ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V čem je težava in zakaj je to težava na ravni EU?

Ocena direktiv o krvi ter o tkivih in celicah je pokazala, da pacienti, darovalci in otroci, rojeni iz darovanih jajčec, sperme ali zarodkov, niso v celoti zaščiteni pred tveganji, ki se jim je mogoče izogniti, saj zakonodaja ni sledila znanstvenim in epidemiološkim dosežkom, da se pristopi držav članic k nadzoru razlikujejo, kar povzroča ovire za čezmejno izmenjavo krvi, tkiv in celic, da pacienti nimajo polne koristi od inovativnih terapij, poleg tega so izpostavljeni motnjam v oskrbi s krvjo, tkivi in celicami. Nekaj nepotrebnih bremen je tudi zato, ker ni skupnih informacijskih sistemov.

Splošni cilj te pobude je zagotoviti visoko raven varovanja zdravja z zagotavljanjem varnega dostopa državljanov EU do zdravljenj s krvjo, tkivi in celicami. Ker bodo še naprej nastajale nove tehnologije ali tveganja, mora biti okvir primeren za prihodnje razmere, odporen in dovolj prožen, da se lahko prilagodi novim trendom ter še naprej zagotavlja izpolnjevanje ustreznih zahtev glede varnosti in kakovosti.

Ukrepi na ravni EU zagotavljajo okvir za čezmejno sodelovanje, ki temelji na skupnem sklopu pravil, zato so najprimernejši za učinkovito reševanje zgornjih vprašanj s strokovnim znanjem EU. Vzpostavitev visokih standardov kakovosti in varnosti za kri, tkiva in celice na ravni EU zagotavlja enako raven dostopa do varnega zdravljenja.
Splošna težava je, da se izguba biotske raznovrstnosti in degradacija ekosistemov nadaljujeta s skrb vzbujajočo hitrostjo. Kot je navedeno v evropskem zelenem dogovoru, jeto ena največjih groženj, s katerimi se bo EU soočala v naslednjih desetletjih, saj sta naša družba in gospodarstvo močno odvisna od koristi, ki jih zagotavljajo zdravi ekosistemi. Geopolitični razvoj v Evropi je poudaril potrebo po zaščiti varnosti in odpornosti prehranskih sistemov, poleg tega pa podnebne spremembe in izguba biotske raznovrstnosti dolgoročno močno ogrožajo kmetijsko produktivnost. Obnova narave deluje kot zavarovalna polica, ki zagotavlja dolgoročno trajnostnost in odpornost EU po številnih gospodarskih sektorjih. Vendar obnova ekosistemov po vsej EU doslej še zdaleč ni zadostovala za reševanje teh izzivov, degradacija ekosistemov pa se nadaljuje. Čeprav obstaja nekaj posebnih politik, ki prispevajo k obnovi ekosistemov, še vedno obstajajo številne pomanjkljivosti: premalo konkretnih ciljev v obstoječi zakonodaji, kot je direktiva o habitatih, dejstvo, da več ekosistemov (kot so gozdni in kmetijski ekosistemi) ni celovito zajetih z zakonodajo, in neučinkovitost prostovoljnih ciljev, ki so bili predhodno določeni. Na splošno poskusi do danes niso prinesli zadostne obnove v obsegu in na stopnji potrebnih prizadevanj.

