SL Uradni list Evropske unije C 93/16

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi direktiv Sveta 89/665/EGS in 92/13/EGS o izboljšanju učinkovitosti revizijskih postopkov oddaje javnih naročil

COM(2006) 195 konč./2 – 2006/0066 (COD)

(2007/C 93/04)

Evropski svet je 29. junija 2006 sklenil, da v skladu s členom 95 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o zgoraj omenjenem dokumentu.

Strokovna skupina za enotni trg, proizvodnjo in potrošnjo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 14. novembra 2006. Poročevalec je bil g.van IERSEL.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 432. plenarnem zasedanju 17. in 18. januarja 2007 (seja z dne 18. januarja) s 140 glasovi za, 14 glasovi proti in 10 vzdržanimi glasovi.

Vsebina

1. Uvod

2. Posvetovanja in vsebina

3. Splošne ugotovitve

4. Posebne težave

4.1 Osnutek

4.2 Suspenzivni roki

4.3 Razveljavitev pogodb

4.4 Postopek izdajanja potrdil

4.5 Mehanizem pomirjevalnega postopka in reševanje sporov

4.6 Suspenzivni roki

5. Pristojbine

6. Glosar

1. Uvod

1.1 Leta 1991 in 1993 sta stopili v veljavo direktivi o uporabi revizijskih postopkov za klasično direktivo in direktivo za posebne sektorje. Direktivi naj bi zagotovili instrument izvajanja in pravno sredstvo, kar je v prejšnjih klasičnih direktivah (1) manjkalo.

1.2 Direktive o oddaji javnih naročil (direktive o javnih naročilih) naj bi na tem področju ustvarile odprto, pošteno in pregledno konkurenčno ozračje, v katerem bodo podjetja v celotni EU delovala na enakopravni osnovi. Navedeni direktivi o revizijah pa naj bi določali postopke za podjetja, ki se želijo pritožiti zoper razpisni postopek in oddajo javnih naročil, ki so v interesu podjetij.

1.3 Direktivi o revizijah imata dva povezana cilja: — zagotovitev sredstva, ki naročnike prisili k upoštevanju direktiv, in — zagotovitev sredstva, ki ponudniku omogoči, da uvede ukrepe za zaščito svojih interesov, če meni, da naročnik ni ravnal v skladu z direktivami.

1.4 Ponudnik, ki se želi pritožiti zaradi ravnanja naročnika, mora vsa pravna sredstva vložiti preko državnih sodišč, razsodišč ali podobnih organov v ustrezni državi članici. Komisija ukrepa proti državi članici, vendar ne proti naročniku, in še to le takrat, ko je dokazano, da država članica ne ureja postopkov in ravnanja naročnikov v skladu s predpisi.

1.5 Treba je pripomniti, da je Sodišče Evropskih skupnosti že leta 1999 zahtevalo, da morajo biti določbe obeh direktiv o revizijah usmerjene v krepitev obstoječih dogovorov za zagotovitev učinkovite uporabe direktiv o javnih naročilih, „zlasti na stopnji, ko se kršitve še lahko odpravijo“ (2).

1.6 Učinkovite direktive o revizijah so sestavni del zakonov o javnem naročanju. Spremembe, ki jih prinaša nova direktiva, pa bi lahko zagotovile učinkovitejšo uporabo direktiv o javnih naročilih.

1.7 Junija 2006 je Komisija predstavila predlog nove direktive, ki spreminja obe navedeni direktivi o revizijah, in ki bo – upajmo – ti direktivi izboljšala in povečala njuno učinkovitost.

1.8 Glavna predloga v novi direktivi sta uvedba desetdnevnega obdobja mirovanja, t. i. suspenzivnega roka („standstill period“), med odločitvijo o oddaji naročila in končnim podpisom pogodbe, tako da se lahko vsak, ki se čuti oškodovanega, nad odločitvijo pritoži, ter razveljavitev izdajanja potrdil in mehanizma pomirjevalnega postopka.

