KAZALO

1............ Uvod. 3

2............ Kontekst in podatkovni viri za poročilo. 3

3............ Razmere glede lokalne pridelave in neposredne prodaje. 4

3.1......... Družbeno-gospodarski pomen lokalne pridelave in neposredne prodaje. 5

3.2......... Okoljska merila. 6

4............ Ugotovitve glede obstoječih shem označevanja v državah članicah. 8

5............ Ali bi bila shema označevanja na ravni EU primerna?. 9

5.1......... Posebna shema označevanja. 9

5.2......... Alternativni pristop. 10

6............ Sklep. 11

POROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

o vprašanju uvedbe sheme označevanja za lokalno pridelavo in neposredno prodajo

1. Uvod

Uredba (EU) št. 1151/2012 o shemah kakovosti kmetijskih proizvodov in živil[1] je začela veljati 3. januarja 2013. Člen 55 določa, da Komisija do 4. januarja 2014 „ Evropskemu parlamentu in Svetu predloži poročilo o koristnosti nove sheme označevanja za lokalno pridelavo in neposredno prodajo, ki bi pomagala proizvajalcem pri lokalnem trženju proizvodov.“ V tem poročilu „se glavno pozornost nameni zmožnosti kmetov, da s pomočjo nove oznake zagotovijo dodano vrednost svojim proizvodom, upoštevati pa bi se moralo tudi druga merila, kot so možnosti za zmanjšanje emisij ogljika in odpadkov s kratkimi proizvodnimi in distribucijskimi verigami.“

Po potrebi „se poročilu priložijo ustrezni zakonodajni predlogi za uvedbo sheme lokalne pridelave ter označevanja za lokalno in neposredno prodajo.“

To poročilo bo proučilo družbeno-gospodarske in okoljske posledice lokalne pridelave in neposredne prodaje ter obravnavalo možnosti uvedbe orodja za označevanje na ravni EU.

2. Kontekst in podatkovni viri za poročilo

V resoluciji z naslovom „Pošteni prihodki za kmete: bolje delujoča veriga preskrbe s hrano v Evropi“[2] Evropski parlament poziva Komisijo, „naj predlaga sprejetje instrumentov za podporo in promocijo verig za preskrbo s hrano, ki jih bodo upravljali kmetje, kratkih verig za preskrbo s hrano ter tržnic, ki jih bodo neposredno upravljali kmetje, da bi se vzpostavil neposreden stik s potrošniki, kmetom pa omogoči, da zaradi zmanjšanja vmesnih členov in posrednikov dobijo pravičen delež od cene v končni prodaji“.

Evropski parlament je v svoji „resoluciji o prihodnosti SKP po letu 2013“[3] pojasnil, da mora biti izboljšanje konkurenčnosti na različnih ravneh, vključno na lokalnih trgih, še vedno temeljni cilj SKP po letu 2013.

Odbor regij meni[4], da bi morala Komisija „sprejeti opredelitev pojmov „lokalni živilski proizvod“ in „lokalni prehranski sistem“ ter uvesti nov logotip, oblikovati skupni simbol in določiti shemo za lokalne izdelke […]“.

Komisija pri obravnavi izzivov SKP po letu 2013[5] poudarja, da „državljani EU zahtevajo visoko kakovost in čim večjo izbiro prehrambnih proizvodov, vključno z lokalnimi proizvodi, ter da se pri njihovi proizvodnji upoštevajo strogi standardi glede varnosti, kakovosti in dobrobiti živali“.

Za boljši pregled lokalne pridelave in neposredne prodaje v Evropski uniji je Komisija začela izvajati širok spekter dejavnosti, vključno s posvetovanji z državami članicami in deležniki, oblikovanjem posebne delovne skupine in zunanjimi študijami[6]. Zainteresirane strani je povabila na konferenco na visoki ravni z naslovom „Lokalno kmetijstvo in kratke verige preskrbe s hrano“, ki je potekala aprila 2012. Podrobnosti o teh dejavnostih so na voljo v priloženem delovnem dokumentu služb Komisije[7].

Te dejavnosti so bistveno prispevale k temu poročilu, ki vsebuje tudi informacije iz strokovno pregledane literature in drugih zunanjih dokumentov in člankov.

