o uporabi Direktive 2014/50/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o minimalnih zahtevah za povečanje mobilnosti delavcev med državami članicami z izboljšanjem pridobivanja in ohranjanja pravic iz dodatnega pokojninskega zavarovanja

Poročilo temelji predvsem na ukrepih, o katerih so države članice obvestile Komisijo v skladu s členom 8 Direktive. Sklici na nacionalne zakone, s katerimi se Direktiva prenaša v nacionalno zakonodajo, so na voljo na spletišču Eur-Lex. Za to poročilo so bile uporabljene informacije o uporabi Direktive, kot so jih države članice sporočile na podlagi člena 9 Direktive. Komisija je uporabila tudi informacije, ki jih je zbrala njena mreža pravnih strokovnjakov za prosto gibanje delavcev in koordinacijo socialne varnosti. Komisija se je posvetovala tudi s člani Svetovalnega odbora za prosto gibanje delavcev, tako da jim je poslala podroben vprašalnik (v nadaljnjem besedilu: vprašalnik) in nato osnutek poročila. Prav tako pa je od članov Strokovnega odbora za prosto gibanje delavcev zahtevala pojasnila o ukrepih za prenos.

V skladu s členom 9(1) Direktive so morale države članice Komisiji do 21. maja 2019 sporočiti vse razpoložljive informacije v zvezi z uporabo Direktive.

Direktiva je začela veljati 20. maja 2014, države članice pa so jo morale prenesti v nacionalno zakonodajo do 21. maja 2018. To razmeroma dolgo obdobje za prenos je bilo določeno, da bi imele države članice zanj dovolj časa, kar se je štelo za potrebno zaradi kompleksnosti predmeta urejanja in raznolike narave sistemov dodatnega pokojninskega zavarovanja v posameznih državah članicah.

Direktiva določa najdaljšo čakalno dobo, tj. obdobje, po katerem se lahko delavec vključi v sistem pokojninskega zavarovanja, in najdaljšo dobo pridobivanja pravic, tj. obdobje aktivne vključenosti v sistem, po katerem se lahko uveljavlja upravičenost do zbranih pravic iz dodatnega pokojninskega zavarovanja, ter starostno omejitev za pridobitev pravic;

Cilj Direktive je spodbujati mobilnost delavcev z zmanjšanjem ovir, ki so nastale zaradi določenih pravil v zvezi s sistemi dodatnega pokojninskega zavarovanja, ki temeljijo na delovnem razmerju. V številnih državah članicah so dodatne pokojnine čedalje bolj pomembne kot sredstvo za zagotovitev življenjskega standarda ljudi v starosti. Zato je pomembno, da se uvedejo nekatere minimalne zahteve za pridobivanje in ohranjanje pokojninskih pravic, da se zmanjšajo ovire za prosto gibanje delavcev med državami članicami.

Direktiva 2014/50/EU o minimalnih zahtevah za povečanje mobilnosti delavcev med državami članicami z izboljšanjem pridobivanja in ohranjanja pravic iz dodatnega pokojninskega zavarovanja (direktiva o dodatnih pokojninah , v nadaljnjem besedilu: Direktiva) je bila sprejeta 16. aprila 2014. Šteje se lahko za drugi korak pri odpravljanju ovir za prosto gibanje, povezanih z dodatnimi pokojninami, in dodatnem olajševanju mobilnosti delavcev med državami članicami.

Direktiva Sveta 98/49/ES o zaščiti pravic iz dodatnega pokojninskega zavarovanja zaposlenih in samozaposlenih oseb, ki se gibljejo v Skupnosti, določa nekatere pravice zavarovancev sistemov dodatnega pokojninskega zavarovanja ter pomeni prvi korak pri odpravljanju ovir za prosto gibanje, povezanih z dodatnimi pokojninami, ki niso zajete z zgoraj navedenima uredbama EU o koordinaciji. V skladu s to direktivo se morajo pridobljene pokojninske pravice osebe, ki zaradi selitve v drugo državo članico preneha plačevati prispevke v sistem dodatnega pokojninskega zavarovanja, ohraniti v enakem obsegu kot za osebo, ki ostane v isti državi članici, vendar prav tako ne plačuje več prispevkov v sistem pokojninskega zavarovanja. Upravičenci sistema dodatnega pokojninskega zavarovanja imajo pravico do prejemanja dajatev v vsaki državi članici.