Konkretni cilj je obnoviti degradirane ekosisteme povsod v EU (npr. mokrišča, gozdovi, morski in kmetijski ekosistemi, reke in jezera ter aluvialni habitati), zlasti tiste, ki imajo največji potencial za zajemanje in shranjevanje ogljika, ter preprečiti in zmanjšati vpliv naravnih nesreč. To bi moralo pomagati zagotoviti trend okrevanja evropske biotske raznovrstnosti do leta 2030 in vzpostavitev ukrepov za obnovo do leta 2050 za vse ekosisteme EU, ki jih je treba obnoviti. Odgovornosti za doseganje cilja bodo na ravni EU in ravni držav članic. Operativni cilji so: (a) določiti pravno zavezujoče cilje za obnovo ekosistemov in ohranjanje njihovega dobrega stanja, pri tem pa dopolnjevati obstoječe pravne instrumente; in (b) vzpostaviti učinkovit okvir izvajanja, v katerem bodo države članice razvile nacionalne načrte za obnovo glede tega, kako doseči cilje, ti načrti pa bodo vsebovali opis ocene stanja, načrtovanja obnove, poročanja in financiranja. Komisija bo načrte pregledala in redno ocenjevala napredek.
Splošne težave so: 1) pomanjkanje skladnosti in oslabljena relevantnost Direktive zaradi prekrivanja s posebno zakonodajo za posamezne produkte in horizontalno zakonodajo; 2) potrošniki, ki uporabljajo finančne storitve prek sredstev komuniciranja na daljavo, niso zadostno zaščiteni in trpijo škodo (omejena ozaveščenost glede ključnih elementov in stroškov nekaterih finančnih storitev, neizkoriščeno uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe, nove tržne prakse, ki izkoriščajo vedenjske vzorce potrošnikov); in 3) konkurenčnost enotnega trga za finančne storitve, ki se prodajajo prek sredstev komuniciranja na daljavo, ni bila v celoti dosežena.

Vzroki teh težav so: regulativni okvir, ki ne zagotavlja pravne varnosti; vedenjska pristranskost, ki jo ponudniki finančnih storitev izkoriščajo; ter ovire za morebitno povečanje čezmejnega zagotavljanja finančnih produktov. Posledice, ki jih zaradi teh težav trpijo potrošniki, so: škoda, če kupijo nezadovoljiv produkt; pomanjkanje zadostnega zaupanja kot podlage za uporabo finančne storitve v državi EU, kjer je potrošnik doma, in/ali državi na drugi strani meje; in posledično izguba blaginje. Posledice za podjetja so: neenaki konkurenčni pogoji; dodatni stroški usklajevanja in izguba blaginje zaradi neizkoriščanja potenciala enotnega trga. Če se ne sprejmejo nobeni ukrepi, bo tako stanje še trajalo.
1.Uvod

Leta 2020 se je močno povečalo število pomembnih incidentov, ki so prizadeli institucije, organe in agencije Unije ter so jih izvedli akterji naprednih trajnih groženj. To dokazujejo številni forenzični posnetki, ki jih je CERT-EU analiziral v letu 2020 in so se v primerjavi z letom 2019 več kot potrojili, število pomembnih incidentov pa se je od leta 2018 povečalo za več kot desetkrat.

Vendar so zmogljivosti za kibernetsko varnost in poraba za varnost IT v institucijah, organih in agencijah Unije v nekaterih primerih izjemno neenake, zaradi česar se ravni zrelosti kibernetske varnosti med institucijami, organi in agencijami Unije zelo razlikujejo. Poleg tega analiza groženj in statistični podatki o varnostnih incidentih IT kažejo, da se bo izpostavljenost institucij, organov in agencij Unije kibernetskim grožnjam le še povečevala.

2.Cilji

Opredeljene pomanjkljivosti na koncu vodijo do nezadostne ravni kibernetske odpornosti v institucijah, organih in agencijah Unije, razdrobljenih virov za varnost IT in neuravnoteženega odnosa do varnosti IT.

Cilj zakonodajnega akta bi bil zagotoviti ukrepe za visoko skupno raven kibernetske varnosti v institucijah, organih in agencijah Unije. To bi spodbudilo in zagotovilo, da bo zrelost kibernetske varnosti sledila vse večji digitalizaciji institucij, organov in agencij Unije.

3.Medinstitucionalni odbor za kibernetsko varnost in okvir za kibernetsko varnost

Predlog za Medinstitucionalni odbor za kibernetsko varnost in okvir za kibernetsko varnost bo uvedel ukrepe za visoko skupno raven kibernetske varnosti v institucijah, organih in agencijah Unije, omogočil uskladitev z okvirom, ki obravnava kibernetske grožnje vseh institucij, organov in agencij Unije, ter vzpostavil spremljanje in poročanje Medinstitucionalnemu odboru za kibernetsko varnost.

Predlog posodablja namen in naloge CERT-EU glede na spremenjeno in večjo digitalizacijo institucij, organov in agencij Unije v zadnjih letih ter razvijajoče se okolje kibernetskih groženj.

Za države članice ali državljane EU ni neposrednega vpliva ali proračunskih posledic.

