pogojena z izvajanjem pogodbe (člen 7(4) splošne uredbe o varstvu podatkov). Možnost preklica privolitve brez škode je torej bistvena zahteva za veljavnost privolitve (uvodna izjava 42 splošne uredbe o varstvu podatkov). Po preklicu privolitve trgovec ne more več zakonito obdelovati osebnih podatkov, katerih obdelava je temeljila na zadevni privolitvi.

V skladu s tem mora trgovec – upravljavec za postopke obdelave, ki niso potrebni za izvajanje pogodbe, zagotoviti, da obstaja druga pravna podlaga za obdelavo v skladu s splošno uredbo o varstvu podatkov. Nasprotno pa „pogodba“ v smislu direktive o pravicah potrošnikov zajema vse pravice in obveznosti pogodbenih strank, ne glede na razlike v pravni podlagi za obdelavo osebnih podatkov v skladu s splošno uredbo o varstvu podatkov.

Opredelitev dejavnosti obdelave v okviru pogodb s potrošniki in pravilne pravne podlage v skladu s splošno uredbo o varstvu podatkov lahko trgovcu pomaga razumeti, ali se za pogodbo, ki jo sklene s potrošnikom, uporablja direktiva o pravicah potrošnikov. V praksi to pomeni, da kadar se mora trgovec pri obdelavi osebnih podatkov potrošnikov zanesti na ločeno privolitev potrošnika ali drugo pravno podlago v skladu s splošno uredbo o varstvu podatkov (razen zakonske obveznosti), bodo za pogodbo, v okviru katere se ta obdelava izvaja, veljale zahteve direktive o pravicah potrošnikov.

1.7. Pogodbe, za katere se Direktiva ne uporablja

Kot je pojasnjeno v prejšnjem oddelku, se direktiva o pravicah potrošnikov v skladu s spremembo člena 3 Direktive, uvedeno z Direktivo (EU) 2019/2161, ne uporablja za pogodbe, pri katerih potrošnik ne plača kupnine, ali v primeru pogodb o spletni digitalni vsebini ali pogodb o digitalnih storitvah, pri katerih potrošnik niti ne plača kupnine niti trgovcu ne predloži osebnih podatkov.

Poleg tega so v členu 3(3) navedene posebne kategorije pogodb, izključene s področja uporabe Direktive. Direktiva se na primer ne uporablja za pogodbe o finančnih storitvah, vključno z zavarovanjem in naložbami. Prav tako so izključeni socialne in zdravstvene storitve, igre na srečo, časovni zakup in povezane počitniške storitve. Storitve potniškega prevoza in pogodbe o paketnih potovanjih (33) so načeloma izključene, čeprav se zanje še vedno uporabljajo posebne določbe.

Dodatna pojasnila so navedena v nadaljevanju. Splošno pravilo je, da je treba vse izjeme razlagati ozko (34).

1.7.1. Najemne in gradbene pogodbe

Člen 3 3. Ta direktiva se ne uporablja za pogodbe: (e) za izgradnjo, pridobitev ali prenos nepremičnine ali pravic na nepremičnini; (f) za izgradnjo novih stavb, bistveno spremembo namembnosti obstoječih stavb in najem stanovanjskega objekta za bivalne namene [...]

Izjema iz točke (e) se nanaša na splošno kategorijo nepremičnin, vključno z zemljišči, medtem ko se točka (f) nanaša na stavbe.

Najem stanovanjskega objekta za bivalne namene je izključen s področja uporabe Direktive, vključen pa je najem stanovanjskega objekta za druge namene kot za bivanje. To je pojasnjeno tudi v uvodni izjavi 26: „[p]ogodbe o opravljanju storitev, zlasti tiste, ki se nanašajo zlasti na izgradnjo prizidkov k stavbam (na primer garaže ali verande) in tiste, ki se nanašajo na popravilo in prenovo stavb, ki ne vključuje bistvene spremembe, bi morale spadati v področje uporabe te direktive, tako kot pogodbe v zvezi s storitvami nepremičninskega agenta in pogodbe o najemu stanovanjskega objekta za druge namene kot za bivanje.“

— Najem parkirnega prostora ali prireditvene dvorane je na primer zajet v Direktivi.

Razlikovati bi bilo treba med pogodbami o gradbenih delih in pogodbami o opravljanju storitev, ki so povezane z gradnjo. Sodišče je v zadevi C-208/19, NK, navedlo, da se izjema iz člena 3(3), točka (f), ne bi uporabljala za pogodbo med arhitektom in potrošnikom, na podlagi katere mora arhitekt projektirati novo stavbo. Čeprav se projektiranje opravi pred gradbenimi deli, je ločen proces in pravzaprav ni gotovo, ali bo stavba sploh zgrajena (35).

Poleg tega take pogodbe na podlagi člena 2, točki 3 in 4, ter člena 16, prvi odstavek, točka (c), ni mogoče šteti za dobavo blaga, narejenega po podrobnem opisu ali osebnih željah potrošnika, v smislu zadnjenavedene določbe. Čeprav bi se lahko gradbeni načrti predložili v otipljivi obliki na papirju ali kot digitalna vsebina, je predmet pogodbe intelektualna storitev – arhitekturno projektiranje, poznejša dobava pa ima le pomožno funkcijo (36).

V skladu z zgornjo logiko bi se morala direktiva o pravicah potrošnikov uporabljati za pogodbe o opravljanju storitev, ki so lahko povezane z gradnjo, vendar predstavljajo ločen proces z neodvisnim rezultatom, kot so pogodbe, sklenjene z geometri, pogodbe za oblikovanje notranjih prostorov in načrtovanje krajine.

1.7.2. Paketna potovanja

Člen 3 3. Ta direktiva se ne uporablja za pogodbe: (g) o turističnih paketih, kakor so opredeljeni v točki 2 člena 3 Direktive (EU) 2015/2302 Evropskega parlamenta in Sveta. Člen 6(7), člen 8(2) in (6) ter členi 19, 21 in 22 te direktive se smiselno uporabljajo za turistične pakete, kakor so opredeljeni v točki 2 člena 3 Direktive (EU) 2015/2302, kar zadeva potnike, kakor so opredeljeni v točki 6 člena 3 navedene direktive [...]

Nekatere določbe Direktive se uporabljajo za pogodbe o paketnih potovanjih, kot so opredeljene z direktivo o paketnih potovanjih (Direktiva (EU) 2015/2302 Evropskega parlamenta in Sveta) (37), in sicer regulativna možnost držav članic, da določijo jezikovne zahteve v zvezi s pogodbenimi informacijami (člen 6(7)), določba o informacijah, ki jih morajo trgovci zagotoviti potrošnikom neposredno pred sklenitvijo pogodbe z elektronskimi sredstvi, vključno z informacijami o obveznosti plačila potrošnika (člen 8(2)), regulativna možnost držav članic glede potrditve ponudbe v primeru sklenitve pogodbe na daljavo preko telefonskega komuniciranja (člen 8(6)), prepoved nadomestil za uporabo plačilnih sredstev (člen 19), prepoved uporabe telefonskih številk, za katere se zaračuna cena telefonskega pogovora, višja od osnovne (člen 21), ter zahteva po izrecnem soglasju potrošnikov za dodatna plačila (člen 22).

Opozoriti je treba, da direktiva o paketnih potovanjih ureja tudi tako imenovane povezane potovalne aranžmaje (38), ki obsegajo vsaj dve različni vrsti potovalnih storitev, kupljenih za isto potovanje ali počitnice, vendar se ne štejejo za turistični paket (v smislu navedene direktive) in so rezultat sklenitve ločenih pogodb s posameznimi ponudniki potovalnih storitev. Direktiva o pravicah potrošnikov določa obveznosti glede predpogodbenih informacij in se uporablja za posamezne pogodbe o opravljanju storitev, ki sestavljajo povezan potovalni aranžma, pri čemer veljajo omejitve iz člena 3(3) in člena 16, prvi odstavek, točka (l), Direktive. V zvezi s pogodbami, ki se nanašajo na storitve potniškega prevoza, se bodo na primer uporabljale samo obveznosti iz člena 8(2) ter členov 19, 21 in 22 (za več informacij glej oddelek 1.7.5 v nadaljevanju).

1.7.3. Pogodbe, sklenjene v sodelovanju z javnim uslužbencem

Člen 3 3. Ta direktiva se ne uporablja za pogodbe: (i) ki so v skladu s pravom držav članic sklenjene v sodelovanju z javnim uslužbencem, ki ga pravo zavezuje k neodvisnosti in nepristranskosti ter ki z izčrpnimi pravnimi informacijami zagotovi, da potrošnik pogodbo sklene le na podlagi temeljitega premisleka o pravnih posledicah in ob seznanjenosti z njenim pravnim obsegom [...]