2. Posvetovanja in vsebina

2.1 Marca 2003 je Komisija pričela s posvetovanji o učinkovitosti direktiv o revizijah. Pripravljena sta bila dva vprašalnika. Posvetovanje z državami članicami je potekalo v okviru Svetovalnega odbora za javna naročila. Poleg tega so potekala posvetovanja v obliki spletnega vprašalnika z naročniki, pravniki, poklicnimi združenji, nevladnimi organizacijami in podjetji (Interactive Policy Making).

2.2 Nova direktiva temelji na skrbni presoji vpliva, v kateri sta navedeni dve osrednji težavi: pomanjkanje učinkovitih pravnih sredstev zoper protipravno oddajanje javnih naročil na podlagi neposrednega dogovora in „prenagljeno sklepanje “pogodb o oddaji javnih naročil, s čimer naročniki gospodarske subjekte prikrajšajo za možnost učinkovite uvedbe pravnih sredstev (3) pred začetkom pogodbe.

2.3 Presoja vpliva vsebuje vrsto odličnih analiz mnenj zainteresiranih strani in je nazoren primer odprte in pregledne komunikacije na zelo zapletenem področju.

2.4 Zanimivi so rezultati presoje, ki kažejo, da: države članice pritožbe obravnavajo zelo različno, kar lahko ponudnikom povzroča nejasnosti; — so naročniki, zlasti lokalne in regionalne oblasti, zelo zadržano odgovarjali na vprašanja; — za posamezne gospodarske subjekte še ni postalo samoumevno, da lahko sodelujejo na tem področju in uvajajo revizijske postopke; — je bil odziv odvetniških pisarn, poklicnih združenj in nevladnih organizacij precejšen.

2.5 Splošen sklep vprašanih je bil, da je treba ukrepati zoper protipravno ravnanje in spodbujati konkurenco, zlasti čezmejno.

2.6 Podjetja so običajno zelo zadržana, ko gre za to, da se zoperstavijo naročnikom, izkušnje pa kažejo, da so nekatere države članice doslej oklevale s sprejemanjem predpisov, ki spodbujajo preglednost in odprtje trgov. To poudarja potrebo po ukrepanju na ravni EU. Druge države članice pa si močno prizadevajo za izvajanje direktiv.

2.7 Predlagane spremembe ponudnikom prinašajo dva nova, pomembna instrumenta zaščite: — odločitev o oddaji naročila mora biti objavljena najmanj 10 dni pred sklenitvijo pogodbe, tj. ob upoštevanju t. i. suspenzivnega roka in — če se ponudnik pritoži, je treba postopek za določen čas, načeloma do razrešitve problema, ustaviti.

2.8 Obstaja pa še določba, v skladu s katero se naročila – recimo v nujnih primerih – lahko oddajo brez običajnega razpisnega postopka. Poleg tega obstaja tudi določba, da suspenzivnega roka v primerih, ko očitno ni pomemben, ni treba upoštevati. Za postopek oddaje naročil pa je v skladu s konkurenčnim dialogom vedno treba predvideti suspenzivni rok zaradi njegovega načina delovanja. Verjetnost, da bo na koncu ostal le en „prednostni ponudnik“, je lahko ena od možnosti za zlorabo, zato je očitno potreben suspenzivni rok, da bi to preprečili.

3. Splošne ugotovitve

3.1 Presoja vpliva je zelo koristna in ponazarja, da države članice in naročniki v nekaterih primerih pogosto različno ocenjujejo potrebo po odprtju trgov javnih naročil.

3.2 Komisija v predlogu ponuja pet možnih rešitev za težave, povezane z revizijami: ohranitev veljavnih pravil, uvedbo suspenzivnega roka s sporočilom ali direktivo in imenovanje neodvisnega organa (4) s sporočilom ali direktivo.

3.3 Odbor se strinja s Komisijo, da: — ohranitev veljavnih pravil ni sprejemljiva rešitev, saj bi to pomenilo tudi ohranitev pomanjkljivosti in precejšnih razlik med državami članicami; — tudi sporočila niso primerno sredstvo, saj niso dovolj obvezujoča: dolgoletne tradicije, medsebojni odnosi in odvisnosti v državah članicah bi prevladovali še naprej.