EU je za varstvo pravic oseb, ki uresničujejo svojo pravico do prostega gibanja, v zelo zgodnji fazi na podlagi člena 48 PDEU sprejela ukrepe za varstvo pravic socialne varnosti delavcev, ki se gibljejo v Evropski uniji, in njihovih družinskih članov s tako imenovanima uredbama o koordinaciji sistemov socialne varnosti . Vendar se ti uredbi načeloma nanašata samo na sisteme obveznega pokojninskega zavarovanja in se ne uporabljata za sisteme dodatnega pokojninskega zavarovanja . Zato je bilo nujno treba sprejeti specifična pravila v zvezi s pravicami iz dodatnega pokojninskega zavarovanja.

Bistven element olajševanja prostega gibanja delavcev je ohranjanje njihovih pravic socialne varnosti, med katerimi so pokojnine. Socialna zaščita delavcev v zvezi s pokojninami je zagotovljena z zakonsko predpisanimi sistemi socialne varnosti, skupaj s sistemi dodatnega pokojninskega zavarovanja, ki temeljijo na pogodbi o zaposlitvi. Za to so primarno pristojni nacionalni sistemi socialne varnosti.

Prosto gibanje delavcev je temeljna svoboščina državljanov Evropske unije in eden od stebrov notranjega trga. Zapisana je v členu 45 Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: PDEU). Ta pravica je bila nadalje razvita s sekundarno zakonodajo, zlasti z Uredbo (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji. Nadalje je bila razvita tudi s sodno prakso Sodišča Evropske unije.

Polovica držav članic se je odločila za tako razširitev uporabe pravil Direktive tudi na povsem notranje položaje. Pristopi teh držav so različni: nekatere so navedle, da se zakonodaja uporablja tudi za povsem notranje položaje, v nekaterih je taka uporaba implicitna, saj njihova nacionalna zakonodaja ne razlikuje med notranjimi in čezmejnimi položaji, nekatere države pa so se odločile za uporabo podobnih pravil za notranje položaje.

V nasprotju z Direktivo 98/49/ES, ki se uporablja za delavce in samozaposlene, se Direktiva nanaša le na delavce (glej člen 1 in člen 3(b)).

Večina držav je upoštevala to pravilo, nekatere pa ga niso. Na Poljskem je zakon za prenos začel veljati pozneje (7. junija 2018), vendar brez retroaktivnega učinka. Na Švedskem se je pravilo o časovnem okviru na splošno sicer upoštevalo, vendar se v zvezi z izračunom mirujočih pokojninskih pravic preživelih družinskih članov upoštevajo samo pravice po 1. juniju 2018. V Franciji je zakon za prenos začel veljati 5. julija 2019, vendar ni imel retroaktivnega učinka. Od 5. julija 2019 se uporablja za sisteme, vzpostavljene po 5. juliju 2019, medtem ko se v zvezi s sistemom, ki je obstajal že pred tem datumom, določbe za prenos uporabljajo samo za pravice, ki ustrezajo obdobjem zaposlitve po 1. januarju 2020. V Romuniji je bil zakon za prenos Direktive sprejet 8. julija 2019 in nima retroaktivnega učinka.

Vse države članice so prenesle Direktivo z zakoni. Tri države članice so menile, da je bila njihova veljavna zakonodaja že popolnoma v skladu z določbami Direktive. Nobena država članica ni navedla, da je določbe Direktive izvedla s kolektivnimi pogodbami.

Kar zadeva način prenosa Direktive v nacionalno zakonodajo, so lahko države članice v skladu s členom 8(1) Direktive bodisi neposredno prenesle določbe Direktive v nacionalno zakonodajo in druge predpise bodisi zagotovile, da socialni partnerji s sporazumom uvedejo potrebne določbe. V primeru prenosa na podlagi kolektivnih pogodb so morale države članice z ustreznimi zakonodajnimi določbami in drugimi predpisi zagotoviti, da vsi delavci pridobijo celotno zaščito, ki jo določa Direktiva. V aktu za prenos v nacionalno zakonodajo ali uradni objavi je bilo treba navesti sklic na Direktivo.