Direktiva ne opredeljuje javnih uslužbencev iz te določbe. Vendar določa merila, ki jih morajo izpolnjevati, da pogodba ne bi spadala na področje uporabe Direktive. Ta izjema se uporablja le za pogodbe, sklenjene v sodelovanju z javnim uslužbencem (kot je notar), za katerega v skladu z nacionalnim pravom veljajo vsi pogoji iz člena 3(3), točka (i):

— izjema se na primer ne bi uporabljala za pogodbo, za katero je javni uslužbenec, za katerega velja zakonska obveznost neodvisnosti in nepristranskosti, zgolj potrdil identiteto pogodbenih strank.

Za uporabo te izjeme se ne zdi potrebno, da se na podlagi nacionalnega prava zahteva, da se zadevna pogodba sklene ob pomoči javnega uslužbenca. Izjema bi se morala uporabljati tudi, če ena ali obe pogodbeni stranki prostovoljno zahtevata, da se pogodba sklene ob pomoči javnega uslužbenca (39).

1.7.4. Pogodbe za blago, ki je namenjeno tekoči potrošnji

Člen 3 3. Ta direktiva se ne uporablja za pogodbe: (j) za dobavo živil, pijač ali drugega blaga, ki je namenjeno tekoči potrošnji v gospodinjstvu in ki ga trgovec pogosto in redno fizično dostavlja na potrošnikov dom, prebivališče ali delovno mesto [...]

Za to izjemo morata biti izpolnjena dva pogoja, in sicer:

(a) da trgovec „pogosto in redno“ dostavlja blago ter

(b) da je to blago namenjeno „tekoči potrošnji v gospodinjstvu“.

Izrecno sklicevanje na dostavo na potrošnikovo „delovno mesto“ v tej določbi pomeni, da blaga ni treba nujno dejansko potrošiti doma.

1.7.5. Potniški prevoz

Člen 3 3. Ta direktiva se ne uporablja za pogodbe: (k) za storitve potniškega prevoza, z izjemo člena 8(2) ter členov 19, 21 in 22 [...]

Ta izjema je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2161, v skladu s katero se člen 21, ki določa zahtevo glede „osnovne cene“ za telefonsko komuniciranje po sklenitvi pogodbe, uporablja tudi za potniški prevoz (za več informacij glej oddelek 9).

Sodišče je v zadevi C-583/18, DB Vertrieb, odločilo, da ta izjema ne velja za prodajo kartic za popust za prevoz, ki torej spadajo na področje uporabe Direktive.

Sodišče je te kartice opredelilo kot vrsto pogodbe o opravljanju storitev s posebnim predmetom, ki sama po sebi ni neposredno namenjena omogočanju izvedbe prevoza potnikov. Namesto tega sta pogodba, katere predmet je potrošniku ob poznejši sklenitvi pogodb o prevozu potnikov omogočiti znižanje cene, in pogodba o nakupu vozovnice za prevoz potnikov dve pogodbi, ki se med seboj pravno razlikujeta, tako da prve ni mogoče šteti za pogodbo, ki je neločljivo povezana z drugo. Pridobitev kartice, ki imetniku te kartice omogoča znižanje cen ob nakupu vozovnic, ne pomeni nujno poznejše sklenitve pogodbe, katere predmet je prevoz potnikov kot tak (40).

1.7.6. Prodaja prek avtomatov

Člen 3 3. Ta direktiva se ne uporablja za pogodbe: (l) ki so sklenjene z uporabo prodajnih avtomatov ali v trgovskih lokalih, opremljenih z avtomati [...]

Ta izjema velja za pogodbe, sklenjene ob fizični navzočnosti potrošnika in na kraju, kjer se blago ali storitev prodaja/zagotavlja z avtomatiziranimi sredstvi, kot so prodajni avtomati, avtomatizirane bencinske črpalke ali parkirišča.

1.7.7. Nekatere pogodbe, povezane z elektronskimi komunikacijami

Člen 3 3. Ta direktiva se ne uporablja za pogodbe: (m) ki so sklenjene s telekomunikacijskimi operaterji prek javnih telefonskih govorilnic za njihovo uporabo ali za uporabo ene same povezave, ki jo potrošnik vzpostavi po telefonu, internetu ali telefaksu [...]

Na podlagi te določbe sta s področja uporabe Direktive izvzeti dve vrsti pogodb.

Prva vrsta pogodb iz direktive o pravicah potrošnikov so pogodbe, sklenjene s ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev prek javnih telefonskih govorilnic za njihovo uporabo. Pojem „javni plačilni telefon“ se nanaša na telefon, ki je na voljo najširši javnosti in za katerega uporabo so lahko plačilno sredstvo kovanci in/ali kreditne/bančne plačilne kartice in/ali predplačilne kartice, vključno s karticami za uporabo z izbiralnimi kodami (41).

— Ker se ta izjema uporablja za pogodbe, sklenjene „prek“ javnih telefonskih govorilnic, bi morala zajemati primere, v katerih se pogodba sklene na primer z vstavitvijo kovancev ali kreditne kartice v javno telefonsko govorilnico za izvedbo glasovnega klica ali dostop do telefonskega imenika ali druge referenčne storitve, ki jo ponuja isti operater.

— Izjema se ne bi smela uporabljati za pogodbe, sklenjene z operaterji javnih telefonskih govorilnic, na primer s predhodnim nakupom predplačilnih telefonskih kartic.

Drugi del člena 3(3), točka (m), ki se nanaša na pogodbe, sklenjene za uporabo „ene same povezave“, ki jo vzpostavi potrošnik, ima širše področje uporabe. Za razliko od pogodb za uporabo javnih telefonskih govorilnic ni določena nobena stranka tovrstne pogodbe, kar kaže, da niso zajete le pogodbe s ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev. Poleg tega ni določeno nič v zvezi z namenom ali vsebino tovrstne pogodbe.

Tako ta izjema zajema na primer:

— pogodbo za uporabo brezžične dostopovne točke (WAP) za enkratno internetno sejo.

V nasprotju s tem pa se izjema ne bi smela uporabljati za pogodbe za elektronske komunikacijske storitve (42), ki zajemajo določeno obdobje in/ali obseg uporabe, na primer:

— pogodbe, sklenjene s predhodnim nakupom predplačilne SIM-kartice za mobilne storitve ali kode za dostop za večkratno ali dolgoročno uporabo storitev brezžičnega dostopa do interneta (Wi-Fi).

Ta izjema se uporablja tudi za pogodbe, sklenjene s ponudniki premijskih storitev (PRS), tj. storitev, ki se plačujejo prek telefonskega računa potrošnika (43), kadar je pogodba sklenjena in se hkrati v celoti izpolni z enim samim opravljenim klicem ali SMS-sporočilom, ki ga potrošnik pošlje na številko PRS, na primer:

— klic na informacije o telefonskih številkah ali telefonsko glasovanje v oddaji.

V nasprotju s tem pa se direktiva o pravicah potrošnikov uporablja za pogodbe, pri katerih je glasovni klic ali SMS-sporočilo na številko PRS sredstvo za sklenitev pogodbe in plačilo na njeni podlagi, pri čemer se pogodba izpolni naknadno:

— na primer pogodbe, sklenjene prek SMS-sporočila, poslanega ponudniku storitev parkirišč.

V teh primerih mora trgovec potrošnika obvestiti o stroških glasovnega klica ali SMS-sporočila na številko PRS, saj bodo ti stroški pomenili „ceno“ za zadevno pogodbo v smislu člena 6(1), točka (e). Poleg tega se v skladu s členom 6(1), točka (f), Direktive za sklenitev pogodbe zahteva zagotovitev informacij o stroških uporabe sredstev za komuniciranje na daljavo nad „osnovno tarifo“. Razlaga pojma „osnovna tarifa“ je podrobneje obravnavana v oddelku 8.

Dejstvo, da se Direktiva v skladu s členom 3(3), točka (m), ne uporablja za nekatere pogodbe, ki vključujejo PRS, ne pomeni, da zanje ne veljajo predpisi o varstvu potrošnikov. Regulativni okvir EU za elektronske komunikacije, zlasti Evropski zakonik o elektronskih komunikacijah (Direktiva (EU) 2018/1972 Evropskega parlamenta in Sveta (44)), državam članicam in ustreznim nacionalnim regulativnim organom omogoča, da sprejmejo posebne ukrepe za varstvo potrošnikov v zvezi s PRS. Zato so številne države članice uvedle dodatne zaščitne ukrepe na tem področju, kot so na primer omejitve porabe in obveznost navedbe cene na začetku klica.