Pravna podlaga za Uredbo je člen 298 Pogodbe o delovanju Evropske unije, ki določa, da institucije, organe, urade in agencije Unije pri izvajanju njihovih nalog podpira odprta, učinkovita in neodvisna evropska uprava.

Ta predlog temelji na strategiji EU za varnostno unijo (COM(2020) 605 final) in strategiji EU za kibernetsko varnost v digitalnem desetletju (JOIN(2020) 18 final).

4.Sklepna ugotovitev

Medinstitucionalni odbor za kibernetsko varnost in okvir za kibernetsko varnost uresničujeta večino predvidenih ciljev razmeroma uspešno in učinkovito ter skladno z drugimi politikami Unije, in sicer z najširšo podporo deležnikov. Ta izbrana rešitev je glede na prevladujoče pravne omejitve, v okviru katerih delujemo, najustreznejša, poleg tega pa enak pristop za vse ne bi bil ustrezen glede na sedanjo raznovrstno zrelost institucij, organov in agencij Unije ter razlike v tehnološkem tveganju in kompleksnosti, s katerimi se soočajo.
Deležniki so izrazili široko podporo razvoju zanesljivega standarda za spremljanje emisij metana v energetskem sektorju, poročanje o njih in njihovo preverjanje. V okviru odprtega javnega posvetovanja je bila v 78 % odgovorov izražena podpora temu, da del predloga glede spremljanja, poročanja in preverjanja (SPP) za nafto in plin temelji na metodologiji partnerstva za metan na področju nafte in plina, kar podpirajo tudi vsa trgovinska združenja EU za nafto in plin. Vključitev premoga v uredbo o SPP ima zelo veliko podporo (96 % odgovorov v okviru odprtega javnega posvetovanja), med drugim jo podpira tudi premogovništvo.

Široke podpore so deležni zakonodajni ukrepi za zmanjšanje emisij v sektorjih nafte, zemeljskega plina in premoga. Vsa združenja naftne in plinske industrije, ki so sodelovala v odprtem javnem posvetovanju, so izrazila podporo temu, da se v zakonodajo EU uvede obveznost ugotavljanja in odpravljanja uhajanja, tako obveznost pa močno podpirajo tudi nevladne organizacije. Vse nevladne organizacije in predstavniki industrije, ki so sodelovali v odprtem javnem posvetovanju, menijo, da je mogoče postopno odpraviti rutinsko izpuščanje in sežig na bakli, povezana z energijo, proizvedeno in porabljeno v EU. Kar zadeva vključitev blažilnih ukrepov za premogovniški metan, je bila na javnem posvetovanju tej možnosti izražena močna in široka podpora (80 % odgovorov).

92 % sodelujočih v odprtem javnem posvetovanju podpira zakonodajo EU o emisijah metana v energetskem sektorju, ki bi zajemala vso nafto in plin, ki vstopata na trg EU. Natančneje, 96 % sodelujočih podpira razvoj orodja za preglednost v zvezi z metanom na ravni EU in mednarodni ravni. 72 % sodelujočih meni, da bi bilo treba obveznosti z zakonodajo EU o emisijah metana v energetskem sektorju razširiti na podjetja, ki v EU uvažajo energijo iz fosilnih virov / podjetja, ki energijo iz fosilnih virov izvažajo v EU, 65 % pa jih meni, da je mogoče enake obveznosti glede spremljanja, poročanja in preverjanja, ugotavljanja in odpravljanja uhajanja ter izpuščanja in sežiga na bakli naložiti vsem akterjem v vrednostni verigi nafte in plina za nafto in plin, ki se porabita v EU, med drugim akterjem iz tretjih držav.
Schengensko območje je območje brez nadzora na notranjih mejah med državami članicami, na katerem je zagotovljen prost pretok oseb in blaga. Evropejci cenijo schengensko območje, zlasti prednosti, ki jih prinaša za trgovino, in odsotnost preverjanja potnih listov pri prehajanju notranjih meja, kar olajšuje potovanja. Schengensko območje je ključnega pomena za delovanje enotnega trga. Njegova ustanovitev je Evropejcem prinesla znatne družbene in gospodarske koristi ter pomagala pri razvoju čezmejnih regij. V zadnjih šestih letih je bilo schengensko območje nenehoma izpostavljeno številnim izzivom: izredni migracijski pritisk leta 2015, teroristični napadi in nazadnje COVID-19. V odgovor so se nekatere države članice odločile, da ponovno uvedejo mejne kontrole na svojih notranjih mejah. Čeprav so bile take odločitve najprej odziv na jasno prepoznavne dogodke, se zdaj pogosto zdi, da so postale stalni previdnostni ukrep. V nekaterih primerih je bila odločitev o ponovni uvedbi mejnih kontrol sprejeta kot ukrep „prve pomoči“ in ne kot zadnja možnost, kar bi morala biti. Poleg tega so države članice ukrepe, dogovorjene za zaščito zunanjih meja v zvezi s COVID-19, uporabljale neusklajeno, kar je spodkopavalo zaupanje med državami članicami in vplivalo na verodostojnost schengenskega območja v odnosu do tretjih držav. Ocena učinka ne obravnava instrumentalizacije migrantov brez urejenega statusa, ki se je pojavila poleti na kopenskih mejah z Belorusijo, tj. po zaključku dela v zvezi s tem dokumentom.
Izhodišče (možnost 0) je obstoječi zakonodajni okvir podnebne in energetske politike do leta 2030, in sicer predhodno dogovorjen podnebni in energetski cilj 40-odstotnega zmanjšanja emisij toplogrednih plinov do leta 2030 ter glavna orodja politike za njegovo uresničitev.