3. Razmere glede lokalne pridelave in neposredne prodaje

Za namene tega poročila velja:

– „lokalna pridelava“ pomeni proizvodnjo kmetijskih proizvodov in živil z namenom prodaje na območju, ki je razmeroma blizu kmetije proizvodnje;

– „neposredna prodaja“ pomeni, da kmet neposredno prodaja potrošniku, torej brez posrednikov na prodajni strani;

– „kratka veriga preskrbe s hrano“ pomeni, da kmet svoje proizvode prodaja potrošniku, pri čemer je število posrednikov manjše;

– „lokalni prehranski sistemi“ pomenijo sisteme, v katerih proizvodnja, predelava, trgovanje in potrošnja hrane potekajo na relativno majhnem geografskem območju.

Za izraz „lokalno območje“ ni enotne opredelitve. Medtem ko različni viri potrjujejo, da izraz pomeni relativno majhno geografsko območje, ni natančnega dogovora glede razdalje in se giba med 20 km in 100 km od točke proizvodnje. Ob upoštevanju razširjenih razlag izraza „lokalno območje“ bi se opredelitev na ravni EU zdela samovoljna. Potrošnik je dejansko tisti, ki odloči, ali prihaja proizvod iz „lokalnega območja“ ali ne.

Lokalna pridelava in neposredna prodaja se soočata s številnimi izzivi, ki so se obravnavali na konferenci aprila 2012. Komisija je bila pozvana, naj zagotovi ustrezno podporo za razvoj lokalne pridelave in kratkih verig preskrbe s hrano, sprejme pravila za javna naročila EU, pojasni higienska pravila EU in razmisli, kako bi lahko prispevala k izboljšanju dostopa do trgov, po možnosti s posebno shemo označevanja. Delovni dokument služb Komisije, ki spremlja to poročilo, obravnava te izzive in načine, kako bi se lahko z njimi soočili s pomočjo obstoječih ali novih instrumentov EU.

3.1. Družbeno-gospodarski pomen lokalne pridelave in neposredne prodaje

Eurostatov pregled strukture kmetij za leto 2007[8] je pokazal znatne razlike med državami članicami glede razvoja neposredne prodaje. Povprečno približno 15 % kmetij proda več kot 50 % svoje proizvodnje neposredno potrošnikom, razlike med državami članicami pa so znatne: od skoraj četrtine vseh kmetij v Grčiji do 0,1 % v Španiji. Opozoriti je treba, da so majhne kmetije relativno bolj vključene v kratke verige preskrbe s hrano.

Empirične študije o potrošniških navadah kažejo visoko stopnjo zanimanja za nakup lokalne hrane. Ena od študij[9] je pokazala, da želi 70 % ljudi v Združenem kraljestvu kupovati lokalno hrano, skoraj 50 % jih želi v prihodnje kupovati več lokalne hrane in 60 % prebivalcev trenutno kupuje lokalno pridelano hrano. V skladu z Inštitutom za naravno trženje[10] 71 % francoskih ter 47 % španskih in britanskih potrošnikov trdi, da je pomembno kupovati lokalne proizvode.

Dejavnosti za zadovoljitev naraščajočega povpraševanja po lokalnih proizvodih lahko okrepijo in razvijejo konkurenčnost podeželja. Preskrba lokalnih prehranskih sistemov ni le priložnost za kmetijske proizvajalce. Vpliva tudi na dejavnosti po primarni proizvodnji, kot so predelava, distribucija in maloprodaja ter ima tako z ustvarjanjem zaposlitvenih možnosti učinek pomnožitve na lokalno skupnost, kar je še toliko bolj pomembno v sedanji gospodarski krizi. Javna podpora lokalnemu kmetijstvu in neposredni prodaji bi lahko pomagala zagotoviti največje možne koristi.

Z vseevropskim raziskovalnim projektom IMPACT[11] je bilo ugotovljeno, da se razmerje skupnega števila kmetij, vključenih v neposredno prodajo, med državami članicami močno razlikuje (od 0,5 % na Irskem do 34,6 % v Italiji), za EU-15 pa to razmerje znaša 20,2 %. Dodatna neto vrednost neposredne prodaje za EU-15 je bila ocenjena na 2,7 % celotne neto dodane vrednosti. Eden od sklepov raziskave je, da je razvoj neposredne prodaje v več državah članicah postal ključni element razvoja podeželja.