1.8. Možno izvzetje pogodb majhne vrednosti, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov

Člen 3(4) državam članicam omogoča, da ne uporabljajo Direktive za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, za katere plačilo potrošnika ne presega 50 EUR ali manjše vrednosti, kot jo določa nacionalno pravo. Če se država članica odloči za uporabo te regulativne možnosti, obstaja tveganje, da se bodo trgovci, ki se odločijo za umetno razdelitev posamezne pogodbe, ki presega določeno mejno vrednost, na več pogodb, izognili uporabi Direktive. Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 28: „[č]e potrošnik hkrati sklene dve ali več pogodb s povezano vsebino, bi moral biti skupni strošek le-teh upoštevan pri izračunu te mejne vrednosti.“ To načelo bi veljalo:

— na primer za prodajo vsake knjige trilogije na podlagi treh ločenih pogodb ali prodajo para uhanov na podlagi dveh ločenih pogodb hkrati.

Pri dolgoročnih pogodbah (naročninah) je ustrezni znesek za uporabo te izjeme skupni znesek, ki se ga potrošnik zaveže plačati ob sklenitvi pogodbe, tj. skupni znesek mesečnih obrokov ali stroškov v dogovorjenem pogodbenem obdobju, vključno z morebitnimi „brezplačnimi“ obdobji.

1.9. Pravila za javne dražbe

Direktiva se uporablja za dražbe, in sicer veljajo posebna pravila v zvezi z „javno dražbo“, ki je v členu 2, točka 13, opredeljena kot „način prodaje, pri kateri trgovec ponudi blago ali storitve potrošnikom, ki se dražbe udeležijo ali imajo možnost, da se je osebno udeležijo, in sicer po preglednem postopku konkurenčnih ponudb, ki ga vodi dražitelj in pri katerem je uspešen ponudnik zavezan kupiti blago ali storitve“.

V zvezi z javnimi dražbami je v členu 6(3) navedena možnost, da se identiteta, kontaktni podatki ter fizični naslov sedeža in poslovnega obrata trgovca, ki prodaja blago ali storitve, nadomestijo z enakovrednimi podatki dražitelja. Poleg tega v skladu z izjemo iz člena 16, prvi odstavek, točka (k), ni zagotovljena pravica do odstopa od pogodb, sklenjenih na javni dražbi.

Potrošnikom bi morala biti dana možnost, da se javne dražbe udeležijo osebno, tudi če je mogoče ponudbe oddati prek spleta ali po telefonu. V nasprotju s tem se spletne dražbe brez možnosti osebne udeležbe ne bi smele obravnavati kot javne dražbe.

V uvodni izjavi 24 je navedeno, da se „uporaba spletnih forumov za namene dražbe, ki so na voljo potrošnikom in trgovcem, [...] ne bi smela obravnavati kot javna dražba v smislu te direktive“. Za spletne javne dražbe bi se morala torej Direktiva v celoti uporabljati na primer v zvezi s predpogodbenimi informacijami, ki jih je treba zagotoviti, preden potrošnika zavezuje pogodba (ponudba), in pravico do odstopa od pogodbe.

— Primer omejitev zgornje izjeme je spletna platforma, ki potrošnikom ponuja različne izdelke za prodajo, kot so deli vozil, majhni stroji, orodja, elektronika in pohištvo. Čeprav se lahko posli sklepajo v obliki dražbe, na kateri se prodajna cena blaga določi na podlagi danih ponudb nad izklicno ceno, se to ne šteje za „javno dražbo“. Zato bi potrošniki pod pogoji, ki jih predpisuje direktiva o pravicah potrošnikov, obdržali pravico do umika ponudbe, ko je bila ta že dana.

2. Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov

2.1. Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov trgovca

Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, so v členu 2, točka 8, opredeljene, kot sledi:

Člen 2 (8) „pogodba, sklenjena zunaj poslovnih prostorov“, pomeni vsako pogodbo med trgovcem in potrošnikom: (a) ki se sklene ob hkratni fizični navzočnosti trgovca in potrošnika zunaj poslovnih prostorov [trgovca]; (b) za katero je dal potrošnik ponudbo v enakih okoliščinah, kakor so omenjene v točki (a) […]

Poslovni prostori so v členu 2, točka 9, opredeljeni, kot sledi:

Člen 2 (9) „poslovni prostori“ pomenijo: (a) katere koli nepremične maloprodajne prostore[,] v katerih trgovec stalno izvaja svojo dejavnost, ali (b) katere koli premične maloprodajne prostore[,] v katerih trgovec običajno izvaja svojo dejavnost [...]

V uvodni izjavi 22 je navedenih več primerov tega, kaj bi bilo treba obravnavati kot „poslovne prostore“. Po eni strani naj bi pojem zajemal trgovine, stojnice ali prikolice ter stojnice na tržnicah in sejmih, če jih trgovec uporablja kot stalni ali običajni poslovni obrat.

Podobno bi se morali maloprodajni prostori, v katerih trgovec sezonsko opravlja svojo dejavnost, na primer v času turistične sezone v smučarskem središču ali morskem letovišču, obravnavati kot poslovni prostori, saj trgovec v navedenih prostorih običajno opravlja svojo dejavnost.

Po drugi strani pa javno dostopni prostori, kot so ceste, nakupovalna središča, plaže, športni objekti in javni prevoz, ki jih trgovec izjemoma uporablja za opravljanje poslovnih dejavnosti, niso poslovni prostori. Zasebni domovi ali delovna mesta (potrošnikov) se prav tako ne bi smeli obravnavati kot poslovni prostori.

Pogodbe, sklenjene med obiskom trgovca na potrošnikovem domu ali delovnem mestu, so pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, ne glede na to, ali je obisk zahteval potrošnik. Pred sklenitvijo take pogodbe zunaj poslovnih prostorov se lahko izvedejo pripravljalni ukrepi:

— obisk zastopnika (tehnika) trgovca na domu potrošnika, da bi hkrati prodal in namestil kos opreme ali napravo, bo na primer pogodba o opravljanju storitev, sklenjena zunaj poslovnih prostorov, ne glede na to, da je potrošnik po osebnem obisku trgovčeve trgovine predhodno zahteval (rezerviral) takšen obisk;

— nasprotno, če je bila pogodba dejansko sklenjena med obiskom stranke v trgovini ali s sredstvi komuniciranja na daljavo, se zaradi poznejšega obiska tehnika za namestitev potrebne opreme na domu potrošnika pogodba ne bi spremenila v pogodbo, sklenjeno zunaj poslovnih prostorov.

Sodišče je v zadevi C-485/17, Verbraucherzentrale Berlin (45), potrdilo, da je treba izraz „običajno“ v smislu člena 2(9), točka (b), razumeti tako, da se sklicuje na okoliščino, da je zadevna dejavnost, ki se opravlja na zadevnem prostoru, „običajna dejavnost“. Za uporabo tega pojma je potrebna presoja posameznega primera ob upoštevanju zlasti vrste prodanega blaga ali storitev in poslovne prakse posameznega trgovca.

Natančneje, Sodišče je obravnavalo primer stojnice, ki jo trgovec uporablja na trgovskem sejmu, na katerem nekaj dni na leto opravlja svojo dejavnost. Odločilo je, da je taka stojnica poslovni prostor, če bi ob upoštevanju vseh dejanskih okoliščin v zvezi z dejavnostjo trgovca, zlasti pa videza stojnice in informacij, ki so bile posredovane na samem sejemskem prostoru, potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, lahko razumno domneval, da ta trgovec tam opravlja svojo dejavnost in bo z njim vzpostavil stik z namenom sklenitve pogodbe (46).

Poleg tega je Sodišče priznalo nadaljnjo ustreznost svojih prejšnjih sklepov v zadevi C-423/97, Travel-Vac, S.L., o razlagi tedaj veljavne Direktive Sveta 85/577/EGS. Sodišče je v navedeni sodbi izrecno navedlo:

„[k]ar zadeva vprašanje, ali je bila pogodba sklenjena zunaj poslovnih prostorov trgovca, je treba upoštevati, da se ta pojem nanaša na prostore, v katerih trgovec običajno opravlja svojo dejavnost in ki so jasno opredeljeni kot prostori za prodajo javnosti“ (47).

Če torej trgovec prostore uporablja za prodajo blaga in storitev, vendar teh prostorov običajno ne uporablja v tak namen in ti prostori niso jasno opredeljeni kot prostori za prodajo javnosti, bodo pogodbe, sklenjene s potrošniki, verjetno pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov.

— Na primer, prodaja blaga na dogodkih (konvencijah, seminarjih, zabavah itd.), organiziranih v restavracijah, kavarnah ali hotelih, najetih za zadevni dogodek, je verjetno pogodba, sklenjena zunaj poslovnih prostorov.