3.4 Za pritisk na javni sektor in večjo profesionalnost na obeh straneh ostaja le izbira med ustanovitvijo neodvisnega organa ali suspenzivnim rokom med objavo odločitve o oddaji naročila in dejansko sklenitvijo pogodbe.

3.4.1 V nekaterih državah že obstajajo neodvisni organi (5). Opozoriti je treba, da večina zasebnih akterjev daje prednost temu pristopu, čeprav je povezan z višjimi stroški in večjimi administrativnimi obremenitvami. Nekatere države članice priporočajo imenovanje izvedencev v takšne organe.

3.4.2 V nasprotju s tem večina držav članic daje prednost uvedbi omejenega suspenzivnega roka, ki neposredno vpliva na javne naročnike in podjetja, ki se želijo pritožiti nad odločitvijo, pri čemer se med trajanjem suspenzivnega roka postopek prekine.

3.5 Odbor se strinja s predlogom Komisije za uvedbo suspenzivnega roka. Priznava, da bi takšen dogovor na ravni EU – če bo dobro izvajan – lahko morda spodbujal učinkovitost, jasnost in pravno varnost, pa tudi bolj odprt in pregleden postopek oddaje javnih naročil, ki bo povečal konkurenco. Vendar pa suspenzivni rok ne bi smel biti vedno izključna alternativa za neodvisne organe, ki jih države članice seveda lahko svobodno imenujejo.

4. Posebne težave

4.1 Osnutek

4.1.1 Oštevilčenje nove direktive povzroča zmedo, saj je poglavje o direktivi za posebne sektorje označeno kot člen 2, čeprav je velik del poglavja o klasični direktivi na prejšnjih straneh in o sektorski direktivi na naslednjih straneh oštevilčen kot člen 2a do 2f. Enostavneje bi bilo, če bi bili poglavji o klasični direktivi in direktivi za posebne sektorje samostojni. Ko bodo spremembe, ki jih prinaša nova direktiva, uvedene, to seveda ne bo več pomembno, do takrat pa bi olajšalo razumevanje besedila.

4.1.2 Prav tako bi bilo koristno, če bi bili na razpolago konsolidirani različici obeh direktiv.

4.1.3 V predlogu je tudi nekaj tiskarskih napak, ki bodo v poznejših različicah gotovo odpravljene.

4.2 Suspenzivni roki

4.2.1 Koncept suspenzivnih rokov se na splošno odobrava.

4.2.2 Nekateri sodelujoči v posvetovanju podpirajo možnost imenovanja neodvisnih organov, ki bi imeli vlogo razsodnika. Ta predlog je bil – pretežno zaradi pritiskov držav članic – zavrnjen v korist suspenzivnim rokom. Odkar direktive obstajajo, se o tej zasnovi razpravlja, vendar pa ima enake slabosti in podobno osnovo kot mehanizem pomirjevalnega postopka, čeprav je na prvi pogled obetajoča. Težava, ki je opisana v nadaljevanju pod naslovom „mehanizem pomirjevalnega postopka in reševanje sporov“, bi še naprej obstajala.

4.2.3 Z izjemo petdnevnih rokov (pri tem gre za delovne dni), so vsi ostali roki, tudi tridnevni, opredeljeni kot koledarski dnevi. To očitno povzroča težave. Mnenje obravnava ta vidik v nadaljevanju pod naslovom „suspenzivni roki“.

4.3 Razveljavitev pogodb

4.3.1 Cilj direktive je sicer prepoznati težave še pred sklenitvijo pogodbe, vendar je predvidena tudi razveljavitev pogodb, sklenjenih protipravno med suspenzivnim rokom.

4.3.2 Pri tem sta možni dve situaciji: prvič, obe strani se dogovarjata in se dobro zavedata posledic razveljavitve nezakonite pogodbe. Drugič, gospodarski subjekt je nedolžen in se ne zaveda tveganja razveljavitve pogodbe.

