SL Uradni list Evropske unije C 317/54

455. PLENARNO ZASEDANJE 15. IN 16. JULIJA 2009

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah potrošnikov

(COM(2008) 614 konč. – 2008/0196 (COD))

(2009/C 317/09)

Poročevalec: g. Hernández BATALLER

Soporočevalec: g. MULEWICZ

Svet Evropske unije je 6. novembra 2008 sklenil, da v skladu s členom 95 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjem dokumentu:

Predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah potrošnikov

COM(2008) 614 konč. – 2008/0196 (COD).

Strokovna skupina za enotni trg, proizvodnjo in potrošnjo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 22. junija 2009. Poročevalec je bil g. HERNÁNDEZ BATALLER, soporočevalec pa g. MULEWICZ.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 455. plenarnem zasedanju 15. in 16. julija 2009 (seja z dne 16. julija) z 68 glasovi za in 1 vzdržanim glasom.

1. Sklepne ugotovitve

1.1 Evropski ekonomsko-socialni odbor (EESO) meni, da bi bilo treba predlog Komisije o pravicah potrošnikov preoblikovati v skladu s tem mnenjem in da bi moral predlog tako obravnavati samo horizontalno uskladitev prodaje na daljavo in zunaj poslovnih prostorov, ne pa si prizadevati za popolno uskladitev, saj čezmejna trgovina zadeva zlasti ti dve področji.

Dele predloga direktive, ki se nanašajo na nepoštene pogoje in prodajo blaga ter z njim povezane garancije, bi bilo treba umakniti, saj gre za vprašanja, katerih obravnava v okviru popolne uskladitve se zdi neustrezna glede na trenutno fazo razvoja zakonodaje Skupnosti.

1.2.1 S tem predlogom ne bodo uvedene nobene novosti za številna pomembna področja, kot so poprodajne storitve in nadomestni deli ali neposredna odgovornost proizvajalca in distribucijskih omrežij.

EESO meni, da bi uvedba „skupnih“ opredelitev trgovcem in potrošnikom zagotovila večjo stopnjo pravne varnosti. Komisija bi torej morala odpraviti obstoječa neskladja na tem področju predloga.

1.3.1 EESO poziva Komisijo, naj zaradi pravne varnosti zagotovi, da bo v predlogu pojasnjeno, ali je treba navedene opredelitve v celoti uskladiti ali bodo lahko države članice te pojme do določene mere dopolnile po lastni presoji.

1.3.2 Evropskih potrošnikov ne bi smeli obravnavati zgolj z vidika notranjega trga ali gledati nanje kot na razumne, zavestne in dobro obveščene udeležence na trgu, ki se odločajo samo na podlagi zakona konkurence, pri čemer je njihovo varstvo omejeno zgolj na zagotavljanje izčrpnejših in kakovostnejših informacij.

1.4 EESO želi opozoriti, da so resne pomanjkljivosti pri reševanju sporov in nadomestilih za škodo pomemben, „če ne najpomembnejši“, dejavnik nezadostnega napredka pri čezmejni trgovini. Predlog Komisije pa te bojazni, ki jo odražajo rezultati raziskav Eurobarometra, ne obravnava.

2. Uvod

2.1 Ta predlog je nastal v okviru obširne razprave na ravni Skupnosti, v kateri so bile obravnavane možnosti za poenotenje zakonodaje na področju pogodb na podlagi „skupnega referenčnega okvira“ za pogodbe, na osnovi katerega je Komisija sprejela Sporočilo o evropskem pogodbenem pravu (1). Prav tako so na področju politike varstva potrošnikov potekale razprave o pregledu pravnega reda na področju varstva potrošnikov, ki zajema horizontalne (2) in vertikalne (3) vidike v zvezi z obstoječimi direktivami o varstvu potrošnikov, ki obravnavajo pogodbena vprašanja.

2.2 Evropski ekonomsko-socialni odbor v svojem mnenju o pregledu pravnega reda na področju varstva potrošnikov (4) ugotavlja, da „potrošniška politika ni le sestavni del strategije notranjega trga EU, temveč tudi pomemben element državljanstva, ki tega tudi krepi“. Poleg tega avtor tega mnenja meni, da bi moralo biti vodilno načelo usklajevanja na ravni Skupnosti uvedba najvišje in najučinkovitejše ravni varstva, ki trenutno obstaja v različnih državah članicah.