Opredelitev pogodbe kot pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, je odvisna od okoliščin sklenitve pogodbe. Trgovec pozna naravo svoje dejavnosti in bi moral delovati v skladu s pravili, ki urejajo bodisi pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, bodisi pogodbe, sklenjene zunaj njih. Vse spore glede na primer tega, ali se je pravica do odstopa od pogodbe uporabljala, ker bi bilo treba pogodbo obravnavati kot pogodbo, sklenjeno zunaj poslovnih prostorov, je treba presojati za vsak primer posebej.

2.2. Pogodbe, sklenjene po tem, ko trgovec obravnava potrošnika zunaj poslovnih prostorov

Člen 2 (8) „pogodba, sklenjena zunaj poslovnih prostorov“, pomeni vsako pogodbo med trgovcem in potrošnikom: […] (c) ki je bila sklenjena v poslovnih prostorih trgovca ali z uporabo sredstev komuniciranja na daljavo takoj zatem, ko je bil potrošnik osebno in individualno obravnavan v prostorih, ki niso poslovni prostori trgovca, ob hkratni fizični navzočnosti trgovca in potrošnika, ali […]

V členu 2, točka 8, pododstavek (c), je naveden še en primer pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov. Pojma „osebno in individualno obravnavan“ iz te določbe bi se morala uporabljati za ponudbe in podobna komercialna sporočila (ne glede na njihovo pravno opredelitev), za katere je pogodba takoj po tem sklenjena v poslovnih prostorih trgovca ali z uporabo katerega koli sredstva komuniciranja na daljavo.

Za uporabo te določbe bi morala biti ponudba trgovca naslovljena na določenega potrošnika, na primer:

— zastopnik trgovca se približa določenemu potrošniku na ulici s ponudbo za naročnino na mesečno revijo, pogodba pa se sklene takoj v bližnjih poslovnih prostorih trgovca;

— nasprotno pa se zgolj deljenje reklamnih letakov na ulici v bližini poslovnih prostorov trgovca brez individualnega osredotočanja na posamezne potrošnike ne bi štelo za „osebno in individualno obravnavo“ potrošnika za namene te določbe.

Poleg tega bi morala biti za uporabo te določbe pogodba sklenjena takoj. Pogodba ne bi bila sklenjena takoj, če bi potrošnik poslovne prostore trgovca zapustil po tem, ko je bil vanje povabljen, in se na lastno pobudo vrnil pozneje, na primer naslednji dan po proučitvi ponudbe.

Sodišče je v zadevi C-465/19, B & L Elektrogeräte GmbH, odločilo, da skupnega prehoda različnih stojnic, postavljenih v razstavni hali, v kateri je tudi stojnica trgovca (ki je bila sama po sebi priznana kot „poslovni prostor“), ni mogoče šteti za „poslovne prostore“, ker je bil po tem prehodu zagotovljen dostop do vseh stojnic trgovcev v navedeni hali. Torej, če trgovec vzpostavi stik s stranko v takem skupnem prostoru na sejmu, zaradi česar se takoj zatem na stojnici, ki jo uporablja trgovec, sklene pogodba, je to „pogodba, sklenjena zunaj poslovnih prostorov“ v smislu člena 2, točka 8, direktive o pravicah potrošnikov (48).

2.3. Pogodbe, sklenjene med izletom, ki ga organizira trgovec

Člen 2 (8) „pogodba, sklenjena zunaj poslovnih prostorov“, pomeni vsako pogodbo med trgovcem in potrošnikom: […] (d) ki se sklene med izletom, ki ga je organiziral trgovec z namenom ali učinkom promocije in prodaje blaga ali storitev potrošniku [...]

V členu 2, točka 8, pododstavek (d), Direktive so pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, opredeljene kot pogodbe, sklenjene med izletom, ki ga organizira trgovec, ne glede na to, ali so take pogodbe sklenjene zunaj poslovnih prostorov trgovca ali v njih.

Poleg tega je v Direktivi določeno, da so zajeti izleti z „namenom“ in „učinkom“ promocije in prodaje izdelkov potrošnikom, tj. da ne bi smelo biti pomembno, ali je potrošnik predhodno obveščen o načrtovani prodaji izdelkov med izletom.

Pojem „izlet“ vključuje potovanja, ki obsegajo turistične oglede ali druge dejavnosti v prostem času, ali potovanja do lokacij, kot so restavracije, kavarne ali hoteli, kjer je organiziran prodajni dogodek zunaj poslovnih prostorov. Pri uporabi tega pojma ne bi smelo biti pomembno, ali trgovec, ki prodaja izdelke med izletom, sam organizira prevoz ali je sklenil dogovor s prevoznim podjetjem:

— če je na primer trgovec z organizatorjem izleta sklenil dogovor, da bi si tako zagotovil, da se bodo turisti med izletom ustavili tudi v njegovi trgovini, bodo pogodbe, sklenjene v trgovini, verjetno pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, ne glede na dejstvo, da je zadevna trgovina v poslovnih prostorih trgovca;

— nasprotno pa je brezplačni avtobusni prevoz, ki ga organizira nakupovalno središče in katerega izključni namen je pripeljati morebitne kupce v nakupovalno središče, zgolj pomožna dejavnost v okviru glavnega namena dejavnosti (tj. prodaja blaga in storitev) ter se ne bi smel šteti za „izlet“ za namene člena 2, točka 8.

3. Informacije za potrošnike

3.1. Splošne zahteve

3.1.1. Uvod

Obveznosti glede predpogodbenih informacij so določene v členih 5 do 8 Direktive. Opredeljene so ločeno za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, iz člena 5(1) in pogodbe, sklenjene na daljavo, iz člena 6(1). Zahteve za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov in na daljavo, so obsežnejše ter temeljijo na zahtevah, določenih za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih. Dodatne posebne obveznosti glede informacij za pogodbe, sklenjene na spletnih tržnicah, so določene v členu 6a, ki je bil v direktivo o pravicah potrošnikov dodan z Direktivo (EU) 2019/2161.

Obveznosti glede informacij v zvezi s pravico do odstopa od pogodbe iz člena 6(1), točke (h) do (k), so obravnavane ločeno v oddelku 5.

3.1.2. Jasnost informacij in povezava z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah

Člen 7 direktive o nepoštenih poslovnih praksah prepoveduje zavajajoče izpustitve, tj. poslovne prakse, pri katerih se izpustijo „bistvene informacije, ki jih [...] povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve ob poznavanju vseh pomembnih dejstev“, ali pri katerih se te informacije zagotovijo na nejasen, nerazumljiv ali dvoumen način ali ob nepravem času, če take prakse povzročijo, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. Člen 7(4) določa obveznosti glede informacij za „vabilo k nakupu“, ki je tržna komunikacija, ki vključuje informacije o značilnostih in ceni izdelka, in torej zajema tudi predpogodbeno fazo posla.

Direktiva o pravicah potrošnikov predpogodbeno fazo ureja podrobneje kot direktiva o nepoštenih poslovnih praksah. Člena 5 in 6 direktive o pravicah potrošnikov zajemata vse obveznosti glede informacij iz člena 7(4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah (49). Zato bo trgovec, ko bo zagotovil predpogodbene informacije v skladu z direktivo o pravicah potrošnikov, izpolnil tudi posebne obveznosti glede informacij za vabilo k nakupu iz člena 7(4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah. To ne posega v uporabo drugih zahtev glede preglednosti in poštenosti iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

V členu 5(1) in členu 6(1) direktive o pravicah potrošnikov se zahteva, da se informacije predložijo na „jasen in razumljiv način“. V uvodni izjavi 34 je navedeno, da bi moral trgovec pri zagotavljanju predpogodbenih informacij „upoštevati posebne potrebe potrošnikov, ki so posebej ranljivi zaradi svoje duševne, fizične ali psihološke hibe, starosti ali lahkovernosti na način, ki ga trgovec lahko razumno predvidi. Vendar upoštevanje takih posebnih potreb ne bi smelo privesti do različnih ravni varstva potrošnikov.“

Poleg tega morajo trgovci v skladu s splošnimi pravili iz člena 7(2) direktive o nepoštenih poslovnih praksah zagotoviti, da so informacije razumljive in pravočasne, tj. način in čas zagotovitve ustreznih predpogodbenih informacij morata povprečnemu potrošniku omogočati sprejetje odločitve o poslu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev.

