3.2

Glavni cilj sporazuma, „da se v skladu s cilji trajnostnega razvoja in postopnega vključevanja držav AKP v svetovno gospodarstvo zmanjša in sčasoma odpravi revščina“, je predstavljen v treh dopolnjujočih se stebrih: — Politični dialog: Sporazum je bil napreden, saj temelji na vsestranskem političnem dialogu, ki terja pomembne dvostranske zaveze. Tako navaja: „Dialog se med drugim osredotoči na določena politična vprašanja, ki so v obojestranskem interesu ali splošnega pomena za doseganje ciljev tega sporazuma, kot so trgovanje z orožjem, preveliki izdatki za vojsko, droge in organiziran kriminal ali etnična, verska ali rasna diskriminacija. Dialog zajema tudi redno ocenjevanje razvoja v zvezi s spoštovanjem človekovih pravic, demokratičnih načel, pravne države in odgovornega vodenja.“ — Gospodarski in trgovinski odnosi: Sporazum iz Cotonouja se je oddaljil od logike preteklih trgovinskih sporazumov iz Yaoundéja in Loméja, ki so temeljili na enostranskih ugodnostih, ki jih je enostransko odobrila EU. EU je priznala, da „je bil glede temeljnih gospodarskih parametrov sedanji sistem neuspešen; da so države AKP v svetovni trgovini vse bolj potisnjene na obrobje, kljub velikodušnim tarifnim preferencialom“ (2). Z novimi trgovinskimi sporazumi – sporazumi o gospodarskem partnerstvu – ki naj bi sledili iz pogajanj v okviru Sporazuma iz Cotonouja, naj bi se to končalo, in ti naj bi omogočili, da se države AKP končno lahko vključijo v svetovno gospodarstvo. Sporazumi o gospodarskem partnerstvu so tudi v skladu s pravili Svetovne trgovinske organizacije (STO), saj se zmanjšuje negativni učinek enostranskih ugodnosti za države v razvoju, ki niso v skupini AKP, in spodbuja regionalno povezovanje z obstoječimi regionalnimi gospodarskimi institucijami in prostotrgovinskimi območji AKP. Čeprav so se pogajanja za te vzajemne in asimetrične prostotrgovinske sporazume začela leta 2002, je Cariforum prva in edina regija, ki je podpisala vsestranski sporazum o gospodarskem partnerstvu (leta 2007), ki presega trgovino in vključuje singapurska vprašanja. Pogajanja z ostalimi regijami so zaznamovala trenja zaradi različnih pogledov na gospodarski razvoj, tako da je bilo doslej sklenjenih le nekaj začasnih sporazumov o gospodarskem partnerstvu z Južnoafriško razvojno skupnostjo (SADC), Vzhodnoafriško skupnostjo (EAC) in Gospodarsko skupnostjo zahodnoafriških držav (ECOWAS), ki zajemajo le trgovino z blagom. — Trgovina in regionalno povezovanje: Sporazumi o gospodarskem partnerstvu so usmerjeni v spodbujanje regionalnega povezovanja in izhajajo iz logike, da večja regionalna povezanost spodbuja zmogljivosti trgovine in s tem rast, zaposlovanje in gospodarski razvoj. Vendar pa kritiki teh sporazumov trdijo ravno nasprotno, in sicer da zavirajo večjo regionalno povezovanje. Ta trditev temelji na prepričanju, da sporazum o gospodarskem partnerstvu ne predvideva potrebnega strukturnega preoblikovanja gospodarstev AKP, s čimer bi okrepila svoj položaj in napredovala v globalni vrednostni verigi. — Trgovina in trajnostni razvoj: Ironično je, da je sporazum o gospodarskem partnerstvu pogosto tarča kritik zaradi premajhne ambicioznosti, zlasti v zvezi s trajnostnim razvojem. Začasne sporazume o gospodarskem partnerstvu s tremi afriškimi regijami so med drugimi kritizirali evropski poslanci, ker sploh ne vsebujejo poglavij o trajnostnem razvoju. Po njihovem mnenju to spodkopava ambiciozno področje uporabe sporazuma, zaveze EU k trajnostnemu razvoju ter njeno načelo usklajenosti politik za razvoj. V zvezi s sporazumom o gospodarskem partnerstvu Cariforum-EU so kritiki kljub temu, da je to doslej edini vsestranski sporazum, poudarili, da bi omejevalne določbe o izvozu lahko oslabile sposobnost regije, da se odziva na sistemske pretrese, in s tem njeno sposobnost, da doseže prehransko varnost. — Razvojno sodelovanje: Z orodji in metodami za sodelovanje naj bi uresničevali načela iz Sporazuma iz Cotonouja s poudarkom na rezultatih, partnerstvu in odgovornosti. Načrtovanje in izvajanje Evropskega razvojnega sklada (ERS) sta zato zasnovana kot skupna odgovornost. — ERS se neposredno financira s prostovoljnimi prispevki držav članic EU izven proračuna EU, vendar zaradi doslednosti pogajanja o njem potekajo vzporedno s pogajanji o drugih instrumentih za zunanje financiranje EU. Upravljata ga Evropska komisija in Evropska investicijska banka (EIB). EIB upravlja sklad za spodbujanje naložb in zagotavlja posojila, jamstva in sredstva iz ERS in lastnih virov za zasebna podjetja v državah AKP za kratko- in dolgoročne projekte zasebnega in javnega sektorja. — Skupna sredstva sklada so se povečala, hkrati pa je ta ohranil medvladno naravo in strukturo upravljanja, zaradi česar je postal največji element v razvojnem sodelovanju EU poleg večletnega finančnega okvira. Zaradi njegove posebne zgodovine in pravnega statusa, pa tudi medvladne osnove, Evropski parlament v zvezi z njim nima pristojnosti soodločanja. Vendar pa odbor EP za razvoj sodeluje pri splošnih razpravah o politiki in je pomemben deležnik Sporazuma iz Cotonouja. Tudi skupna parlamentarna skupščina ima pristojnosti za izvajanje parlamentarnega nadzora nad dodeljenimi sredstvi ERS v okviru nacionalnih in regionalnih okvirnih programov. — ERS in vključitev v nacionalni proračun – EP s posebnim postopkom podeli razrešnico Evropski komisiji za upravljanje in izvajanje ERS. Vključevanje v proračun – vključitev ERS v proračun EU – še vedno povzroča trenja med EP in Svetom, čeprav je Komisija že večkrat predlagala, da bi ERS vključili v proračun EU. — EESO meni, da bi morale vse oblike podpore, ki jih EU namenja tretjim državam, spadati v isti pravni okvir in biti podvržene istemu demokratičnemu nadzoru EU. Zato poziva k vključitvi ERS v proračun EU, pri čemer je treba ohraniti pozitivne vidike ERS (npr. vzajemnost in vzajemno odgovornost). To bo pripomoglo k skladnejši razvojni politiki.