Direktiva o energijski učinkovitosti stavb je glavni zakonodajni instrument na ravni EU za izboljšanje energijske učinkovitosti stavb. Po prejšnji Direktivi 2002/91/ES so morale države članice določiti minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti za nove in obstoječe stavbe. Toda določanje teh zahtev se je v državah EU razlikovalo. Mnoge države članice niso ocenile možnosti prihranka energije v primerjavi s stroški za določitev optimalnih ravni različnih zahtev glede energijske učinkovitosti. Ker stroškovno optimalne ravni niso bile izračunane, stroškovno učinkovita možnost prihranka energije ni bila jasno znana.

Stavbe so osrednjega pomena za politiko EU glede energijske učinkovitosti. Skoraj 40 % porabe končne energije in 36 % izpustov toplogrednih plinov gre pripisati hišam, pisarnam, trgovinam in drugim stavbam. Izboljšanje energijske učinkovitosti evropskega stavbnega fonda je ključnega pomena za doseganje ciljev EU glede zmanjšanja izpustov in energijske učinkovitosti do leta 2020. To bo pripomoglo tudi k uresničevanju dolgoročnejših ciljev, začrtanih v okviru podnebne in energetske politike za obdobje od 2020 do 2030 ter v načrtu za nizkoogljično gospodarstvo za leto 2050.

To poročilo vsebuje pregled napredka držav članic pri doseganju stroškovno optimalnih ravni za minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti pri novih in obstoječih stavbah ter elementih stavb. Z njim Komisija izpolnjuje obveznost poročanja Evropskemu parlamentu in Svetu glede uporabe pooblastil, navedenih v členih 5(4) in 23 Direktive 2010/31/EU o energijski učinkovitosti stavb (v nadaljnjem besedilu: Direktiva). To poročilo bo prav tako podlaga za tekoči pregled Direktive, ki je eden izmed ukrepov okvirne strategije za energetsko unijo.

Poleg tega je bilo težko narediti čezmejno primerjavo napredka, ki so ga na tem področju naredile države članice. To je posledica različnih državnih in regionalnih pristopov ter uporabe različnih parametrov in metodologij. Zato so se zakonodajalci v EU odločili, da v okviru Direktive uvedejo mehanizem primerjanja, s katerim bodo izračunali stroškovno optimalno raven zahtev glede energijske učinkovitosti za nove in obstoječe stavbe, tako stanovanjske (enodružinske hiše in stanovanja) kot tudi nestanovanjske (pisarne, šole, bolnišnice itd.). Ta mehanizem primerjanja kaže področja, kjer države članice postavijo zahteve glede učinkovitosti pod stroškovno optimalnimi ravnmi, kar pomeni, da v nacionalnih stavbnih fondih obstaja neizkoriščena stroškovno učinkovita možnost prihranka energije.

Mehanizem primerjanja je izdelan na podlagi okvirne metodologije, ki omogoča primerjavo ukrepov za energijsko učinkovitost, ukrepov, ki vključujejo obnovljive vire energije, in različne kombinacije teh ukrepov. Metodologija temelji na primarni energijski učinkovitosti in stroških ter upošteva ocenjeno življenjsko dobo stavb.

Ta okvir omogoča Komisiji merjenje napredka držav članic pri doseganju stroškovno optimalnih ravni za minimalne zahteve glede učinkovitosti. Napredek držav članic pri izvajanju določb Direktive glede stroškovno optimalnih ravni in minimalnih zahtev glede energijske učinkovitosti je bil obravnavan pri ocenjevanju predpogojev v okviru evropskih strukturnih in investicijskih skladov za energijsko učinkovitost v infrastrukturi, javnih stavbah in stanovanjih. Stroškovno optimalna merila uporablja tudi Evropska investicijska banka za ocenjevanje pričakovane učinkovitosti naložb v prenovo stavb ter prenovitvene projekte in programe.

Naslednji oddelek pojasnjuje okvirno metodologijo, pravni okvir in zahteve ter napredek, ki so ga naredile države članice pri doseganju stroškovno optimalnih ravni za minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti.

2.Kaj je stroškovna optimalnost?

Stroškovno optimalna raven je opredeljena v členu 2(14) Direktive. To je energijska učinkovitost (merjena v kWh/m2 primarne energije), ki vodi v najnižje stroške med ocenjenim življenjskim ciklom stavbe (30 let za stanovanjske stavbe in 20 let za nestanovanjske stavbe). Izračuni stroškov (izraženi v sedanji neto vrednosti) vsebujejo stroške naložb v ukrepe za energijsko učinkovitost in energijo iz obnovljivih virov, stroške vzdrževanja in obratovanja, stroške energije, zaslužke od proizvedene energije in stroške odstranjevanja (stroške za razgradnjo stavbe ob koncu njene življenjske dobe).

Stroškovno optimalna okvirna metodologija temelji na konvencionalnem okviru analize stroškov in koristi. Ne upošteva vseh zunanjih dejavnikov, ki lahko vplivajo na stroškovne izračune uporabe stavb v njihovem življenjskem ciklu. Podobno stroškovno optimalna okvirna metodologija ne upošteva pozitivnih učinkov za družbo naložb v energijsko učinkovitost in vključitev energije iz obnovljivih virov v stavbe. Ti lahko zajemajo ustvarjanje novih delovnih mest in bogastva, povečano produktivnost, izboljšanje zdravja stanovalcev v stavbah in vrednost stavb. Ker mnoge prednosti energijske učinkovitosti niso zajete v metodologiji, se lahko države članice odločijo za postavitev minimalnih zahtev, ki so nad stroškovno optimalnimi ravnmi.