Pri možnosti 1 bi se najnižje stopnje indeksirale in davčna osnova delno razširila, struktura pa bi ostala bistveno nespremenjena. Letalski in pomorski sektor znotraj EU bi se vključila v področje uporabe z najnižjo stopnjo nič in odpravo sedanjih davčnih oprostitev.

Možnost 2 uvaja sistem poenostavljenih stopenj. Najnižje stopnje bi se indeksirale in temeljile na energijski vsebnosti, uporabljalo pa bi se prehodno obdobje (10 let za možnost 2a in krajše obdobje do leta 2030 za možnost 2b). Ta možnost se osredotoča na energijsko vsebnost z višjo ravnjo obdavčitve (večinoma za goriva za ogrevanje) in razširitev davčne osnove na lete in plovbo znotraj EU, ki bi bili vključeni v področje uporabe Direktive z najnižjimi stopnjami, ki bi se linearno zviševale v prehodnem obdobju 10 let. Možnost 2c uvaja nov element stopenj, ki poleg lastnosti možnosti 2a upošteva emisije onesnaževal zraka.

Možnost 3 uvaja element vsebnosti ogljika za sektorje, ki trenutno niso vključeni v sistem ETS. Tudi pri tej možnosti sta se, kot pri možnosti 2, preučili dve prehodni obdobji (10 let in obdobje do leta 2030). Pri tej možnosti je prav tako preučena uvedba elementa onesnaževanja.

Glede na to, da bi bilo treba sistem ETS razširiti na emisije iz prometa in stavb, da bi se izognili dvojni obdavčitvi, se možnost 2a šteje za prednostno možnost.

Dobro umerjena razširitev sistema ETS na cestni promet, pomorski promet in plovbo po celinskih plovnih poteh ter stavbe bi, skupaj z možnostjo 2 za pregled direktive o obdavčitvi energije, lahko pripomogla k doseganju ambicioznega podnebnega cilja EU, tj. 55-odstotnega zmanjšanja emisij, hkrati pa omogočila uresničitev preostalih ciljev s pregledom direktive o obdavčitvi energije.
Obravnavanih je bilo več zakonodajnih in nezakonodajnih možnosti. Nekatere možnosti so bile zavrnjene že v zgodnji fazi. Ustanovitev ločenega pravnega subjekta je bila opuščena, saj bi bila nesorazmerna v primerjavi z omejenimi nalogami, ki bi bile dodeljene subjektu. Poleg tega je bila opuščena tudi uporaba ali razvoj alternativnega sistema, in sicer predvsem zato, ker se je sedanja rešitev e-CODEX izkazala za zelo uspešno in učinkovito v postopkih, pri katerih se že uporablja, in je razumno pričakovati donos od 24 milijonov EUR, vloženih v vzpostavitev sistema e-CODEX. Prav tako bi komercialna rešitev sprožila vprašanja v zvezi z dolgoročno trajnostnostjo ter zaupnostjo in celovitostjo izmenjanih podatkov, saj bi lahko imel lastnik rešitve teoretično dostop do podatkov, prenesenih z uporabo njegove rešitve. Prenos sistema e-CODEX na državo članico ali konzorcij držav članic ni bil mogoč, saj so države članice to možnost jasno zavrnile. Kot je navedeno v več sklepih Sveta, se zavzemajo za to, da bi nadaljnje razvojno vzdrževanje sistema e-CODEX zagotavljala agencija eu-LISA.