Komisija je julija 2018 začela postopke za ugotavljanje kršitev zoper deset držav članic, ki do takrat še niso priglasile popolnega prenosa Direktive v nacionalno zakonodajo. Komisija je januarja 2019 nadaljevala postopke za ugotavljanje kršitev zoper štiri države članice. Do septembra 2019 so vse države članice priglasile popoln prenos. Postopki za ugotavljanje kršitev so bili zato zaključeni.

Vendar je do roka za prenos v nacionalno zakonodajo le deset držav članic priglasilo ukrepe za prenos in navedlo, da je bila Direktiva v celoti prenesena.

O Direktivi se je razpravljalo na več sestankih navedenih odborov med letoma 2016 in 2018, da bi se državam članicam pomagalo pri prenosu in izvajanju.

V skladu s členom 8 Direktive so morale države članice prenesti Direktivo v nacionalno zakonodajo do 21. maja 2018.

Triletno dobo v skladu z omejitvijo iz Direktive uporablja 16 držav članic (AT, CY, CZ, DK, EE, FR, EL, ES, FI, HU, LU, MT, PL, PT, RO, SE), medtem ko so v šestih državah članicah dovoljene samo veliko krajše čakalne dobe: BG (šest mesecev), IE (eno leto), LT (eno leto), SI (eno leto), SK (eno leto), UK (trije meseci). Čakalna doba ni dovoljena v petih državah članicah (HR, BE, DE, IT, NL). Ena država članica (AT) uporablja štiriletno čakalno dobo za specifično kategorijo delavcev (delavce, zaposlene pri agenciji za zagotavljanje začasnega dela). Ena država članica (LV) nima pravil v zvezi s čakalno dobo, na podlagi zakonodaje, ki so jo sporočili organi LV, pa ni mogoče sklepati, da čakalna doba ni dovoljena. Pravzaprav se na podlagi zakonodaje zdi, da je mogoče opredeliti čakalno dobo za vsak pokojninski načrt, torej bi lahko presegala omejitev na tri leta. Zdi se, da zadnjenavedene določbe AT in LV niso v skladu z določbami Direktive.

Le omejeno število držav članic sploh ne dovoljuje čakalne dobe, dobe pridobivanja pravic ali starosti za pridobitev pravic. Po sprejetju Direktive se je ena država članica (Belgija) odločila, da bo pravice delavcev okrepila še bolj, kot so bile v skladu z omejitvami iz Direktive, ter je odpravila možnost določitve čakalne dobe, dobe pridobivanja pravic in starosti za pridobitev pravic.

V skladu s členom 4(1) Direktive čakalna doba in doba pridobivanja pravic skupaj ne smeta biti daljši od treh let. Tako se pokojninske pravice nepreklicno pridobijo najpozneje po treh letih delovnega razmerja.

Ob upoštevanju nacionalnih ukrepov za prenos je mogoče sklepati, da ukrepi za prenos vseh držav članic zajemajo področje uporabe Direktive. Zakonodaja večine držav članic se uporablja za vse sisteme dodatnega (poklicnega) pokojninskega zavarovanja, kot so opredeljeni v členu 3 ter niso izvzeti na podlagi člena 2(1) in (2). Nekatere države članice v svoji zakonodaji niso določile področja uporabe. Vendar je na podlagi besedila navedene zakonodaje mogoče sklepati, da so bila pravila o stvarnem področju uporabe Direktive upoštevana.