3. Kratka vsebina sporočila Komisije

3.1 Neposredni predhodnik predloga Komisije je zelena knjiga Komisije o pregledu pravnega reda Skupnosti o varstvu potrošnikov (COM(2006) 744 konč.) z dne 8. februarja 2007, katere povod in cilj sta bili poenostavitev in dopolnitev obstoječega zakonodajnega okvira. Zelena knjiga obravnava osem direktiv o varstvu potrošnikov (5). Odzivi na zeleno knjigo so analizirani v podrobnem poročilu, ki ga je zahtevala Evropska komisija in v zvezi s katerim je treba poudariti, da polovica vseh prejetih prispevkov prihaja iz trgovinskega sektorja (150), drugo polovico pa prispevajo potrošniške organizacije (53), pravni in drugi strokovnjaki (33), javni organi (39) in akademske ustanove (32) (6).

3.2 Predlog vsebuje 50 členov, razdeljenih v sedem poglavij: 1) Predmet, opredelitev pojmov in področje uporabe (členi 1 do 4); II) Informacije za potrošnike (členi 5 do 7); III) Informacije za potrošnike in pravica do odstopa za pogodbe na daljavo ter pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov (členi 8 do 20); IV) Druge pravice potrošnikov, značilne za prodajne pogodbe (členi 21 do 29); V) Pravice potrošnikov v zvezi s pogodbenimi pogoji (členi 30 do 39); VI) Splošne določbe (členi 40 do 46) in Končne določbe (členi 47 do 50). Dokument vsebuje tudi pet prilog, od katerih dve obravnavata pogodbene pogoje.

3.3 Komisija želi v celoti razveljaviti naslednje direktive Skupnosti (glej člen 47): (i) Direktivo 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, (ii) Direktivo 1993/13/EGS o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, (iii) Direktivo 1997/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo in (iv) Direktivo 1999/44/ES o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij.

4. Splošne ugotovitve

Popolna uskladitev: različni akterji organizirane civilne družbe so imeli o predlogu Komisije zelo različna stališča:

4.1.1 Združenja delodajalcev podpirajo predlog, saj bo po njihovem mnenju pripomogel k boljšemu delovanju in večji konkurenčnosti notranjega trga z zmanjšanjem nenaklonjenosti do čezmejnih transakcij ter z znižanjem upravne obremenitve in stroškov usklajevanja za trgovce. To bi lahko bilo zlasti pomembno za MSP.

4.1.2 Organizacije potrošnikov menijo, da predlog vpliva na predhodno pridobljene pravice, ki so del pravnega reda Skupnosti, in da je vsakršno zmanjšanje pravic potrošnikov nesprejemljivo. Splošno mnenje je, da bi predlog vodil v zmanjšanje pravic potrošnikov zaradi učinkov popolne uskladitve, ki bi bili preveliki in nesorazmerni z želenimi cilji ter bi ovirali prihodnji razvoj.

4.1.3 Za premostitev razhajajočih stališč Odbor predlaga naslednje:

a) omejitev področja uporabe predloga izključno na prodajo zunaj poslovnih prostorov in na daljavo, saj je cilj predloga predvsem to, da se odpravijo ovire na teh področjih čezmejnih transakcij, na katerih je popolna uskladitev tudi najbolj logična. Izključena bi bila popolna uskladitev glede nepoštenih pogojev in prodajnih garancij;

b) določitev skupnih opredelitev v predlogu in odprava obstoječih neskladij;

c) uvedba drugih sprememb, kakor je predlagano v tem mnenju.

4.2 Pomanjkanje notranje skladnosti predloga

4.2.1 EESO meni, da predlog Komisije ne izpolnjuje želja in pričakovanj, ki so jih vzbudili mnogi dokumenti, razprave in študije o evropskem pogodbenem pravu v zadnjih več kot 20 letih, veliko pred ali skupaj z zeleno knjigo in tudi glede na vzporedni projekt skupnega referenčnega okvira (7)..

4.2.2 Prvič, v okviru cilja pregleda pravnega reda je navedenih osem direktiv, medtem ko se predlog Evropske komisije za revizijo in vključitev omejuje na samo štiri od teh. Drugič, namen dela na področju skupnega referenčnega okvira je bil odpraviti neskladja in združiti načela t. i. evropskega pogodbenega prava v neobveznem instrumentu, ki bi bil koristno orodje za strokovnjake, potrošnike, tiste, ki izvajajo pravo, in za zakonodajalce.

4.2.3 V tem smislu trenutno predlagana stvarna vsebina, ki sicer ima nekaj pozitivnih vidikov, zgolj povzema pravila iz štirih direktiv v enem samem besedilu, pod sklopom skupnih opredelitev, ter je tako neinovativna, slabo strukturirana in ne upošteva pomislekov glede konsolidacije, razjasnitve in izpopolnitve, potrebnih za visoko raven varstva potrošnikov, ki jo mora zagotoviti EU. Treba je dodati, da predlog s tem, ko prepušča bistvene vidike pravnega sistema, ki se uporabljajo za spremenjene direktive, zakonodaji držav članic in je namesto uredbe oblikovan kot direktiva, ni skladen niti z lastnim ciljem popolne usklajenosti. Predlog tega cilja ne dosega na zadovoljiv način ter namesto tega ustvarja dodatno negotovost in razlike v sistemih držav članic.