Pod temi pogoji sta bili v primerjavi z osnovnim scenarijem, tj. da se ne zagotovi stalno vzdrževanje, kar bi privedlo do prenehanja delovanja sistema e-CODEX, ocenjeni dve možnosti. Kot najprimernejša od njiju je bila ocenjena predaja sistema e-CODEX agenciji. Alternativna možnost, tj. da vzdrževanje sistema e-CODEX zagotovi Komisija, je bila ocenjena kot manj ugodna, saj bi bilo težje zagotoviti vključenost držav članic v upravljanje sistema, kar je po njihovem mnenju pomembno za zagotavljanje neodvisnosti sodstva. Agencija bi lahko bila tudi prožnejša rešitev, ki bi omogočala boljše upoštevanje prispevkov deležnikov. Med obstoječimi agencijami je Agencija Evropske unije za operativno upravljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (eu-LISA) edina z ustreznimi izkušnjami pri upravljanju obsežnih informacijskih sistemov, zato bi bilo treba nalogo upravljanja sistema e-CODEX dodeliti njej. Da se omogoči sprejetje pravne podlage za e-CODEX in zagotovi ustrezen postopek predaje, bi moral v obdobju 2021–2023 e-CODEX še naprej vzdrževati sedanji konzorcij držav članic ali nov subjekt.
Upoštevale so se tri zakonodajne možnosti kumulativne narave, samoregulativni pristop pa je bil zgodaj opuščen. Nezakonodajne možnosti politike se niso upoštevale. Možnosti so: 1) splošna uporaba razvitih in široko dostopnih varnostnih elementov; 2) uvedba široko dostopnih in redkeje dostopnih varnostnih elementov kot standardne opreme; 3) uvedba celovitega sklopa varnostnih elementov, ki spodbujajo inovacije. Vse možnosti politike upoštevajo različne dele zakonodaje v zvezi z varnostjo vozil, pri čemer vsaka pokriva posebno varnostno vprašanje, in sicer možnost 1 obravnava najmanj, možnost 3 pa največ varnostnih področij in vprašanj. Prva možnost na splošno pokriva učinkovite ukrepe in tehnologije, ki so že široko dostopni pri številnih najpogostejših tipih avtomobilov. Druga možnost poleg tega posebej poudarja potencialne tehnologije, ki od proizvajalcev zahtevajo, da nekoliko presežejo trenutno ponudbo na trgu na ravni vozil, ki niso vozila vstopnega razreda. Najustreznejša izbira za vse kategorije je možnost 3. Ta možnost bo predvidoma preprečila največje število smrtnih žrtev in hudih poškodb potnikov v vozilu, pešcev in kolesarjev, po splošno sprejemljivih stroških. Zagotavlja tudi dosleden in nediskriminativen pristop k vsem kategorijam vozil.
Težava, ki jo ta pobuda obravnava, je pomanjkanje pravne varnosti glede vprašanja, katero nacionalno pravo določa lastniške učinke čezmejnih odstopov terjatev in poslov z vrednostnimi papirji. Ker se lahko v čezmejnih primerih uporablja nacionalno pravo več držav, mora biti udeležencem na trgu jasno, katerega od teh morajo upoštevati, da si zagotovijo pridobitev pravnega naslova nad terjatvijo ali vrednostnim papirjem.