V členu 3(b) je opredeljen pojem „sistem dodatnega pokojninskega zavarovanja“. V Direktivi sistem dodatnega pokojninskega zavarovanja pomeni „kateri koli sistem dodatne starostne pokojnine, vzpostavljen v skladu z nacionalnim pravom in prakso, ki temelji na delovnem razmerju in je namenjen zagotavljanju dodatne pokojnine za zaposlene osebe“. Dodatno pojasnilo vsebuje uvodna izjava 11, v kateri je navedeno, da bi se morala „[D]irektiva […] uporabljati za vse sisteme dodatnega pokojninskega zavarovanja, vzpostavljene v skladu z nacionalnim pravom in prakso, ki delavcem nudijo dodatno pokojnino, kot so pogodbe skupinskega zavarovanja, dokladni sistemi, dogovorjeni v eni ali več panogah ali sektorjih, naložbeni sistemi ali pokojninske obljube, zajamčene s knjigovodskimi rezervacijami, ali katera koli skupinska ali druga primerljiva ureditev.“

Stvarno področje uporabe Direktive je določeno v členih 2 in 3 Direktive. V skladu s členom 2 se Direktiva uporablja za sisteme dodatnega pokojninskega zavarovanja, razen za sisteme, ki so v njej izčrpno našteti ali navedeni s sklicem.

·sistemi poklicnega pokojninskega zavarovanja so sistemi, ki so povezani z delovnim razmerjem ali poklicno dejavnostjo. Vzpostavi jih lahko en delodajalec, panožno združenje ali socialni partner ali jih skupaj vzpostavi več delodajalcev, panožnih združenj ali socialnih partnerjev;

Triletno dobo v skladu z omejitvijo iz Direktive uporablja 16 držav članic (AT, CY, CZ, DE, DK, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LU, MT, PT, RO, SE), medtem ko je v treh državah članicah dovoljena krajša doba pridobivanja pravic: IE (dve leti), LT (dve leti), UK (dve leti). Doba pridobivanja pravic ni dovoljena v osmih državah članicah (HR, BE, BG, EE, NL, PL, SI, SK). Ena država članica (LV) nima pravil v zvezi z dobo pridobivanja pravic. Ker ni mogoče ugotoviti, da taka doba ni dovoljena, zakonodaja morda ni skladna z določbami Direktive.

Nemčija je že leta 2001 skrajšala dobe pridobivanja pravic z desetih let na pet, znižala pa je tudi starost za pridobitev pravic, ki je bila določena na 30 let. Zaradi prenosa Direktive v nacionalno pravo morajo biti delavci od leta 2018 zaposleni pri delodajalcu samo tri leta in doseči starost 21 let, da ohranijo svoje pravice iz poklicnega pokojninskega zavarovanja. To pomeni pozitiven razvoj v zvezi s pravicami delavcev do pridobivanja dodatnih pokojnin.

Kombinacija čakalne dobe in dobe pridobivanja pravic

Vse države članice razen dveh spoštujejo omejitev trajanja kombinacije čakalne dobe in dobe pridobivanja pravic na največ tri leta. Države članice, v katerih sta dovoljeni čakalna doba in doba pridobivanja pravic, ki bi v primeru skupne uporabe lahko presegli omejitev na največ tri leta, so v svoji zakonodaji izrecno določile omejitev na največ tri leta, ki se uporablja, kadar se ti dobi uporabljata skupaj (npr. CY, CZ, DK, EL, ES, FI, FR, HU, LU, MT, PT, SE, SI, RO).

V zvezi z drugimi državami članicami je mogoče o upoštevanju tega pravila sklepati posredno, saj je v njih eden od pogojev dovoljen, drugi pa ne, oziroma seštevek teh dveh dob ne more biti večji od treh let (npr. BG, EE, IE, LT, SK, UK).

Starost za pridobitev pravic

V veliki skupini držav članic (16) lahko ponudniki sistemov dodatnega pokojninskega zavarovanja določijo starost za pridobitev pravic: 21 let (CY, CZ, DE, DK, EE, EL, ES, FI, FR, LT, LU, MT NL, PT, RO in SE). V eni državi članici (BG) se lahko uporabi veliko nižja starost za pridobitev pravic, tj. 16 let. V več državah (9) določitev minimalne starosti za pridobitev pokojninskih pravic ni dovoljena (IE, IT, PL, SI, SK, UK, HR, HU in BE). Dve drugi državi (AT, LV) v svoji zakonodaji nimata določb v zvezi s starostjo za pridobitev pravic, zato ni jasno, ali je mogoče določiti starost za pridobitev pravic in kakšno, če jo je.

Skleniti je mogoče, da je velika večina držav članic pravilno prenesla minimalne zahteve za pridobivanje pravic iz dodatnega pokojninskega zavarovanja, določene v Direktivi.