4.2.4 EESO igra aktivno vlogo na področju varstva potrošnikov, saj redno in na lastno pobudo pripravlja mnenja, v katerih izraža svoja stališča, in prav na podlagi teh besedil zdaj preučuje predlog Komisije.

4.2.5 Vzpostavitev enotnega trga za podjetja in potrošnike je cilj, s katerim se strinja tudi EESO, ki se zaveda, da pri izvajanju pravil o varstvu potrošnikov v posameznih državah članicah nastajajo transakcijski stroški, ki bi lahko predstavljali oviro za bolj raznoliko ponudbo blaga in izdelkov na notranjem trgu, kar bi bilo v korist potrošnikom. Vendar izkušnje kažejo, da obstajajo druge pomembnejše ovire, kot izhaja iz raziskav Eurobarometra (8), npr. pomanjkanje zaupanja v elektronsko trgovanje.

4.3 Čezmejne ovire

Zdi se, da so po mnenju Komisije stroški in zadržki trgovcev na strani ponudbe ter pomanjkanje zaupanja potrošnikov na strani povpraševanja glavna ovira za dokončno vzpostavitev notranjega trga in predvsem za čezmejno prodajo. Komisija meni, da so ugotovljene težave posledica razdrobljenosti in razlik v zakonodajah, ki izhajajo iz minimalne usklajenosti.

4.3.1.1 Čeprav so bile direktive o minimalnem usklajevanju najpogosteje uporabljeni instrument v zakonodaji Skupnosti o varstvu potrošnikov, je iz primera Direktive 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah razvidno, da je popolna usklajenost zakonodajna možnost, ki bi lahko bila resnično pogubna za do sedaj pridobljene pravice potrošnikov, saj bi pomenila njihovo nespoštovanje, ob očitni kršitvi člena 153 Pogodbe (9)..

4.4 Pristojnosti na ravni Skupnosti

4.4.1 EESO želi poudariti, da imajo politike varstva potrošnikov in politike varstva konkurence Skupnosti povsem različna izhodišča.

4.4.2 Medtem ko je bilo v Rimski pogodbi določeno, da ima Skupnost izključno pristojnost na področju politike konkurence, pa ta ni vključevala varstva potrošnikov kot ločenega cilja politike. Dejansko je kljub uvedbi številnih ukrepov (10) okvir za to politiko Skupnosti resolucija Sveta, kot je predhodni program Evropske gospodarske skupnosti za politiko varstva in informiranja potrošnika, ki je bil sprejet šele 14. aprila 1975.

4.4.3 Sprejetje politike Skupnosti na področju varstva potrošnikov je torej rezultat številnih in sistematičnih intervencij na strani potrošniških organizacij, ki so prisilile svoje države članice, da so sprejele to vrsto zaščitne politike, ki jo je nazadnje priznala tudi EU.

4.4.4 S tem je pojasnjeno, zakaj je Skupnost na področju varstva potrošnikov danes razklana med dolžnostjo zagotavljanja visoke ravni varstva potrošnikov ter deljeno in subsidiarno pristojnostjo držav članic (11).

4.4.5 Države članice so sprejele politike varstva potrošnikov, ki zagotavljajo višjo raven zaščite in ohranjajo že uveljavljene ukrepe, tudi z namenom posredovanja in zagotavljanja socialnega miru.

4.4.6 Evropskih potrošnikov torej ne bi smeli obravnavati zgolj z vidika notranjega trga ali gledati nanje kot na razumne, ozaveščene in dobro obveščene udeležence na trgu, ki se odločajo samo na podlagi zakona konkurence, pri čemer je njihova zaščita omejena zgolj na zagotavljanje izčrpnejših in kakovostnejših informacij.

4.4.7 Kot je Evropski ekonomsko-socialni odbor že večkrat izjavil, se morajo vsi predlogi za doseganje čim večje usklajenosti na področju varstva potrošnikov osredotočiti na zelo praktične vidike in jih morajo spremljati posebni previdnostni ukrepi, da bodo v skladu z visoko ravnjo varstva potrošnikov, ki jo zagotavlja Pogodba, ter načelom subsidiarnosti. V nasprotnem primeru bodo zadrževali in ovirali razvoj pravic potrošnikov v posameznih državah članicah.

4.5 Pravna podlaga

4.5.1 EESO izraža dvom tudi glede pravne podlage, ki se uporablja za Direktivo: člen 95 in ne člen 153.

4.5.2 Odbor je večkrat izrazil svojo podporo uporabi člena 153 Pogodbe kot pravne podlage za zakonodajne predloge v zvezi z varstvom potrošnikov, namesto člena 95 Pogodbe ES, ki obravnava notranji trg. Komisija nasprotno v vseh svojih novejših predlogih uporablja člen 95 Pogodbe ES, katerega primernost upravičuje z dejstvom, da se predlog direktive nanaša na notranji trg.