Stroškovno optimalno okvirno metodologijo je treba razumeti kot orodje za podporo državam članicam pri postavljanju minimalnih zahteve glede energijske učinkovitosti pri stavbah in za njihov nadaljnji pregled, ob upoštevanju gibanja na trgu in tehničnega napredka. Določa načela za primerjavo ukrepov za energijsko učinkovitost, ukrepov, ki vključujejo obnovljive vire energije, in kombinacije teh ukrepov.

Čeprav stroškovno optimalna metodologija določa okvir za izračun, pa državam članicam zagotavlja precejšnjo prožnost pri izbiri parametrov izračuna (npr. referenčne stavbe, metoda izračuna energijske učinkovitosti, ukrepi za energijsko učinkovitost in obnovljivo energijo, stroški, cene energije in diskontne stopnje). Zato stroškovno optimalnih ravni ni mogoče primerjati neposredno med državami članicami. Vendar pa je mogoče stroškovno optimalno metodologijo uporabiti za opredelitev nacionalnih meril za nacionalne minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti ter za oceno in primerjavo relativnih ravni ambicij, za katere so bile postavljene te zahteve na ravni držav članic.

Nazadnje uporaba stroškovno optimalne okvirne metodologije prispeva k postavljanju minimalnih zahtev glede energijske učinkovitosti pri novih in obstoječih stavbah in elementih stavb (npr. stene, streha, okna itd.) v skladu s tehničnimi in ekonomskimi možnostmi prihranka energije in posebnimi nacionalnimi in regionalnimi razmerami. Poleg tega omogoča opredelitev stroškovno učinkovitih ravni za gospodinjstva in vlagatelje. Zaradi tega države članice ne bodo postavile preveč ohlapnih zahtev, ki bi zavirale doseganje prihrankov energije. Poleg tega imajo udeleženci na trgu informacije o stroškovno najučinkovitejših ukrepih in svežnjih za energijsko učinkovitost in energijo iz obnovljivih virov pri novih in obstoječih stavbah ter za zamenjavo posameznih elementov stavb.

3.Pravni okvir

Določbe za izračunavanje stroškovno optimalnih ravni kot podlage za postavitev in pregled minimalnih zahtev glede energijske učinkovitosti na nacionalni in regionalni ravni so ključna prvina Direktive o energijski učinkovitosti stavb. Člen 4(1) Direktive od držav članic zahteva, da so minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti stavb ali stavbnih enot določene v skladu s stroškovno optimalnimi ravnmi. Člen 5 določa okvirno metodologijo, obveznosti držav članic o poročanju izračunov Komisiji in obveznost Komisije o poročanju o napredku držav članic Evropskemu parlamentu in Svetu.

Podrobne določbe o minimalnih zahtevah glede energijske učinkovitosti s ciljem doseganja stroškovno optimalnih ravni so določene v Delegirani uredbi Komisije (EU) št. 244/2012 (v nadaljnjem besedilu: Uredba). Metodologija v Uredbi je bila določena v skladu s Prilogo III k Direktivi in jo dopolnjujejo smernice, ki niso pravno zavezujoče.

Priloga III Uredbe vključuje obrazec, ki ga države članice uporabljajo za pripravo svojih izračunov stroškovne optimalnosti in poročanje o slednjih Komisiji. Uredba določa tudi glavne vidike, ki jih je treba obravnavati v nacionalnih poročilih o stroškovno optimalnih izračunih v skladu s Prilogo I k Direktivi. Nacionalna poročila morajo vsebovati vse uporabljene podatke in predpostavke ter izračun razlike med nacionalnimi minimalnimi zahtevami glede energijske učinkovitosti in izračunanimi stroškovno optimalnimi ravnmi. V idealnem primeru je treba minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti postaviti kot izračunane stroškovno optimalne ravni, tako da med njima ni razlike ali vrzeli. Druga možnost je, da so postavljene višje, da bi odražale prednosti energijske učinkovitosti, ki se ne odražajo v stroškovno optimalni metodologiji.

Če obstaja vrzel, pri čemer so minimalne zahteve glede energijske učinkovitosti višje od izračunanih stroškovno optimalnih ravni, jo morajo države članice utemeljiti ali pa priložiti načrt za zmanjšanje vrzeli pred naslednjim pregledom izračunov stroškovne optimalnosti. Uvodna izjava (14) Direktive navaja, da se šteje, da velika vrzel obstaja, če so stroškovno optimalne ravni 15 % nižje od veljavnih minimalnih zahtev.

4.Pregled nacionalnih izračunov stroškovne optimalnosti

V teku druge polovice let 2013 in 2014 je Komisija prejela skupaj 30 poročil od 27 držav članic. Združeno kraljestvo je predložilo eno poročilo za Veliko Britanijo in Severno Irsko ter ločeno poročilo za Gibraltar. Belgija je predložila ločena poročila za regije glavnega mesta Bruselj, Flandrija in Valonija. Grčija ni predložila nacionalnega poročila o stroškovno optimalnih izračunih pred datumom tega poročila.

Večina držav članic je upoštevala stroškovno optimalno okvirno metodologijo za izračunavanje in poročanje stroškovno optimalnih ravni, kot jo predpisujeta Direktiva in Uredba. Tehnično oceno podrobnosti nacionalnih izračunov stroškovne optimalnosti je opravil zunanji izvajalec in je na voljo na spletu. Komisija spremlja primere nepredložitve in nepopolne predložitve, kot je primerno.

Izračun stroškovno optimalnih ravni vključuje kar nekaj korakov:

opredelitev referenčnih stavb,