Za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, se s členom 7(1) direktive o pravicah potrošnikov dodatno zahteva, da so predpogodbene informacije „podane v razumljivem in preprostem jeziku ter so čitljive“, za pogodbe, sklenjene na daljavo, pa člen 8(1) Direktive zahteva, da se potrošniku „na način, primeren za uporabljeno sredstvo za komuniciranje na daljavo, […] da[jo] na voljo informacije […], ki so napisane v preprostem in razumljivem jeziku. V kolikor so te informacije zagotovljene na trajnem nosilcu podatkov, morajo biti čitljive.“

Ni dovolj, da se obvezne predpogodbene informacije navedejo zgolj v okviru splošnih pogojev, ki jih mora potrošnik morda sprejeti, preden nadaljuje postopek transakcije (50). Obveznost glede zagotovitve informacij „na jasen in razumljiv način“ pomeni, da je treba potrošnika opozoriti na posamezne elemente obveznih informacij.

V spletnem okolju morajo trgovci zagotoviti enostaven dostop do obveznih informacij, ki morajo biti potrošnikom dobro vidne. Obveznih informacij za potrošnike zaradi njihovega obsega morda ni mogoče navesti „na jasen in razumljiv način“ na eni strani. Izogibati bi se bilo treba predolgim stranem, na katerih bi se morali potrošniki z miško dolgo časa pomikati navzdol, da bi prebrali vso vsebino.

Namesto tega bi bilo treba različne elemente predpogodbenih informacij zagotoviti takrat, ko se potrošnik premika z ene strani spletnega vmesnika na drugo in ko so med postopkom sklenitve pogodbe najpomembnejši. Informacije o posebnih temah bi morale biti po potrebi zagotovljene v več plasteh, pri čemer bi moral biti na prvi strani dobro viden kazalec, ki vodi do povezane strani, na kateri so navedene vse podrobnosti o zadevni temi (51).

Dodatne zahteve glede predstavitve za pogodbe, sklenjene na daljavo z elektronskimi sredstvi, so določene v členu 8(2) Direktive, kot je podrobneje obravnavano v oddelku 4.2.4.

3.1.3. Informacije, „ki so jasne že iz okoliščin“

Za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, imajo trgovci v skladu s členom 5 možnost, da ne predložijo informacij, ki so „jasne [že] iz okoliščin“.

Pojem informacije, „ki so razvidne že iz konteksta“, se uporablja tudi v členu 7(2) direktive o nepoštenih poslovnih praksah (52). Kot očitne ali razvidne iz okoliščin bi se lahko štele na primer informacije o fizičnem naslovu in identiteti trgovca, saj potrošniki običajno poznajo naslov trgovine ali restavracije, v kateri so.

3.1.4. Obveznosti glede informacij v drugi zakonodaji EU

Direktiva je medsektorske narave. Dopolnjuje posebna pravila o varstvu potrošnikov za določene izdelke in sektorje, zlasti v zvezi z obveznostmi glede informacij.

Direktiva o pravicah potrošnikov v skladu s členom 3(2) (53) ne vpliva na uporabo obveznosti glede informacij iz druge sektorske zakonodaje EU. Ta vključuje splošno uredbo o varstvu podatkov (Uredba (EU) 2016/679) ter direktivo o zasebnosti in elektronskih komunikacijah (Direktiva 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta) (54), ki sta posebno pomembni pri spletni prodaji v zvezi z vprašanji, kot so informacije o obdelavi podatkov in privolitev posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, za obdelavo njihovih osebnih podatkov, če je potrebna.

Poleg tega so v Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah (Direktiva (EU) 2018/1972) in Izvedbeni uredbi Komisije (EU) 2019/2243 o predlogi za povzetek pogodbe (55) določene dodatne obveznosti glede informacij za elektronske komunikacijske storitve.

Člen 102(1) Evropskega zakonika o elektronskih komunikacijah s sklicevanjem na člena 5 in 6 direktive o pravicah potrošnikov ter Prilogo VIII k Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah določa informacije, ki bi jih morali ponudniki javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev zagotoviti, preden se potrošnik zaveže s pogodbo ali kakršno koli pripadajočo ponudbo. Ponudniki javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev morajo potrošnikom zagotoviti tudi strnjen in lahko berljiv povzetek pogodbe (člen 102(3) Evropskega zakonika o elektronskih komunikacijah in Izvedbena uredba Komisije (EU) 2019/2243). Vendar zgolj zagotovitev povzetka pogodbe ne izpolnjuje v celoti vseh obveznosti glede predpogodbenih informacij iz člena 102(1) in Priloge VIII k Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah.

Dodatne obveznosti glede informacij so določene tudi v Direktivi 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta (56) o avdiovizualnih medijskih storitvah, Direktivi 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta (57) v zvezi z električno energijo, Direktivi 2009/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta (58) v zvezi z zemeljskim plinom ipd. (59)

Člen 6(8) direktive o pravicah potrošnikov obravnava zlasti razmerje med obveznostmi glede informacij iz te direktive ter obveznostmi glede informacij iz direktive o storitvah na notranjem trgu (Direktiva 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta (60) ) in direktive o elektronskem poslovanju (Direktiva 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta (61)). Najprej je v njem navedeno, da se obveznosti glede informacij v teh treh aktih dopolnjujejo. Poleg tega je v njem pojasnjeno, da če je določba teh dveh direktiv glede „vsebine in načina zagotovitve informacij“ v navzkrižju z določbo direktive o pravicah potrošnikov, prevlada zadnjenavedena določba (62).

3.1.5. Uvedba dodatnih obveznosti glede informacij

Člen 4 direktive o pravicah potrošnikov določa: „[d]ržave članice v svojem nacionalnem pravu ne ohranijo ali uvedejo določb, ki se razlikujejo od določb iz te direktive, vključno z bolj ali manj strogimi določbami za zagotavljanje različne ravni varstva potrošnikov, razen če v tej direktivi ni določeno drugače.“

Eno od odstopanj od tega pristopa za popolno uskladitev je člen 5(4), ki državam članicam omogoča, da za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, sprejmejo ali ohranijo dodatne obveznosti glede predpogodbenih informacij.

Čeprav so obveznosti glede informacij za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov in na daljavo, načeloma izčrpne, imajo države članice v skladu s členom 6(8) in uvodno izjavo 12 Direktive hkrati možnost, da uvedejo dodatne obveznosti glede informacij v skladu z Direktivo 2006/123/ES o storitvah na notranjem trgu in Direktivo 2000/31/ES o elektronskem poslovanju.

Upoštevna določba direktive o elektronskem poslovanju v zvezi s tem je člen 5, v skladu s katerim morajo države članice zagotoviti, da ponudnik storitev prejemnikom storitve in pristojnim organom omogoči lahek, neposreden in stalen dostop vsaj do podatkov iz navedenega člena. Člen 10 direktive o elektronskem poslovanju določa dodatne obveznosti glede informacij v zvezi s postopkom sklenitve pogodbe.

Kar zadeva direktivo o storitvah na notranjem trgu, njen člen 22(1) do (4) določa posebne obveznosti glede informacij, ki jih morajo ponudniki dati na voljo prejemnikom storitev, ter zahtevo po jasnem, nedvoumnem in pravočasnem sporočanju teh informacij. Poleg tega člen 22(5) določa, da „državam članicam [ne preprečuje], da za ponudnike s sedežem na svojem ozemlju ne bi postavile dodatnih zahtev po informacijah“.

Uvedba dodatnih obveznosti glede informacij v skladu s členom 6(8) direktive o pravicah potrošnikov je ena od regulativnih možnosti, o kateri morajo države članice obvestiti Komisijo v skladu s členom 29. Komisija te informacije objavi na spletu (63).

3.1.6. Izvzetje „vsakodnevnih“ transakcij

Člen 5(3) državam članicam omogoča, da obveznosti glede predpogodbenih informacij iz člena 5(1) ne uporabljajo za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, „ki zajemajo vsakodnevne transakcije in ki se izvedejo takoj ob sklenitvi pogodbe“.

Te transakcije so po svoji naravi zlasti primerne za predmete majhne vrednosti. Očiten primer je nakup živil in pijač, namenjenih takojšnjemu zaužitju – na primer prigrizkov in jedi, ki jih potrošnik odnese s seboj.

Poleg tega se lahko člen 5(3) uporablja tudi za nekatere storitve in ne le za blago. V zvezi s tem je zlasti pomembno drugo merilo iz člena 5(3), tj. zahteva, da mora biti pogodba izvedena takoj ob sklenitvi.

— Primeri takih možnih vsakodnevnih storitev so: storitve čiščenja čevljev, ki se opravljajo na ulici, in kinematografske storitve, ki zahtevajo nakup vstopnice (tj. sklenitev pogodbe) neposredno pred ogledom filma.