5. Posebne ugotovitve

5.1 Na splošno je predlog precej zapleten in vsebuje preveč sklicevanj (glej na primer čl. 3(2) in (4), čl. 6(9)(a), čl. 10, čl. 21(1) in (3), čl. 28, čl. 32(2) in čl. 35), kar otežuje branje in razumevanje, zaradi pogoste rabe ohlapnih ali nedoločnih izrazov pa bi bil prenos težaven. Dodati je treba, da njegova struktura ni vedno lahko razumljiva (glej čl. 45 o nenaročeni dobavi v poglavju VI – Splošne določbe). Če bodo navedene nejasnosti v direktivi ostale, je treba v direktivo in nacionalne predpise vključiti določbo, v skladu s katero se bo v primeru sporov zaradi nejasnosti besedilo razlagalo v korist potrošnika kot šibkejše stranke.

5.2 Poleg tega predlog ne obravnava pravil o postopkih in kaznih, ki so kot logična posledica popolne usklajenosti še vedno prepuščena državam članicam (glej uvodno izjavo 58 in čl. 42). To bi verjetno povzročilo znatna neskladja pri usklajevanju. Glej naslednje primere: (i) zahteve po informacijah (člen 5), kjer je določitev posledic neizpolnjevanja teh zahtev prepuščena državam članicam, pri čemer pa je besedilo nenavadno – „na področju pogodbenega prava“ –, saj ni jasno, ali bi se uvedba upravnih ali kazenskih sankcij obravnavala kot kršitev direktive; (ii) posledice uvrstitve pogodbenega pogoja kot nepoštenega, pri čemer besedilo navaja samo, da taki pogoji niso zavezujoči za potrošnika, saj lahko države članice uporabijo kateri koli pojem nacionalnega pogodbenega prava, ki izpolnjuje navedene cilje (glej uvodno izjavo 54 in člen 37), sistem pravice do odstopa.

5.3 Pravila glede pravice do odstopa so v nacionalnih pravnih sistemih urejena različno. Pravna narava te pravice, za katero se zdi, da izključuje pojem pacta sunt servanda iz obligacijskega prava, se med državami članicami razlikuje ter sega od enostranskega odstopa do poravnave in prenehanja pogodbe, pri čemer ima vsaka od njih različne pravne posledice. Komisija bi morala obravnavati to vprašanje ter v svoj predlog vključiti jasno ureditev za ta vidik pogodbenega prava.

5.4 Opredelitve in področja uporabe

EESO meni, da bi moralo biti v predlogu Komisije pojasnjeno, ali bodo opredelitve iz tega predloga državam članicam dopuščale, da jih dopolnijo.

5.4.1 Potrošnik (čl. 2(1)) – predlagana opredelitev se sicer ujema z opredelitvijo v večini besedil Skupnosti, vendar pa ne podaja stališča glede možnosti razširitve pojma, kadar fizična oseba deluje za različne namene (12), kar je priznano v številnih državah članicah (13), ali možnosti razširitve na nekatere pravne osebe. Ta toga opredelitev potrošnika, razumljena v skladu s sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti (SES) in Direktivo 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah, skupaj s pravili iz člena 4, v skladu s katerimi so prepovedane strožje določbe, ki bi zagotovile drugačno raven varstva potrošnikov, preprečuje varstvo ranljivih potrošnikov, na katere bi lahko vplivale pogodbe iz predloga. Treba je poudariti, da sama Direktiva 2005/29/ES priznava obstoj ranljivih potrošnikov (člen 5(3)), ki bi jih bilo treba izvzeti tudi tukaj.

5.4.2 Trgovec (člen 2(2)) – v predlogu Komisije ni pojasnjen položaj nepridobitnih organizacij ali javnih organov, kadar delujejo zunaj pooblastil za izvajanje javne oblasti (acta iure imperium).

5.4.3 Blago in izdelek (člen 2(4) in (12)) – sprejetje dveh različnih opredelitev za blago in izdelke (opredelitev slednjega ustreza opredelitvi iz Direktive 2005/29/ES) je zavajajoče in težko razumljivo. To še posebej velja za elektriko, ki je lahko blago ali storitev, odvisno od tega, ali povzroča pogodbeno ali izvenpogodbeno odgovornost; to seveda ne prispeva k večji skladnosti zakonodaje Skupnosti. Izključitev elektrike iz direktive je protislovna, saj direktiva velja za predmete, ki omogočajo shranjevanje električne energije, kot so baterije, kot to velja v številnih državah članicah.