Pomanjkanje kvantitativnih podatkov so nadomestile ocene gospodarskega pomena za sektor. Na primer, ocene za izbrane države članice iz pregleda podeželja EU[12] kažejo na občutne razlike v EU: medtem ko so na Danskem v neposredno prodajo vključeni na primer le približno 3 % proizvajalcev, je v Avstriji v neposredno prodajo vključena ena tretjina vseh kmetij.

S študijo o kratkih verigah preskrbe s hrano je bilo analiziranih 84 shem kratkih verig preskrbe s hrano v EU, pri tem pa je bil uporabljen okvir petih osnovnih sredstev[13]. Študija je pokazala, da je večina shem (54) močno usmerjenih k ustvarjanju družbenega kapitala, povečanju družbenih stikov med ljudmi, občutka skupnosti in zaupanja ter sodelovanja med podjetji na eni in proizvajalci ter potrošniki na drugi strani. Študija je tudi pokazala, da tesni odnosi med proizvajalci in potrošniki izboljšujejo potrošnikovo poznavanje in razumevanje hrane ter pozitivno vplivajo na kmetijske dejavnosti in okoljska vprašanja. V nekaterih primerih to lahko vodi do vedenjskih sprememb, na primer prehranjevalnih in potrošniških navad. Glede na izsledke študije je uporaba kratkih verig preskrbe s hrano zaradi dejavnosti predelave, pakiranja in trženja za kmetije bolj delovno intenzivna kot prodaja kmetijskih proizvodov in živil prek običajnih prodajnih možnosti.

3.2. Okoljska merila

V primeru verig preskrbe s hrano obstoječa literatura obravnava zlasti porabo energije in emisije ogljika pri pridelavi, predelavi, skladiščenju in distribuciji prehrambnih proizvodov. Ker živilski sektor predstavlja približno 30 % celotne porabe energije[14], ta neposredno vpliva na podnebne spremembe.

S študijo, ki jo je izvedel Jones[15] in temelji na analizi vpliva prevoza na okolje pri verigi preskrbe s hrano, je bilo ugotovljeno, da se s pridobivanjem lokalno pridelanih jabolk v Združenem kraljestvu proizvede manj emisij ogljikovega dioksida kot pri nakupu uvoženih jabolk z Nove Zelandije v veleblagovnici. S študijo Saundersa in drugih[16] pa je bilo z drugačnim pristopom ugotovljeno ravno nasprotno. Po tej študiji je bila Nova Zelandija glede komponente skupne energije bolj učinkovita kot Združeno kraljestvo, upoštevali pa so se posredna in neposredna poraba energije pri pridelavi jabolk, prevoz in skladiščenje.

Študija primera, izvedena v Španiji z uporabo prevoznega modela, je pokazala, da se s prehodom na bolj lokalno potrošnjo omogoča prihranek energije (Aranda in drugi[17]).

Z neko drugo študijo (Sundkvist in drugi[18]) so bili analizirani okoljski vplivi lokalne majhne proizvodnje kruha v primerjavi s centralizirano veliko proizvodnjo kruha. Rezultati kažejo, da so na celinskem delu Švedske emisije CO2, SO2 in NOX nižje pri lokalnih pekarnah kot pri večjih pekarnah.

Študija Coleyja in drugih[19] obravnava porabo energije in ogljični odtis potrošnika, ki izdelke kupuje v trgovini s kmetijskimi proizvodi. Razdalja, ki jo prevozi potrošnik za nakup proizvoda, ne sme biti daljša od 7,4 km, sicer so ogljikove emisije večje kot v običajni verigi preskrbe s hrano.

V zvezi z vplivi odpadne hrane na okolje študije obravnavajo dva vidika. Prvo vprašanje je količina porabljene energije in vode v proizvodnji. Drugo vprašanje je dodatna količina ogljikovega dioksida, metana in amoniaka, ki se proizvede v fazi razgradnje[20].

Študija Gustavssona in drugih[21] kaže, da so največji del odpadne hrane sadje, zelenjava in žita. Za Evropo številke kažejo več kot 30-odstotno izgubo za žita in približno 45-odstotno za sadje in zelenjavo. Izguba za semena je 20-odstotna, za meso več kot 20-odstotna in za mlečne proizvode več kot 10-odstotna.