3.1.7. Zavezujoča narava predpogodbenih informacij

V členu 6(5) je v zvezi z zavezujočo naravo predpogodbenih informacij, ki jih je treba predložiti v skladu s členom 6(1), navedeno: „5. Informacije iz odstavka 1 so sestavni del pogodbe, sklenjene na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov, in se ne spreminjajo, razen če se pogodbeni stranki izrecno ne dogovorita drugače.“

V skladu s tem bi morale biti informacije na spletnem mestu trgovca zavezujoče za pogodbeni stranki, če pa trgovec želi spremeniti katerega od njihovih elementov, bi moral pridobiti izrecno soglasje potrošnika:

— pogodbeni stranki bi se lahko na primer z izmenjavo elektronskih sporočil izrecno dogovorili o drugem času dostave blaga, kot je naveden na spletnem mestu trgovca;

— vendar določba v splošnih pogojih, ki navaja, da lahko trgovec odstopa od informacij, navedenih na spletnem mestu, ne bi bila skladna z zahtevo po izrecnem soglasju pogodbenih strank.

Člen 6(5) se ne bi uporabljal za spremembe pogojev pogodbe po njeni sklenitvi. Če take spremembe temeljijo na pogojih pogodbe, bo upoštevna direktiva o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (64).

3.1.8. Dodatne jezikovne zahteve

Države članice lahko v skladu s členom 6(7) uvedejo jezikovne zahteve v zvezi s pogodbenimi informacijami v pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov/na daljavo (65).

Če bi se izvajala ta regulativna možnost, bi se ustrezne zahteve, na primer za predložitev informacij v uradnem jeziku zadevne države članice, uporabljale za čezmejne trgovce, za katere veljajo določbe Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (66) (Uredba Rim I). V členu 6 navedene uredbe je določeno, da če trgovec izvaja svoje dejavnosti v državi, kjer ima potrošnik običajno prebivališče, ali če usmerja take dejavnosti v to državo ali več držav, vključno s to državo, se za pogodbo uporablja pravo države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče.

Če sta stranki izbrali drugo pravo, ta izbira potrošnika ne sme prikrajšati za zaščito, ki jo zagotavljajo obvezne določbe v potrošnikovi državi stalnega prebivališča. Zato mora trgovec tudi v tem primeru, če svojo dejavnost usmerja v potrošnike v državi članici, ki je v skladu s členom 6(7) direktive o pravicah potrošnikov uvedla jezikovne zahteve, potrošnikom zagotoviti pogodbene informacije v jeziku, ki ga zahteva navedena država članica, če se navedena jezikovna zahteva v skladu z nacionalno zakonodajo šteje za obvezno „pogodbeno obveznost“.

Sodišče je pojem „usmerjanje“ poslovnih ali poklicnih dejavnosti v državo potrošnika obravnavalo v združenih zadevah C-585/08 in C-144/09, Peter Pammer in Hotel Alpenhof GesmbH. V tej sodbi je navedenih več meril za ugotavljanje, ali je spletna stran „usmerjena“ v določeno državo članico, kot je uporaba različnih jezikov ali valut na spletni strani (67).

Poudariti je treba, da ta regulativna možnost v skladu z direktivo o pravicah potrošnikov dopolnjuje zakonodajo Unije za določene sektorje in izdelke, ki državam članicam omogoča določitev jezikovnih zahtev za opozorila ali navodila v zvezi z na primer igračami (68) ali radijsko opremo (69). Poleg tega Direktiva (EU) 2019/771 Evropskega parlamenta in Sveta (70) omogoča določitev jezikovnih zahtev v zvezi s tržnimi garancijami za blago.

3.1.9. Dokazno breme

Če trgovec ne zagotovi določenih informacij, ki se zahtevajo na podlagi Direktive, to vodi do različnih sankcij v skladu z Direktivo (poleg sankcij, ki se lahko uporabljajo v skladu z nacionalno zakonodajo), zato člen 6(9) vsebuje zelo pomembno določbo, ki v zvezi s pogodbami, sklenjenimi na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov, določa: „[k]ar zadeva izpolnjevanje obveznosti glede informacij, določenih v tem poglavju, dokazno breme nosi trgovec“.

Brez izključitve možnosti dokazovanja dejstev z drugimi sredstvi bi primer trgovca nedvomno postal šibkejši, če zahtevane informacije ne bi bile vključene v potrditev pogodbe na trajnem nosilcu podatkov, ki mora v skladu s členom 7(1) in (2) ali členom 8(7) (obravnavanim v oddelku 4.4), vedno vključevati informacije iz člena 6(1), razen če so bile že predložene na trajnem nosilcu podatkov.

3.2. Skupne zahteve za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, in pogodbe, sklenjene na daljavo/zunaj poslovnih prostorov

3.2.1. Glavne značilnosti

Člen 5(1), točka (a), in člen 6(1), točka (a) „glavne značilnosti blaga ali storitev v obsegu, ki ustreza nosilcu podatkov in blagu ali storitvam [...]“

Čeprav se ta obveznost glede informacij izrecno nanaša na „blago in storitve“, se v skladu s členom 5(2) in členom 6(2) uporablja tudi za storitve javnih služb in spletno digitalno vsebino.

Enaka obveznost je naložena s členom 7(4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah, ki določa obveznosti glede informacij za „vabilo k nakupu“. V skladu s tem bi morali trgovci pri izbiri glavnih značilnosti, ki jih je treba sporočiti potrošniku, uporabiti enak pristop kot za namene direktive o nepoštenih poslovnih praksah, torej bi morali potrošnikom sporočiti tiste značilnosti, ki jih ti potrebujejo za sprejetje odločitve o nakupu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev. Informacije o glavnih značilnostih blaga so lahko na voljo na njegovi embalaži ali nalepki, ki si jo potrošnik lahko ogleda. Za ugotovitev glavnih značilnosti bolj zapletenega blaga je morda treba sporočiti dodatne informacije.

Zlasti je treba potrošnikom sporočiti vse značilnosti izdelka in omejevalne pogoje, ki jih povprečni potrošnik običajno ne pričakuje od zadevne kategorije ali vrste blaga ali storitve, saj je zelo verjetno, da bodo te značilnosti in pogoji vplivali na njihove odločitve o poslu (71).

Pri vseh pogodbah, pri katerih potrošnik predloži osebne podatke, ne glede na to, ali je vključeno plačilo, mora trgovec potrošnika ob pridobitvi osebnih podatkov obvestiti o namenih obdelave.

3.2.2. Identiteta in kontaktni podatki trgovca

Člen 5(1) (b) identiteto trgovca, kot na primer njegovo trgovsko ime, fizični naslov, na katerem ima sedež, in njegovo telefonsko številko [...] Člen 6(1) (b) identiteto trgovca, kot na primer njegovo poslovno ime; (c) fizični naslov sedeža podjetja trgovca ter njegovo telefonsko številko in elektronski naslov; poleg tega, kadar trgovec zagotovi drugo sredstvo spletnega komuniciranja, ki zagotavlja, da lahko potrošnik vodi kakršno koli pisno korespondenco, vključno z datumom in časom take korespondence, s trgovcem na trajnem nosilcu podatkov, informacije vključujejo tudi podrobnosti o tem drugem sredstvu; vsa ta sredstva komuniciranja, ki jih zagotovi trgovec, potrošniku omogočajo, da hitro stopi v stik s trgovcem in učinkovito komunicira z njim; kadar je to primerno, trgovec predloži tudi fizični naslov in identiteto trgovca, v imenu katerega deluje; (d) fizični naslov sedeža podjetja trgovca, če se razlikuje od naslova, podanega v skladu s točko (c), in, kadar je to primerno, trgovca, v imenu katerega deluje, na katerega lahko potrošnik naslovi morebitne pritožbe [...]

3.2.2.1. Identiteta trgovca

Poleg določb direktive o pravicah potrošnikov člen 7(4), točka (b), direktive o nepoštenih poslovnih praksah določa, da se informacije o geografskem (fizičnem) naslovu in identiteti trgovca v primeru vabila k nakupu štejejo za bistvene informacije. Kar zadeva pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, so lahko take informacije jasne iz okoliščin (glej tudi oddelek 3.1.3).

Pri pogodbah, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov/na daljavo, se z direktivo o pravicah potrošnikov zahteva, da trgovec, ki deluje v imenu drugega trgovca, navede tudi identiteto in fizični naslov zadnjenavedenega trgovca. Tudi spletne tržnice, pa čeprav so zgolj posredniki in ne „delujejo v imenu“ drugega trgovca, morajo sprejeti ukrepe, s katerimi zagotovijo, da je potrošnik ustrezno obveščen o identiteti dejanskega trgovca, ki ponuja zadevno blago ali storitve, na podlagi informacij, ki jih predloži sam trgovec. Če tržnica potrošnikov ne obvesti o identiteti dejanskega trgovca, s čimer ustvari vtis, da je tržnica dejanski trgovec, lahko to dejansko povzroči odgovornost tržnice za obveznosti trgovca.