5.4.4 Pogodbe na daljavo (člen 2(6)). Ta opredelitev je širša od opredelitve iz obstoječe direktive o prodaji na daljavo, kar povzroča težave. V skladu z novo opredelitvijo je treba komunikacijo na daljavo uporabiti izključno „za sklenitev pogodbe“, kar pomeni, da bo veliko več pogodb kot prej spadalo v kategorijo pogodb na daljavo. To lahko ponazorimo z dvema primeroma. Prvi primer: potrošnik X gre v trgovino, kjer se dogovarja o možnosti nakupa nekega izdelka. Po vrnitvi domov pokliče v trgovino, da potrdi nakup. Ni jasno, zakaj je treba razširiti opredelitev pojma, da bi zajemal ta primer. Drugi primer: trgovec obišče potrošnika Y na domu in med obiskom mu potrošnik Y predstavi ponudbo za nakup njegovih izdelkov. Ponudba je izražena ustno oziroma z izpolnitvijo naročilnice. Trgovec kasneje po telefonu ali elektronski pošti potrdi, da sprejema ponudbo potrošnika Y. V drugem primeru bi pogodba lahko veljala tako za pogodbo na daljavo kot za pogodbo, sklenjeno zunaj poslovnih prostorov: za kakšno pogodbo torej gre? Ali si potrošnik Y lahko premisli v roku 14 dni po datumu podpisa naročilnice (odstopni rok za pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov) ali v roku 14 dni po dnevu, ko pridobi materialno posest blaga (odstopni rok za pogodbe na daljavo)? Opredelitvi pojmov „pogodba na daljavo“ in „pogodba, sklenjena zunaj poslovnih prostorov“ se ne bi smeli prekrivati.

5.4.5 Poslovni prostori (člen 2(9)). To je še ena opredelitev, katere dejanski obseg je težko ugotoviti. Pri razlagi te opredelitve v skladu z uvodno izjavo 15 se pojavi naslednje vprašanje: ali je treba prodajo na letalu ali ladji obravnavati kot prodajo v poslovnih prostorih ali zunaj njih?

5.4.6 Tržna garancija. Predlog uporablja pojem „tržna garancija“ (glej člen 2(18)) iz zelene knjige o garancijah za potrošniško blago in poprodajne storitve, vendar ga ne razlikuje od pravne garancije, ki jo zajema samo Direktiva 99/44/ES (glej člen 1(2)(e)). Ta zamenjava bi verjetno zbegala potrošnike glede dejanskega obsega ene ali druge vrste garancije. Pojasniti je treba, da lahko trgovec v skladu s tržno garancijo svoje obveznosti izpolni prostovoljno, medtem ko je pravna garancija zavezujoča.

5.4.7 Posrednik. Opredelitev posrednika (člen 2(19)) in posebne zahteve za informiranje, ki veljajo zanj (člen 7), so težko razumljive. Kadar je to poklicna dejavnost, zanjo velja direktiva, kadar pa to ni tako, ni potrebe po zakonodajni ureditvi. EESO zato priporoča pojasnilo.

5.4.8 Informacije za potrošnike (člen 5). Zahteve po splošnih informacijah pred sklenitvijo pogodbe nedvoumno dopuščajo možnost, da informacije ne bodo predložene (1. Pred sklenitvijo katere koli prodajne pogodbe ali storitvene pogodbe trgovec potrošniku predloži naslednje informacije, „če te niso že jasne iz okoliščin“). EESO ne odobrava tega besedila, ker meni, da vzbuja številne dvome in ustvarja veliko negotovost.

5.4.9 Tudi z vidika mednarodnega zasebnega prava ni jasno, ali bi se morala za te informacije uporabljati uredba „Rim I“ (kakor je predvideno v členu 5(3)) ali, kadar se zdi, da je prišlo do kršitve dolžnosti razkritja, člen 12 uredbe „Rim II“ (uvodna izjava 30 uredbe „Rim II“).

5.4.10 Določba iz člena 6(2) predloga o določitvi posledic kršitve dolžnosti predložitve informacij v skladu z veljavno nacionalno zakonodajo ni smiselna in lahko privede do različnih rešitev, zato jo je treba uskladiti.

5.4.11 Dražbe. Treba je pojasniti, da bodo obvezne dražbe, ki jih organizirajo javni organi, vedno izključene iz področja uporabe predloga, ki sicer vključuje pojma „dražba“ in „javna dražba“, vendar samo za primere, kadar trgovec takšne dražbe organizira prostovoljno.