Ista študija poudarja, da je potrebna previdnost pri razlagi rezultatov vprašanj glede odpada zaradi pomanjkanja podatkov, negotovosti v razpoložljivih podatkih in številnih domnev glede odpadne hrane. Podobno Hall in drugi[22] poudarjajo, da je odpadno hrano težko količinsko opredeliti, saj se metode zanašajo na uporabo dejavnikov gospodarjenja z odpadki, izmerjenimi v vzorčni populaciji. Parfitt in drugi[23] poudarjajo, da je primerjava študij zaradi različnih metod in opredelitev, ki se uporabljajo za merjenje odpadne hrane, otežena.

V študiji Komisije o odpadni hrani [24] so bili obravnavani različni vzroki za nastanek odpadne hrane v naslednjih štirih sektorjih: proizvodnji, veleprodaji/maloprodaji, gostinstvu in gospodinjstvu. Zaključek študije je, da je zaradi omejenih podatkov, ki predstavljajo le dva sektorja (mlečnega in mesnega), težko priti do konkretnega sklepa glede tega vprašanja. Prav tako morebitna vloga kratke verige preskrbe s hrano pri zmanjševanju odpadne hrane v tej študiji ni omenjena.

Za verodostojne sklepe je treba izvesti več raziskav, ki bi se osredotočale na povezave med vrsto verige preskrbe s hrano, odnosom potrošnikov in zmanjševanjem odpadkov. Zdi se, da potrošniki bolj cenijo proizvode, kupljene neposredno na kmetiji ali tržnicah, kar lahko vodi do zmanjšanja odpadkov. Vendar ob upoštevanju relativno majhnega deleža kratkih verig preskrbe s hrano in lokalnih prehranskih sistemov v globalni proizvodnji, predelavi in distribuciji, morebitnega vpliva teh sistemov ne bi smeli precenjevati.

Študija o kratkih verigah preskrbe s hrano kaže, da bi morale biti kratke verige preskrbe s hrano za zmanjšanje negativnega vpliva na okolje hkrati lokalne in sezonske ter bi morale uporabljati okolju prijazne proizvodne metode in imeti majhen ogljični odtis. Z združitvijo lokalnih in sezonskih značilnosti se zmanjša potreba po skladiščenju, medtem ko okolju prijazne proizvodne metode lahko prispevajo tudi k zmanjševanju uporabe pesticidov, onesnaževanja zemlje in vode ter degradacije tal in povečajo biotsko raznovrstnost in trajnostno uporabo vode.

4. Ugotovitve glede obstoječih shem označevanja v državah članicah

V EU obstajajo številne različne sheme, večinoma v obliki prodaje v bližini mesta proizvodnje. To so prodaje na kmetiji (na primer trgovine s kmetijskimi proizvodi, obcestne prodaje, prodaje po načelu „naberi si sam“) ali prodaje zunaj kmetij (na primer tržnice, dostava blaga na dom, prodaja trgovcem na drobno ali prodaja v okviru sektorja za pripravo in dostavo hrane). Nekatere od njih so prodaje na daljavo, na primer dostava hrane in internetna prodaja. Študija o kratkih verigah preskrbe s hrano kaže, da oznake in logotipe največkrat uporabljajo sheme, ki so bile oblikovane za daljše obdobje ali ki so jih ustanovile večje regionalne pobude, manjkrat pa tiste z lokalizirano potrošniško bazo in osebno komunikacijo med proizvajalcem in potrošnikom.

Odgovori držav članic iz vprašalnika o neposredni in lokalni prodaji kmetijskih proizvodov in živil kažejo na neskladja v razvoju te vrste prodaj in njeni podpori. Podobno je bilo s študijo o kratkih verigah preskrbe s hrano ugotovljeno, da je na ravni EU in na nacionalni ravni na voljo veliko orodij, ki bi lahko pomagala kmetom, vendar se v EU ne uporabljajo dosledno, zaradi česar so kratke verige preskrbe s hrano neenotno razvite. Ker se v EU izzivi glede udeležbe pri lokalni pridelavi razlikujejo, bi morale države članice izbrati kombinacijo ukrepov, primernih za njihove razvojne potrebe.