Trenutno glede lastniških učinkov odstopa terjatev ni na ravni EU nobenih kolizijskih pravil, kolizijska pravila držav članic pa so neskladna in nejasna. V zvezi z vrednostnimi papirji so kolizijska pravila glede lastniških učinkov poslov z vrednostnimi papirji določena v direktivi o finančnem zavarovanju, direktivi o dokončnosti poravnave in direktivi o prenehanju. Te določbe so si med seboj podobne, saj vse določajo pravo, ki se uporablja, glede na kraj, kjer se nahaja ustrezni register ali račun vrednostnih papirjev. Vendar se v podrobnostih razlikujejo, pravila pa niso enako ubesedena in se po EU različno uporabljajo.

Sedanje pomanjkanje pravne varnosti povzroča pravno tveganje pri čezmejnih poslih. Če udeleženci na trgu tega tveganja ne poznajo ali se zanj ne zmenijo, se lahko soočijo z nepričakovanimi izgubami; če se odločijo tveganje zmanjšati tako, da poiščejo posebne pravne nasvete, jim bodo nastali višji transakcijski stroški; če jih pravno tveganje odvrne in se odločijo, da se mu bodo izognili, lahko izpustijo poslovne priložnosti in zmanjšajo povezovanje trgov.

Odstop terjatev je pravni mehanizem, ki ga podjetja uporabljajo za dostopanje do financiranja. Terjatve se za namen pridobitve posojil odstopajo pri faktoringu in listinjenju ter kot zavarovanje. Tržni obseg faktoringa je v letu 2015 po ocenah znašal 1 557 milijard EUR, približno 25 % transakcij na finančnem trgu, ki jih financira Eurosistem, je zavarovanih s kreditnimi terjatvami kot premoženjem, kar znaša približno 520 milijard EUR, tržni obseg izdaje listinjenih vrednostnih papirjev pa je bil v letu 2016 v EU 237,6 milijarde EUR. Po ocenah je bilo v letu 2015 opravljenih za 440 bilijonov EUR čezmejnih poslov z vrednostnimi papirji.

Deležniki, na katere pravno tveganje pri čezmejnih poslih s terjatvami in vrednostnimi papirji neposredno vpliva, so finančne institucije (kot so banke, ki se ukvarjajo s posojanjem, faktoringom, zavarovanjem s premoženjem in listinjenjem), finančni posredniki, ki poslujejo z vrednostnimi papirji in terjatvami, končni vlagatelji (skladi, mali vlagatelji) ter posojilojemalci (male neprofesionalne stranke in podjetja, vključno z MSP).
EU kljub dosedanjim prizadevanjem in naložbam nima najbolj zmogljivih superračunalnikov, obstoječi pa so odvisni od neevropske tehnologije. Razpoložljivi računski čas ne more zadovoljiti naraščajočega povpraševanja. Za zapolnitev te vrzeli morajo evropski znanstveniki in industrija svoje podatke obdelovati zunaj EU. To lahko povzroči težave v zvezi z zasebnostjo, varstvom podatkov, poslovnimi skrivnostmi in lastništvom podatkov, zlasti na občutljivih področjih.

Čeprav so stroški za večino akterjev na trgu, vključno z nacionalnimi vladami v Evropi, postali previsoki, države članice ne usklajujejo svojih naložbenih strategij za visokozmogljivo računalništvo (HPC) in ne združujejo virov. Evropa v primerjavi s svojimi konkurenti v Združenih državah Amerike, na Kitajskem in Japonskem očitno premalo vlaga v visokozmogljivo računalništvo, saj vrzel v financiranju znaša 500–750 milijonov EUR na leto.

Evropska dobavna veriga za visokozmogljvo računalniško tehnologijo je šibka, integracija evropskih tehnologij v delujoče visokozmogljive računalniške stroje pa ostaja zanemarljiva. Če ni jasnih možnosti za vodilni trg in prodajo računalnika v merilu eksa javnemu sektorju, evropski dobavitelji ne bodo tvegali in sami razvili teh računalnikov.

Brez potrebnih ukrepov za zagotovitev razvoja celotnega ekosistema visokozmogljivega računalništva (od tehnoloških komponent do sistemov in računalnikov ter aplikacij, znanj in spretnosti) ter usklajevanja in združevanja naložb v vrhunske visokozmogljive računalniške infrastrukture , ki temeljijo na tehnologijah EU, se pričakujejo dolgoročni negativni učinki ne samo na digitalno gospodarstvo, ampak tudi na neodvisnost Evrope ter vodilni položaj njene znanosti in industrije.