5.5 Pogodbe na daljavo in pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov

Direktiva 85/577/EGS, ena od prvih evropskih zakonodajnih pobud na področju varstva potrošnikov, kaže na nižjo stopnjo izkrivljanja pri prenosu v nacionalno zakonodajo, ki je večinoma povezano z uporabo možnosti izključitve nekaterih vrst pogodb (pod določeno vrednostjo ali za določene vrste blaga) ali z razširitvijo varstva potrošnikov, kar omogoča klavzula o minimalnem usklajevanju (glej člen 8). Zato na splošno predvidena največja usklajenost ni problematična ter se je izkazala za uravnoteženo in pozitivno. Direktiva 85/577/EGS se uporablja samo, kadar potrošnik trgovca ni zaprosil za obisk na svojem domu ali delovnem mestu. Predlog za razširitev področja uporabe te direktive, da bi vključevala tudi zahtevane obiske, je sprejemljiv, če se poveča tudi število izjem iz člena 19(2). Na seznam pogodb, pri katerih se pravica do odstopa od pogodbe ne uporablja (kot na primer pri pogodbah na daljavo), je treba dodati naslednje:

a) storitve, katerih izvajanje se je z izrecnim predhodnim soglasjem potrošnika začelo pred iztekom odstopnega roka, in

b) dobavo blaga, izdelanega po podrobnem opisu ali osebnih željah potrošnika ali ki se lahko hitro pokvari ali mu poteče rok uporabe.

5.5.1.1 Če prva od teh izjem ne bi bila vključena v člen 19(2), bi lahko ponudniki storitev od potrošnikov, ki želijo, da bi bilo delo hitro opravljeno (na primer obnova kuhinje ali striženje las na domu), zahtevali, naj počakajo vsaj 14 dni. Če ne bi bila vključena druga izjema, bi lahko trgovec, ki izdeluje izdelke po meri (na primer kuhinjske elemente ali oblačila), zavrnil začetek pogodbenih del, dokler ne preteče najmanj 14 dni. V nasprotnem primeru bi potrošnik lahko odstopil od pogodbe in trgovcu pustil blago, ki ga slednji ne bi mogel prodati.

5.5.2 Čeprav pri pogodbah na daljavo primerjalna študija (14) ni ugotovila večjih neskladij pri prenosu Direktive 1997/7/ES, je treba omeniti, da so države članice uporabile možnosti in klavzulo o minimalnem usklajevanju za vzpostavitev ugodnejših režimov za potrošnike. Koristno bi bilo zagotoviti možnosti varstva potrošnikov pri prodaji na daljavo, ki vključuje tretje države.

5.5.3 Vendar pa je mogoče zaznati možne ovire na notranjem trgu, ki so povezane z različnimi seznami izjem ali različnimi zahtevami po informacijah, uvedenimi za trgovce.

5.5.4 EESO priznava, da obstajajo možnosti za izboljšanje, kar zadeva izbor izjem v zvezi z uporabo pravil, kot je vključitev blaga ali storitev z nižjo vrednostjo (15) ali blaga ali storitev, ki bi lahko bili vključeni iz zdravstvenih, higienskih ali varnostnih razlogov. To velja zlasti za varnost živil (glej člen 20(1)(d)), kjer je treba izrecno vključiti sklicevanje na člen 2 Uredbe (ES) 178/2002 (16). Kar zadeva izjemo za blago (in storitve) z nižjo vrednostjo, obstaja možnost za občutno povečanje zneska 60 EUR (v Direktivi 85/577/EGS).

5.5.5 V zvezi s pravico do odstopa od takšnih pogodb, za katero predlog predvideva en sam rok, 14 dni, EESO pozdravlja način, na katerega so ti roki izračunani. V skladu z zgoraj navedenim pa bi bilo treba ta pojem in učinke te pravice uskladiti.

5.5.6 EESO se sprašuje tudi o primernosti uvedbe pravila o odgovornosti potrošnika, ki ga določa člen 17(2) (v skladu s katerim je potrošnik odgovoren samo za kakršno koli zmanjšano vrednost blaga, ki je posledica ravnanja z blagom, ki ni nujno potrebno za ugotavljanje narave in delovanja blaga), saj meni, da bo to pri potrošnikih povzročilo negotovost in potencialne težave z dokazovanjem.

5.5.7 Brez poseganja v zelo potrebne izboljšave trenutno predlaganih pravil se EESO (17) strinja, da se predlagana največja uskladitev omeji samo na ti dve direktivi, s čimer bi zagotovili več možnosti za čezmejno opravljanje prodaje.

6. Nepošteni pogoji v pogodbah, sklenjenih s potrošniki

To vprašanje, ki ga trenutno ureja Direktiva 1993/13/EGS, je obravnavano v poglavju V in prilogah II in III. Vendar pa EESO meni – v skladu s študijami, ki jih je opravila Komisija – da to vprašanje ne bi smelo biti obravnavano v sedanjem predlogu in bi ga bilo treba umakniti, saj bi popolna uskladitev tega vprašanja glede na trenutno stanje prava Skupnosti neizogibno povzročila težave v nacionalnih pravnih sistemih različnih držav članic.