Študija o kratkih verigah preskrbe s hrano kaže, da so oznake uporabne tudi za sporočanje, da je proizvod certificiran. Ta vidik je pomemben za zaščito proizvodov pred ponaredki: oznake z regulirano vsebino so orodje, s katerim se lahko preprečijo zavajajoče informacije ali celo goljufije.

Študija o kratkih verigah preskrbe s hrano prav tako kaže, da različni sistemi označevanja zmedejo potrošnike. Potrošniki pričakujejo, da na oznakah najdejo predvsem informacije o ceni in roku trajanja proizvoda, nato pa informacije o poreklu in proizvajalcu. Prav tako so pomembne informacije o naravi verige preskrbe s hrano, npr. ali je proizvod prodan po pošteni ceni za proizvajalca in potrošnika.

Na podlagi študije in ugotovitev posvetovanj je bilo ugotovljeno, da sheme označevanja neizogibno vključujejo stroške za proizvajalce in so zato njihovi proizvodi lahko dražji.

5. Ali bi bila shema označevanja na ravni EU primerna?

Na konferenci aprila 2012 je bil poudarjen pomen skupne vizije predvsem glede kakovosti, okolja, etike, kulture, družbenih vezi in družabnosti. Za delovanje na „lokalni ravni“ so najbolj pomembni mreženje, zaupanje, medsebojno poznavanje ter izobraževanje kmetov in potrošnikov. Sklepi konference kažejo, da bi se te vrednote lahko spodbujale z novo oznako za kratke verige preskrbe s hrano pod pogojem, da bi šlo za prostovoljno in enostavno orodje brez dodatnih stroškov za proizvajalce.

V forumih, v katerih se je obravnavalo vprašanje lokalne pridelave in neposredne prodaje, je bila poudarjena potreba po lažjem dostopu do naložb in znanja, omogočitvi sodelovanja na javnih razpisih in spremembi higienskih pravil, ki naj bi pogosto predstavljali ovire pri tej vrsti kmetovanja in prodaje. Delovni dokument služb Komisije, ki dopolnjuje to poročilo, pojasnjuje veljavne instrumente za pomoč proizvajalcem in svetuje državam članicam, katere ukrepe naj sprejmejo. Države članice bi morale zavzeti bolj proaktivno vlogo in, kjer je mogoče, spremeniti zakonodajo v korist zlasti malim kmetom in neposredni prodaji. Med prednostnimi sektorji zelenih javnih naročil sta sektor hrane ter sektor priprave in dostave hrane. Da bi se javnim menzam zagotovila lokalna hrana, bi morali javni organi uporabiti inovativne pristope za zelene pogodbe, kmetje pa bi se morali pri pripravi skupnih ponudb za razpise za javna naročila organizirati in uporabiti različne načine sodelovanja.

Potrošniki, ki bi radi kupovali lokalno proizvedeno hrano, je na tržnici pogosto ne prepoznajo[25]. Raziskava Eurobarometra o okrepitvi vloge potrošnikov[26] je pokazala na pomanjkanje znanja in spretnosti potrošnikov, tudi pri razumevanju označevanja in logotipov. Te ugotovitve so podprli rezultati študije o delovanju trga mesa za potrošnike[27].

V študiji o kratkih verigah preskrbe s hrano je navedenih več primerov zavajajočih ali napačnih podatkov na oznakah, ki povzročajo nastanek nepoštene konkurence. Ustrezno označevanje na ravni EU bi zmanjšalo tveganje zavajanja potrošnikov in jih zaščitilo pred ponaredki.

5.1. Posebna shema označevanja

Komisija je zaprosila za strokovno mnenje pri analizi možnosti za oblikovanje sheme označevanja[28].

Strokovno mnenje je bilo jasno: če se pripravi shema označevanja, bi ta:

– morala biti za proizvajalce neobvezna;

– ne smela vključevati dolgih in dragih postopkov potrjevanja in akreditiranja;

– morala zagotavljati jasna merila ustreznosti za proizvode, vključene v shemo.