Zdi se, da ena država članica (LV) z nacionalnimi ukrepi za prenos ni izrecno določila najdaljše čakalne dobe in dobe pridobivanja pravic niti pravil v zvezi s starostjo za pridobitev pravic, kar nakazuje, da jih je mogoče določiti za vsak posamezni pokojninski načrt ali v pogodbi o zaposlitvi. To bi lahko pomenilo, da bi lahko ponudniki sistemov dodatnega pokojninskega zavarovanja dejansko določili pogoje, ki niso v skladu z Direktivo. Zdi se, da je v eni državi članici (AT) dovoljena štiriletna čakalna doba za eno specifično kategorijo delavcev.

Pravica do povračila prispevkov

Zaradi varstva finančnih pravic odhajajočega delavca, ki še ni pridobil pokojninskih pravic v skladu z določeno dobo pridobivanja pravic, je v členu 4(1)(c) Direktive določena pravica do povračila prispevkov, ki jih je vplačal odhajajoči delavec ali so bili vplačani v njegovem imenu. Tako lastnih prispevkov zaposlenih in prispevkov, ki jih je v njihovem imenu vplačal delodajalec, ni mogoče izgubiti, če odhajajoči delavci izstopijo iz sistema pokojninskega zavarovanja pred pridobitvijo pravic.

Večina držav članic je pravilno prenesla pravilo o povračilu. Nekatere države so menile, da prenos tega pravila v nacionalno zakonodajo ni potreben, saj neobstoj dobe pridobivanja pravic pomeni, da se prispevki odhajajočega delavca nemudoma upoštevajo pri pridobivanju pravic. Ena država članica (LV) pa pravila ni prenesla, čeprav se prispevki ne upoštevajo nemudoma pri pridobivanju pravic.

V skladu s členom 4(2) se lahko socialnim partnerjem dovoli, da s kolektivno pogodbo določijo pravila o čakalni dobi, dobi pridobivanja pravic ali starosti za pridobitev pravic, ki so ugodnejša od tistih iz člena 4, to možnost pa je izkoristila polovica držav članic.

3.6 Ohranitev mirujočih pokojninskih pravic (člen 5)

Ohranitev mirujočih pokojninskih pravic na podlagi te direktive se razlikuje od ohranitve pravic, določene v členu 4 Direktive 98/49/ES. Direktiva 98/49/ES določa načelo, po katerem bi bilo treba odhajajoče zavarovance, ki se preselijo v drugo državo članico, obravnavati enako kot odhajajoče zavarovance, ki ostanejo v isti državi članici. Direktiva 2014/50/EU pa določa pravico odhajajočih delavcev iz sistema pri gibanju v drugo državo članico, da ohranijo pridobljene mirujoče pravice na enakovredni osnovi kot aktivni zavarovanci.

Osnovno načelo je, da odhajajoči delavci, ki izstopijo iz sistema na podlagi svobode gibanja delavcev, ne bi smeli biti kaznovani in bi morali biti v zvezi z njihovimi pridobljenimi pravicami obravnavani pravično v primerjavi z aktivnimi zavarovanci. Odhajajoči delavci imajo pravico, da ohranijo svoje mirujoče pokojninske pravice v sistemu pokojninskega zavarovanja prejšnjega delodajalca. Ohranitev je lahko različna, odvisno od narave sistema pokojninskega zavarovanja, in lahko temelji na primer na indeksaciji ali donosu kapitala. Nekatera pravila so ustreznejša za sisteme z vnaprej določenimi pravicami, nekatera pa za sisteme z vnaprej določenimi prispevki. Poleg tega je v Direktivi določeno, da se začetna vrednost teh pravic izračuna v trenutku, ko preneha tedanje delovno razmerje odhajajočega delavca.

Vse države članice so upoštevale splošno pravilo o ohranitvi mirujočih pokojninskih pravic, saj so vse vzpostavile ukrepe za zagotovitev, da lahko odhajajoči delavec obdrži pridobljene pokojninske pravice v sistemu dodatnega pokojninskega zavarovanja, v katerem je te pravice pridobil.