Če pa Komisija ne bo umaknila vseh pravil o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih s potrošniki, želi EESO podati naslednja stališča:

6.1.1.1 Kot je znano, gre za temeljni vidik pogodbenega prava, ki so ga pred sprejetjem direktive delno urejale države članice.

6.1.1.2 Primerjalna študija prenosa direktive v nacionalne zakonodaje kaže, da je velika večina držav članic uporabila klavzulo o minimalnem usklajevanju (člen 8), zato so njihova pravila za potrošnike ugodnejša od tistih, ki jih določa direktiva. Zaradi trenutnega stanja na tem področju se zdi popolna uskladitev tega vprašanja neprimerna (14).

6.1.1.3 Zato je treba upati, da bo predstavljeni predlog, ki poziva k dokončni razveljavitvi trenutno veljavne direktive, prenesen v nacionalne zakonodaje v največji možni meri in da bo obenem razjasnil nekatere dvoumnosti, ki so razdelile doktrino in sodno prakso.

6.1.1.4 To se seveda nanaša na odnos med načelom dobre vere in merilom neravnovesja pri izpolnjevanju obveznosti, ki ga določa člen 3(1) sedanje direktive in je skoraj nespremenjen v členu 32(1) predloga v zvezi s posledicami kršitve zahtev po preglednosti, ki so zdaj urejene v členu 31.

6.1.1.5 Kar zadeva področje uporabe, je treba omeniti uvedbo posebne omejitve v škodo potrošnikov. Medtem ko se obravnavani predlog nanaša samo na pogoje v pisnih pogodbah („ki so pripravljene vnaprej“, kot določa člen 30(1)), kar obvezuje države članice, da „se vzdržijo kakršnih koli predstavitvenih zahtev glede tega, kako so pogodbeni pogoji izraženi ali dani potrošniku na razpolago“, se sedanja direktiva uporablja tudi za ustne pogodbe (glej učinek člena 5 Direktive 93/13/EGS), kot velja tudi v nekaterih državah članicah.

6.1.1.6 EESO meni, da bi bila ohranitev sedanjega sistema skupaj z ustanovitvijo odbora in sistema za beleženje pogojev, za katere pristojni nacionalni organi menijo, da so nepošteni, zadovoljiv korak naprej na področju obveščanja o nepoštenih pogojih in izjemno koristna za trgovce, saj bi pomenila zmanjšanje stroškov usklajevanja, pa tudi za uporabnike zakona in potrošnike.

6.1.1.7 Vprašanje nepoštenih pogojev v pogodbah horizontalno zadeva vse pogodbe, sklenjene s potrošniki, pogosto pa tudi pogodbe, sklenjene med trgovci. EESO meni, da bo imel predlog Komisije s tega vidika zelo pomembne in negativne posledice za pogodbeno pravo na splošno in zlasti za varstvo potrošnikov v vseh državah članicah.

7. Nekateri vidiki prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij

7.1 EESO meni, da tega vprašanja ni primerno vključiti v direktivo, in predlaga, da se ga umakne iz predloga, saj nima nobene dodane vrednosti, potrošnikom pa ne zagotavlja višje ravni varstva.

7.2 Direktiva 1999/44/ES je državam članicam omogočila, da so sprejele ali ohranile v veljavi ukrepe za zagotavljanje večjega varstva potrošnikov, kar je privedlo do različnih nacionalnih predpisov.

7.3 Ta primer kaže na odsotnost kakršne koli večje težnje po prenosu (18), saj so vse države članice, brez izjeme, že pred tem sprejele predpise, ki se uporabljajo za vidike prodajnih pogodb za potrošniško blago, ki jih ureja direktiva.

7.4 V zvezi s prenosom tveganja (člen 23) je namen predloga razrešiti spore, povezane s pojmom dobave, zato določa, da je trgovec odgovoren potrošniku v trenutku, ko se tveganje prenese na potrošnika (člen 25), kar je mogoče obravnavati kot izboljšanje in napredek z vidika jasnosti.

7.5 EESO meni, da bi bila določitev enotnega roka za dobavo blaga neskladna, razen za nekatere vrste prodaje (na daljavo in zunaj poslovnih prostorov), saj člen 22 predloga direktive, v skladu s katerim mora trgovec dobaviti blago najpozneje v tridesetih dneh od dneva sklenitve pogodbe, ustvarja nesorazmerje.

7.6 Vendar pa predlog z odpravo možnosti držav članic, da določijo rok za domnevo o skladnosti z določbami sedanje direktive, in z določitvijo enotnega roka 6 mesecev zmanjšuje pravice potrošnikov, saj morajo slednji dokazovati obstoj napak, ki se pojavijo naknadno.