Strokovnjaki so menili, da bi bila posebna shema označevanja koristna le, če bi bila vključena v druge ukrepe, ki kmetom olajšujejo iskanje alternativnih prodajnih poti ali povezana z njimi. Takšni ukrepi so na voljo v okviru politike razvoja podeželja, zlasti: svetovanje in informacijska podpora, naložbe v fizično premoženje, razvoj kmetij in poslovni razvoj, horizontalno in vertikalno sodelovanje med akterji v verigi preskrbe s hrano in lokalne promocijske dejavnosti, podpora sodelovanju v shemah kakovosti ter informacijske in promocijske dejavnosti.

Pri proučevanju morebitne uvedbe sheme bi bilo treba pozornost nameniti vrsti verige preskrbe s hrano. „Neposredna prodaja“ pomeni, da kmet neposredno prodaja potrošniku, torej brez posrednikov na prodajni strani. Namen označevanja je nadomestiti neposredno komunikacijo, ko ta ni mogoča. Več posrednikov je med proizvajalcem in potrošnikom, več informacij, ki se običajno prenesejo med neposrednimi prodajami, je izgubljenih in več označevanja je potrebnega. Sklepati je mogoče, da bi imele sheme označevanja, omejene na neposredne prodaje, omejen vpliv.

5.2. Alternativni pristop

Alternativni pristop k samostojni shemi potrjevanja bi bilo pridržanje neobvezne navedbe kakovosti.

Presoja vpliva[29] je pokazala, da je neobvezna navedba kakovosti učinkovito orodje, ki ga kmetje uporabljajo za sporočanje vrednosti, ki jo dodajo proizvodom, in zagotavljanje, da so ta dodatna prizadevanja poplačana.

Takšna neobvezna navedba kakovosti bi lahko izpolnila glavna pričakovanja potrošnikov, ki bi tako bili informirani o poreklu proizvoda in značilnostih verige preskrbe s hrano. Vendar bi neobvezna navedba kakovosti zaradi pravnih razlogov vsebovala le besedilo in ne logotipa/simbola.

Koristi pridržanja neobvezne navedbe kakovosti bi bile naslednje:

– šlo bi za enostaven instrument z relativno majhnim upravnim in proračunskim bremenom ter bremenom nadzora;

– lahko bi zagotavljala zaščito proti nepravilni uporabi, prevaram in zavajajočim praksam;

– odprla bi vrata drugim podpornim mehanizmom EU, zlasti podpori v okviru razvoja podeželja.

Glede soobstoja in nadaljevanja nacionalnih, regionalnih in lokalnih shem označevanja, javnih ali zasebnih, z morebitnim orodjem na ravni EU, je treba razmisliti, kako bi se lahko takšen soobstoj zagotovil in ali bi ta vodil do povečanja zapletenosti za potrošnike.

6. Sklep

Lokalna pridelava in neposredna prodaja sta realnost v Evropski uniji in bosta še naprej del evropskega kmetijstva. Zaključek poročila je:

– Na trgu je povpraševanje po pristnih kmetijskih proizvodih, ki se prodajajo v kratkih verigah preskrbe s hrano, ter potreba po njihovem označevanju.

– Glede razvoja neposredne prodaje so med državami članicami velike razlike, najverjetneje zaradi nacionalnih in regionalnih razlik v strukturah kmetij ter distribucijskih kanalih in kulturnih razlik.

– Kot je podrobno navedeno v delovnem dokumentu služb Komisije, se razvoj kratkih verig preskrbe s hrano sooča s številnimi izzivi, ki jih je treba obravnavati z drugimi orodji in ne s shemo označevanja. Na ravni EU in na nacionalni ravni obstajajo številni instrumenti, ki pa se ne uporabljajo dosledno. Deležniki menijo, da nekatera pravila EU ovirajo razvoj lokalne pridelave.

– Morebitna nova oznaka bi morala biti enostavna in neobremenjujoča za proizvajalce, hkrati pa bi jo moralo biti mogoče nadzorovati in bi morala zagotavljati zadostno verodostojnost za potrošnike. Njen cilj bi moral biti zmanjšanje tveganja za nejasnosti pri potrošnikih, čeprav ustrezno izvedena obstoječa zakonodaja EU omogoča ukrepanje proti zavajajočim praksam.

– Nova oznaka bi lahko dodala vrednost proizvodom lokalnega kmetijstva, če ne bi šlo samo za neposredno prodajo in bi države članice lahko zagotovile, da je vključena v druge ukrepe ali z njimi povezana.