Sodišče je v zadevi C-149/15, Wathelet (72), obravnavalo odgovornost posrednika (avtohiše), ki ni spletni posrednik, za skladnost blaga, prodanega potrošnikom v skladu s prejšnjo Direktivo 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga (73). Sodišče je navedlo, da medtem ko Direktiva 1999/44/ES ne obravnava vprašanja odgovornosti posrednikov v zvezi s potrošniki, „takšna ugotovitev sama po sebi ne izključuje, da bi bilo mogoče pojem ‚prodajalec‘ v smislu člena 1(2)(c) Direktive 1999/44/ES razlagati tako, da zajema poklicnega prodajalca, ki deluje v imenu fizične osebe, ko se potrošniku predstavi kot prodajalec potrošniškega blaga v skladu s pogodbo v okviru svoje poslovne ali poklicne dejavnosti. Ta poklicni prodajalec bi namreč lahko zavedel potrošnika, ker bi lahko ta napačno menil, da deluje kot prodajalec, ki je lastnik blaga“ (74).

Sodišče je navedlo tudi, da so lahko „[v] zvezi s tem [...] upoštevni zlasti stopnja sodelovanja in obseg prizadevanj posrednika pri prodaji, okoliščine[,] v katerih je bilo blago predstavljeno potrošniku, in ravnanje tega potrošnika, da se ugotovi, ali bi lahko razumel, da je posrednik deloval na račun fizične osebe“ (75).

Ti sklepi Sodišča o odgovornosti posrednika, ki ni spletni posrednik, za skladnost blaga bi lahko bili pomembni tudi za druge posrednike in druge obveznosti trgovcev v skladu s pravom EU, tudi v spletnem okolju. Zlasti bi se lahko za spletne tržnice ugotovilo, da so odgovorne za obveznosti trgovca v zvezi s predpogodbenimi informacijami ali izpolnitvijo pogodbe v skladu z direktivo o pravicah potrošnikov, če se potrošniku predstavijo kot trgovci v skladu s (predlagano) pogodbo.

Sodišče je v zadevi C-149/15, Wathelet, poudarilo, da „mora potrošnik nujno poznati identiteto prodajalca in zlasti, ali gre za fizično osebo ali poklicnega prodajalca, zato da je lahko deležen varstva, ki ga ima na podlagi Direktive 1999/44“ (76). Vendar tudi če je dejanski dobavitelj hkrati trgovec in potrošniku ne bi bile odvzete pravice, ta morda ne bi sklenil pogodbe, če bi poznal identiteto dejanskega trgovca. Zlasti bi lahko imel potrošnik pomisleke na primer glede zanesljivosti takega trgovca in možnosti uveljavljanja pravic potrošnikov v odnosu do njega.

Nezagotovitev informacij o identiteti trgovca ali zagotovitev napačnih podatkov bi pomenila kršitev direktive o pravicah potrošnikov. Na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah bi lahko pomenila tudi zavajajočo prakso, kolikor vpliva na odločitev potrošnika o poslu. V pravu EU obstajajo tudi sektorske določbe, ki krepijo to zahtevo. Pri spletni prodaji zdravil (77) je na primer zabrisovanje razlik med tržnico in trgovcem na drobno strogo prepovedano. Tržnica, ki ponuja zdravila na trgu EU, bi morala zagotoviti, da lahko potrošniki preverijo, ali ima trgovec ustrezna dovoljenja in deluje v skladu s pravom (78).

Način izvajanja pogodbe, ki vključuje tretjega trgovca, ne vpliva na pravice in obveznosti v zvezi s pogodbo, ki izhajajo iz direktive o pravicah potrošnikov. Na primer, pri poslovnem modelu pošiljanja izdelkov neposredno od proizvajalca („dropshipping“), trgovec določenega blaga, ki ga prodaja, nima na zalogi, temveč ga, ko ga potrošnik naroči, kupi od tretje osebe in ga pošlje neposredno stranki.

Če pa trgovec naročilo samo obdela kot posrednik in ga nato posreduje drugemu trgovcu, da ga ta izpolni v svojem imenu, potem je lahko prvi trgovec – kot v zadevi Wathelet – odgovoren v razmerju do potrošnika, če se mu predstavi kot prodajalec potrošniškega blaga v skladu s pogodbo. Da bi se trgovec izognil taki odgovornosti, mora potrošnika jasno obvestiti, da deluje kot posrednik, in v vidni obliki zagotoviti informacije o identiteti dejanskega prodajalca (79).

V zvezi s tem bi bilo treba opozoriti, da člen 6a, točka (b), uveden z Direktivo (EU) 2019/2161, vsebuje posebno dodatno zahtevo za ponudnike spletnih tržnic, da potrošnike obvestijo o statusu tretje osebe, ki ponuja blago, storitve ali digitalno vsebino, na podlagi informacij, ki jih predloži ta tretja oseba (glej oddelek 3.4.2).

3.2.2.2. Sredstva komuniciranja

Kar zadeva pogodbe, sklenjene na daljavo, in pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov, mora trgovec v skladu s členom 6(1), točka (c), kakor je bil spremenjen z Direktivo (EU) 2019/2161, potrošniku kot del predpogodbenih informacij zagotoviti informacije o naslednjih sredstvih komuniciranja:

— fizičnem naslovu, telefonski številki in elektronskem naslovu trgovca ter

— drugih spletnih sredstvih pisnega komuniciranja, ki omogočajo shranjevanje vsebine, datuma in časa korespondence na trajnem nosilcu podatkov, če so na voljo.

„Trajni nosilec podatkov“ je v členu 2, točka 10, direktive o pravicah potrošnikov opredeljen kot „vsak instrument, ki potrošniku ali trgovcu omogoča, da njemu osebno namenjene informacije shrani tako, da so mu dostopne za prihodnje potrebe za obdobje, ki je ustrezno za namene informiranja, in ki omogoča nespremenjeno reprodukcijo shranjenih informacij“ (glej tudi oddelek 4.4).

Kar zadeva aplikacije za pošiljanje sporočil, nekatere od njih pošiljatelju, kot je trgovec v razmerju podjetje–potrošnik, na primer omogočajo, da tudi s prejemnikove naprave privzeto ali ročno izbriše sporočila, ki jih je poslal, v določenem (kratkem) časovnem okviru po njihovi dostavi. Ta sredstva komuniciranja torej potrošniku dejansko ne omogočajo, da shrani prejeto sporočilo. Prejemnik morda lahko shrani ali varnostno kopira svoja sporočila, vendar bi za to potreboval dodatne tehnične spretnosti in znanja, ki jih od povprečnega potrošnika ni mogoče pričakovati. Zato je treba za vsako aplikacijo za pošiljanje sporočil opraviti posamično presojo, da se ugotovi, ali izpolnjuje določena merila, pri čemer je treba upoštevati tudi stalni razvoj teh aplikacij.

Sodišče je v zadevi C-649/17, Amazon EU, posebej poudarilo, da je možnost, da potrošnik hitro stopi v stik s trgovcem in učinkovito komunicira z njim, bistvenega pomena za varovanje in učinkovito izvajanje pravic potrošnika (80). Zato mora biti vsako sredstvo komuniciranja, ki ga uporablja trgovec, zmožno izpolniti merila neposredne in učinkovite komunikacije.

Sodišče je v navedeni sodbi potrdilo, da člen 6(1), točka (c), trgovcu ne prepoveduje, da poleg sredstev komuniciranja iz navedene določbe uporablja druga sredstva komuniciranja, ki zagotavljajo neposredno in učinkovito komunikacijo (81).

Ta razlaga ostaja ustrezna tudi po spremembah, uvedenih z Direktivo (EU) 2019/2161. Medtem ko mora trgovec potrošnika pred sklenitvijo pogodbe obvestiti o navedenih sredstvih komuniciranja, ki izpolnjujejo merila iz člena 6(1), točka (c), mu nič ne preprečuje, da bi dal na voljo tudi alternativna sredstva komuniciranja. To so lahko na primer avtomatizirani glasovni pomočniki ali sredstva spletnega pisnega komuniciranja (klepetalni boti), ki nimajo lastnosti, določenih v členu 6(1), točka (c). Za taka dodatna sredstva se bodo uporabljala splošna pravila direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Trgovci bi morali zlasti potrošnike jasno in pravočasno obvestiti, ali ta alternativna sredstva potrošnikom omogočajo spremljanje pisne korespondence, vključno z datumom in uro.

Poleg tega mora trgovec zagotoviti, da so vsa spletna sredstva komuniciranja, o katerih je bil potrošnik v skladu s členom 6(1), točka (c), obveščen pred sklenitvijo pogodbe (in pri njeni potrditvi), zlahka dostopna na vmesniku trgovca. Nobena dodatna sredstva komuniciranja ne bi smela biti predstavljena in promovirana tako, da sta potrošnikom otežena uporaba sredstev komuniciranja, zagotovljenih v skladu s členom 6(1), odstavek (c), in dostop do njih.