7.7 Tudi kar zadeva časovne roke in dokazno breme v zvezi z neskladnostjo, se bo, kakor je razvidno iz člena 28(4) in (5), s sprejetjem predloga direktive in s tem obvezne vložitve pritožbe kot pravila garancijski rok v vseh državah članicah, ki se niso odločile za ta mehanizem, v praksi skrajšal na ta rok za pritožbo.

8. Postopkovne pomanjkljivosti

8.1 Predlog vsebuje sklop postopkovnih pravil, kot sta dokazno breme in upravičenost do sproženja postopka, ki bi moral biti natančneje opredeljen, da bi se zagotovila skladnejša ureditev postopkov. Potreben je predpis v zvezi z možnostjo sprejetja previdnostnih ukrepov, ki zagotavlja združitev opustitvene tožbe z odškodninskim zahtevkom ali objavo sodb.

8.2 V zvezi s skupinskimi tožbami želi EESO opozoriti na nedavne izjave Odbora o tej zadevi (19).

V Bruslju, 16. julija 2009 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) UL C 241, 7.10.2002.

(2) UL C 256, 27.10.2007.

(3) UL C 175, 27.7.2007 in UL C 44, 16.2.2008.

(4) Glej opombo 2.

(5) Postopek pregleda je bil opisan v sporočilu „Evropsko pogodbeno pravo in sprememba pravnega reda Skupnosti: pot naprej“, COM(2004) 651 konč., UL C 14, 20.1.2005.

(6) Pripravljalna dela za oceno učinka pregleda pravnega reda o varstvu potrošnikov/analitično poročilo GP z dne 6.11.2007, ki so ga pripravili GHK/CIVIC Consulting/Bureau Van Dijk in je na voljo na spletni strani Evropske komisije.

(7) Glej COM(2007) 447 konč. z dne 25.7.2007: Drugo poročilo o napredku skupnega referenčnega okvira; glej tudi resolucijo Evropskega parlamenta o skupnem referenčnem okviru na področju evropskega pogodbenega prava z dne 3. septembra 2008. Resolucija Sveta 2863 z dne 18. aprila 2008, str. 18.

(8) Glej Posebno št. EB 298 (Varstvo potrošnikov na notranjem trgu – 2008); Flash EB št. 224 (Odnos podjetij do čezmejnega trgovanja in varstva potrošnikov – 2008); Flash EB št. 250 – Zaupanje v informacijsko družbo, iz maja 2009, ter Poročilo o čezmejnem elektronskem trgovanju v EU, SEC(2009) 283 konč. z dne 5.3.2009.

(9) Kot je navedeno v sodbi Sodišča Evropskih skupnosti z dne 23. aprila 2009 (združeni zadevi C-261/07 in C-299/07).

(10) Glej primera ustanovitve službe za varstvo potrošnikov, ki se je osamosvojila od drugih tematskih področij šele leta 1989, ali posvetovalnega odbora za potrošnike.

(11) Deljena pristojnost v evropski ustavi in v členu 169 Lizbonske pogodbe. Glej UL C 115/51, 9.5.2008.

(12) „Potrošnik“ je vsaka fizična oseba, ki deluje za namene, ki so zunaj njene trgovske, poslovne ali poklicne dejavnosti. Osnutek skupnega referenčnega okvira, skrajšana izdaja, december 2008.

(13) Avstrija, Belgija, Danska, Grčija, Finska, Švedska, Španija in Portugalska so na primer razširile pojem potrošnika.

(14) Glej zbornik s primerjalno analizo potrošniške zakonodaje „EC Consumer Law Compendium – Comparative Analysis“, ki ga je uredil prof. Hans Schulte-Nolke v sodelovanju z dr. Christianom Twingg-Flesnerjem in dr. Martinom Ebersom in ki je bil februarja 2008 pripravljen za Evropsko komisijo v okviru pogodbe o storitvah št. 17.020100/04/389299: „Annotated Compendium including a comparative analysis of the Community consumer aquis“.

(15) Glej čl. 3(1) Direktive 85/577/ES; možnost, ki jo je uporabilo 18 držav članic.

(16) Uredba (ES) št. 178/2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL L 31, 1.2.2002, str. 1).

(17) UL C 175, 27.7.2007 in UL C 162, 25.6.2008.

(18) Glej zbornik s primerjalno analizo potrošniške zakonodaje „EC Consumer Law Compendium – Comparative Analysis“, ki ga je uredil prof. Hans Schulte-Nolke v sodelovanju z dr. Christianom Twingg-Flesnerjem in dr. Martinom Ebersom in ki je bil februarja 2008 pripravljen za Evropsko komisijo v okviru pogodbe o storitvah št. 17.020100/04/389299: „Annotated Compendium including a comparative analysis of the Community consumer aquis“.

(19) UL C 162, 25.6.2008.