Komisija v tem poročilu zagotavlja dejstva, ki bodo omogočila razpravo o vprašanju nove oznake EU in o širših vprašanjih lokalne pridelave in neposredne prodaje. V pomoč razpravi je v Prilogi k temu poročilu priložen seznam vprašanj.

Komisija poziva Evropski parlament in Svet k razpravi o tem poročilu in predložitvi mnenj.

[1] Uredba (EU) št. 1151/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. novembra 2012 o shemah kakovosti kmetijskih proizvodov in živil, UL L 343, 14.12.2012, str. 1.

[2] Resolucija Evropskega parlamenta z dne 7. septembra 2010 o poštenih prihodkih za kmete: bolje delujoča veriga preskrbe s hrano v Evropi, P7_TA(2010)0302.

[3] Resolucija Evropskega parlamenta z dne 8. julija 2010 o prihodnosti skupne kmetijske politike po letu 2013, P7_TA(2010)0286.

[4] Mnenje Odbora regij o „lokalnih prehranskih sistemih“ (predhodno mnenje), 2011/C 104/01.

[5] Skupna kmetijska politika proti letu 2020: odziv na prihodnje izzive, povezane s hrano, naravnimi viri in ozemljem, COM(2010) 672 final.

[6] Knefsey, M., Schmutz, U., Venn, L., Balint, B., Trenchard, E.: Kratke verige preskrbe s hrano in lokalni prehranski sistemi v EU. Stanje njihovih družbeno-gospodarskih značilnosti (Short Food Supply Chains and Local Food Systems in the EU. A State of Play of their Socio-Economic Characteristics), Evropska unija, 2013.

[7] http://ec.europa.eu/agriculture/quality/reports/index_en.htm.

[8] http://epp.eurostat.ec.europa.eu/statistics_explained/index.php/Farm_structure_survey_2007.

[9] Uredba lokalne uprave, Nakup hrane z geografsko označbo – kako „lokalno“ je „lokalno“? (Local Government Regulation, Buying food with geographical descriptions – How ‘local’ is ‘local’?), 2011.

[10] Podatki o odgovorni potrošnji (Les chiffres de la consommation responsable), izdaja iz leta 2010, na voljo na: http://www.mescoursespourlaplanete.com/medias/pdf/RapportwebVF-2010.pdf.

[11] Projekt IMPACT: Družbeno-gospodarski vpliv politik razvoja podeželja: stvarnosti in potenciali (IMPACT project: The socio-economic impact of rural development policies: realities and potentials), (CT-4288), četrti okvirni program FAIR, 2002. Vključene države članice so Nizozemska, Združeno kraljestvo, Irska, Nemčija, Italija, Španija in Francija.

[12] Pregled podeželja EU, 12 (2012), str. 11–12.

[13] Okvir petih osnovnih sredstev proučuje vpliv na človeški, finančni, fizični, družbeni in naravni kapital.

[14] Dokument organizacije FAO za leto 2011: koristnost energetsko pametnih prehranskih sistemov (The case for energy–smart food systems), 2011, na voljo na: http://www.fao.org/docrep/014/i2456e/i2456e00.pdf.

[15] Jones, A.: Okoljska ocena verig preskrbe s hrano: študija primera glede namiznih jabolk (An environmental assessment of Food Supply Chains: a case study on dessert apples), Environmental Management, del 30, 4 (2002), str. 560–576.

[16] Saunders, S.; Barber, A.; Taylor, G.: Prehranski kilometri – primerjalna energetska/emisijska učinkovitost kmetijske industrije na Novi Zelandiji, raziskovalno poročilo (Food miles- Comparative energy/emissions performance of New Zealand’s agriculture industry, Research Report), 2006 (285).

[17] Aranda, A.; Scarpellini, S.; Zabalza, I.; Valero Capelli, A.: Analiza trenutnega prevoza hrane – model, ki temelji na študiji primera iz Španije (An analysis of the present food's transport model based on a case study carried out in Spain). Šesta mednarodna konferenca o analizi življenjskega kroga v kmetijsko-živilskem sektorju, Zürich, 2008, str. 12–14.