Namen zagotavljanja sredstev komuniciranja je potrošniku omogočiti, da hitro in učinkovito stopi v stik s trgovcem. To pomeni, da bi bilo treba vzpostaviti ureditve, ki bi na primer zagotavljale odgovarjanje na telefonske klice med uradnimi urami in takojšnje odgovarjanje na elektronska sporočila.

3.2.2.3. Sedež

Pojem „sedež“ je pri tej zahtevi po informacijah na primer enak pojmu „ustanovitev“, uporabljenemu v Direktivi 2006/123/ES o storitvah na notranjem trgu, ki je v členu 4 opredeljen kot „dejansko izvajanje gospodarske dejavnosti, kakor je navedeno v členu 43 Pogodbe, s strani ponudnika za nedoločen čas in s stalno infrastrukturo, kjer se dejavnost opravljanja storitev dejansko izvaja“. V uvodni izjavi 37 navedene direktive je pojasnjeno: „[č]e ima ponudnik več sedežev, je treba določiti, na katerem od njih se zadevna storitev dejansko opravlja“.

Enak pristop se lahko uporablja za določitev kraja, katerega fizični naslov bi bilo treba navesti v skladu s to direktivo. Ker se zahtevajo informacije o „fizičnem naslovu“, se morajo nanašati na fizično lokacijo:

— kot naslov trgovca na primer ne zadostuje zgolj navedba poštnega predala.

3.2.2.4. Kraj sedeža gospodarske dejavnosti

„Kraj sedeža gospodarske dejavnosti“ bi moral pomeniti kraj, v katerem se sprejemajo bistvene odločitve glede splošnega vodenja družbe s strani trgovca in v katerem se izvajajo naloge glavne uprave družbe. Ta sklep izhaja na primer iz sodbe Sodišča v zadevi C-73/06, Planzer:

„[p]ri določitvi kraja sedeža gospodarske dejavnosti družbe je treba upoštevati mnogo dejavnikov, in sicer najprej statutarni sedež, kraj glavne uprave, kraj sestanka vodilnih v družbi in kraj, kjer se sprejema splošna politika te družbe, ki je po navadi enak. Preostala dejstva, kot je prebivališče glavnih vodilnih, kraj sklicevanja skupščin, upravnih in računovodskih dokumentov in glavni potek finančnih dejavnosti, med drugim bančnih, se tudi lahko upoštevajo“ (82).

3.2.3. Cena

Člen 5(1) (c) končno ceno blaga ali storitev, vključno z davki, ali kadar je cena zaradi narave blaga ali storitev taka, da jo je nemogoče razumno izračunati vnaprej, način, na katerega se cena izračuna, če je potrebno pa tudi dodatne prevozne, dostavne ali poštne stroške, ali kadar teh stroškov ni mogoče razumno izračunati vnaprej, dejstvo, da bo take dodatne stroške morda treba plačati [...] Člen 6(1) (e) celotno ceno blaga ali storitev, vključno z davki, ali kadar je cena zaradi narave blaga ali storitev taka, da jo je nemogoče razumno izračunati vnaprej, način, na katerega se cena izračuna, po potrebi vključno z dodatnimi prevoznimi, dostavnimi ali poštnimi stroški in vsemi drugimi stroški, ali kadar teh stroškov ni mogoče razumno izračunati vnaprej, dejstvo, da bo take dodatne stroške morda treba plačati. V primeru pogodbe za nedoločen čas ali pogodbe, ki vsebuje naročnino, skupna cena vključuje skupne stroške za obračunsko obdobje. Kadar se takšne pogodbe zaračunavajo po nespremenljivi obrestni meri, skupna cena pomeni tudi skupne mesečne stroške. Kadar skupnih stroškov iz razumnih razlogov ni mogoče izračunati vnaprej, se navede način, na katerega se cena izračuna [...]

Podčrtani deli člena 6(1), točka (e), pomenijo dodatne obveznosti glede informacij o cenah, ki se uporabljajo samo za pogodbe, sklenjene na daljavo/zunaj poslovnih prostorov, v primerjavi z obveznostmi iz člena 5(1), točka (c), za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih. Zlasti se za pogodbe, sklenjene na daljavo/zunaj poslovnih prostorov, zahtevajo posebne informacije za naročnine in pogodbe za nedoločen čas.

Če se izdelek (ali eden od izdelkov), ki se zagotavlja na podlagi pogodbe za nedoločen čas ali na podlagi naročnine, zaračunava po fiksni ceni, je treba zagotoviti informacije o skupnih stroških za obračunsko obdobje in o skupnih mesečnih stroških.

— Naročnina na internet ali avdiovizualne medijske storitve se na primer običajno zaračunava po fiksni ceni na mesec/dva meseca/četrtletje, ne glede na uporabo. Zato bi bilo treba potrošniku, ki želi skleniti naročnino prek spleta ali zunaj poslovnih prostorov, zagotoviti informacije o mesečnih stroških in, če je obračunsko obdobje drugačno, stroških na obračunsko obdobje.

Če pogodba zajema ali vključuje izdelek, za katerega ni mogoče vnaprej izračunati skupnih stroškov, bi moral trgovec potrošnika obvestiti o načinu izračuna teh spremenljivih stroškov:

— na primer, za storitve glasovne telefonije, katerih stroški so odvisni od dejanske uporabe, bi moral trgovec potrošnika napotiti na natančen cenik za telefonske klice (83).

Potrošnikom v skladu s členom 6(6) za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov in na daljavo, ni treba kriti nobenih dodatnih stroškov ali stroškov, o katerih jih trgovec ni obvestil. To odraža obveznost trgovca, da potrošnika obvesti o polni ceni, vključno z vsemi veljavnimi davki, dajatvami in dodatnimi stroški, zlasti morebitnim uvoznim DDV, carinskimi dajatvami, stroški carinjenja itd., ki veljajo za nakupe pri trgovcih zunaj EU (84).

Če digitalna vsebina ali storitev vključuje neobvezne dodatne nakupe in predhodno vključene nakupe, bi moral biti potrošnik pred pridobitvijo digitalnega proizvoda ustrezno obveščen o ponudbi takih dodatnih možnosti nakupa. Ta zahteva bi se lahko uporabljala na primer za:

— aplikacije, ki vključujejo nakupe znotraj aplikacije, kot so dodatki ali dodatne stopnje pri video igri;

— naročnine na storitve avdiovizualnih vsebin, ki vključujejo neobvezno vsebino s plačilom po ogledu (filme), na voljo za dodatno plačilo.

3.2.4. Dostava in izvedba pogodbe

Člen 5(1) (d) kadar je to primerno, plačilne pogoje ter pogoje dostave in izvedbe, časovni rok, v katerem se trgovec zaveže, da bo dostavil blago ali opravil storitev, ter postopek pri trgovcu glede obravnavanja pritožb [...] Člen 6(1) (g) plačilne pogoje ter pogoje dostave in izvedbe, časovni rok, v katerem se trgovec zaveže, da bo dostavil blago ali opravil storitve, ter, kadar je to primerno, postopek pri trgovcu glede obravnavanja pritožb [...]

Ta obveznost glede informacij je podobna za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, in pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov/na daljavo, s to izjemo, da bi bilo treba za pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih, vse ustrezne informacije zagotoviti le, „kadar je to primerno“, medtem ko bi bilo treba za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov/na daljavo, te informacije zagotoviti v vseh primerih, z izjemo informacij o postopku pri trgovcu glede obravnavanja pritožb, ki jih je treba zagotoviti le, „kadar je to primerno“.

Ta obveznost glede informacij je podobna obveznosti glede informacij iz člena 7(4), točka (d), direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Vendar je treba v skladu z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah informacije o plačilnih pogojih, pogojih dostave in pogojih izpolnitve v vabilu k nakupu izrecno navesti le, če so ti pogoji za potrošnika slabši v primerjavi s skrbno tržno prakso.

Trgovec bi obveznosti iz člena 5(1), točka (d), ali člena 6(1), točka (g), v zvezi s časom dostave ali izvedbe izpolnil tudi, če bi navedel obdobje (npr. „10 dni“ ali „dva tedna“) od sklenitve pogodbe (oddaje potrošnikovega naročila). Trgovcu ni treba nujno navesti določenega koledarskega datuma, saj to v praksi morda ni vedno izvedljivo.

Pri pogodbah, sklenjenih v poslovnih prostorih, se obveznost glede obveščanja o roku, do katerega se trgovec obvezuje, da bo dostavil blago ali izvedel storitev, ne uporablja, če