[18] Sundkvist, A., Jansson A., Larsson, P.: Potenciali in omejitve lokaliziranja proizvodnje živil kot strategije za doseganje trajnosti – analiza proizvodnje kruha na otoku Gotland, Švedska (Strengths and limitations of localizing food production as a sustainability building strategy – an analysis of bread production on the island of Gotland, Sweden), Ecological Economics, 37 (2001), str. 217–227.

[19] Coley, D., Howard, M., Winter, M.: Lokalna hrana, prehranski kilometri in ogljikove emisije: primerjava pristopa uporabe kmetijskih trgovin in pristopa masovne distribucije (Local food, food miles and carbon emissions: a comparison of farm shop and mass distribution approaches), Food Policy, 34 (2009), str. 150–155.

[20] Hall, K. D., Guo, J., Dore, M., Chow, C. C.: Povečevanje odpadne hrane v Ameriki in njenega vpliva na okolje (The progressive increase of food waste in America and its environmental impact), PLoS ONE, del 4, 11 (2009).

[21] Gustavsson, J., Cederberg, C., Sonesson, U.: Globalna izguba hrane in odpadna hrana. Obseg, vzroki in preprečevanje (Global food losses and food waste. Extent, causes and prevention), FAO, 2011.

[22] Hall, K. D., Guo, J., Dore, M., Chow, C. C.: Povečevanje količine odpadne hrane v Ameriki in njenega vpliva na okolje (The progressive increase of food waste in America and its environmental impact), PLoS ONE, del 4, 11 (2009).

[23] Parfitt, J., Macnaughton, S.: Odpadna hrana v verigah preskrbe s hrano: količinska opredelitev in potencial za spremembe do leta 2050 (Food waste within food supply chains:quantification and potential for change to 2050), Philosophical Transactions of the Royal Society: Biology, 365 (2010), str. 3065–3081.

[24] Evropska komisija: Pripravljalna študija o odpadni hrani v EU 27 (Preparatory study on food waste across the EU 27), 2010, na voljo na: http://ec.europa.eu/environment/eussd/pdf/bio_foodwaste_report.pdf.

[25] Posebna raziskava Eurobarometra: Odnos Evropejcev do prehranske varnosti, kakovosti hrane in podeželja (Europeans’ attitudes towards food security, food quality and the countryside), 389, 2012.

[26] Posebna raziskava Eurobarometra: Okrepitev vloge potrošnikov (Consumer Empowerment), 342, 2011.

[27] http://ec.europa.eu/consumers/consumer_research/market_studies/docs/mms_follow-up_study_2012_en.pdf.

[28] Oblikovana je bila delovna skupina v okviru svetovalne skupine za kakovost kmetijske proizvodnje.

[29] Politika kakovosti kmetijskih proizvodov: Priloga A(II) presoje vpliva: tržni standardi, 2009, na voljo na: http://ec.europa.eu/agriculture/quality/policy/com2009_234/ia_annex_a2_en.pdf.

PRILOGA

Predlagana vprašanja za obravnavo v okviru razprav o poročilu Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu glede koristnosti sheme označevanja za lokalno pridelavo in neposredno prodajo:

– Nekateri veljavni instrumenti na ravni EU za podporo lokalni pridelavi in neposredni prodaji naj se ne bi dosledno izvajali. So ti instrumenti vseeno ustrezni?

– Deležniki so opredelili nekatera pravila EU, kot so na primer higienska pravila ali pravila za javna naročila, za katera menijo, da ovirajo razvoj lokalne pridelave. Komisija meni, da zakonodaja EU že omogoča prilagodljivost, ki se ne uporablja v celoti. Ali se Evropski parlament in Svet strinjata s Komisijo? Ali so na ravni EU potrebne jasnejše specifikacije za pravila glede majhnih proizvodenj?

– Na nacionalni/regionalni ravni obstaja več shem označevanja za podporo lokalne pridelave. Ali bi lahko posebna shema EU zagotovila dodano vrednost za kmete in hkrati informacije za potrošnike, ki bi pripomogle k zmanjšanju zavajajočega informiranja potrošnikov? Bi morala takšna shema označevanja vključevati simbol/logotip?

– Glede na to, da so pri uporabi sheme označevanja stroški neizogibni, kako bi bilo mogoče oblikovati shemo EU, da bi bila neobremenjujoča za kmete in bi hkrati zagotavljala zadostna jamstva za potrošnike?