4.3.3 V prvem primeru je malo razlogov za skrb zaradi izgube, ki jo lahko utrpi gospodarski subjekt.

4.3.4 V drugem primeru pa obstaja zaskrbljenost, da bo – glede na to, da se je v nekaterih primerih zoper odločitev o oddaji naročila mogoče pritožiti v roku šestih mesecev po sklenitvi pogodbe – nedolžen gospodarski subjekt utrpel precejšnjo škodo. Ker bo ravnanje naročnika opredeljeno kot prekoračitev pooblastil, gospodarski subjekt nima sredstev, da bi od njega zahteval odškodnino (6). Čeprav je malo verjetno, da se bo to zgodilo, EESO meni, da je treba opozoriti na nevarnost.

4.3.5 Lahko bi navedli argument, da mora ponudnik sam preveriti, ali naročnik upošteva suspenzivni rok in ali je – kot je zahtevano – objavil odločitev o oddaji naročila, ter da poleg tega lahko, če še vedno ni prepričan, od naročnika zahteva formalno potrditev. Kot edini razlog za razveljavitev že sklenjene pogodbe direktiva (člen 2f(2)) predvideva primer, ko naročnik ni pravilno objavil odločitve o oddaji naročila ali ni upošteval suspenzivnega roka. Zdi se, da teh omejenih pogojev, zlasti pri velikih in pomembnih naročilih, ni težko preveriti. Vendar pa pragovi za naročila blaga in storitev ne morejo biti opisani kot „veliki in pomembni“, čeprav je zelo verjetno, da bodo ravno za MSP posledice nepopravljive škode v primeru razveljavitve pogodbe velike in pomembne. EESO meni, da prevalitev tveganja za napake na ponudnika in s tem povezane resne posledice niso v ravnovesju, zato bi bilo treba o tej zadevi ponovno razmisliti. Caveat vendor („svarilo prodajalcu“) z možnimi hudimi posledicami ni primeren mehanizem za preprečevanje protipravnega ravnanja naročnikov. Čeprav posledice kot v primeru Hazell proti okrožnemu svetu Hammersmith in Fulham verjetno ne bi nastopile v drugačnih okoliščinah in v drugih državah, je zakonodaja na ravni Skupnosti ali na nacionalni ravni nujno potrebna, da ponudniki ob razveljavitvi pogodbe ne bi bili izpostavljeni neobvladljivemu tveganju.

4.4 Sistem izdajanja potrdil

4.4.1 Nova direktiva predlaga odpravo sistema izdajanja potrdil, saj se skoraj ne uporablja. Sistem izdajanja potrdil je bil vključen v direktivo o revizijah za posebne sektorje kot oblika presoje, podobno kot pri sistemih zagotavljanja kakovosti ali nekaterih vidikih sodobnega računovodstva. Takrat je bilo predlagano, da bi lahko javno podjetje, ki je dobilo brezhibno potrdilo, odstopalo od nekaterih ali vseh podrobnih določb direktive, dokler upošteva načela, vendar za Komisijo ta predlog ni bil sprejemljiv.

4.4.2 Tako je bilo le malo spodbud za uporabo sistema izdajanja potrdil. Torej ne preseneča dejstvo, da skoraj ni v uporabi. Sistem je bil kritično ocenjen tudi zato, ker potrjuje le, da se določbe upoštevajo ob določenem času, pri tem pa ne zagotavlja njihove uporabe tudi v prihodnje. To lahko povzroči napačno razumevanje sistema izdajanja potrdil, medtem ko so enakovredni postopki z vidika kakovosti in sodobne finančne revizije učinkoviti. Odločilnega pomena je vzpostaviti sistem, ki bo – če bo upoštevan – zagotavljal, da bodo postopki zadovoljivo usklajeni z direktivo in da bo naročnik dejansko upošteval lastne postopke. Večina pomembnih organizacij deluje na osnovi notranjih postopkov in te zanesljivo upošteva, če seveda ne gre za prevare ali hude kršitve. Izdajanje potrdil v okviru ustreznega sistema o načeloma zadovoljivih razpisnih postopkih, ki se v praksi upoštevajo, daje primerno zagotovitev, da organizacija ravna v skladu z določbami. Seveda bi bilo treba veljavnost potrdil redno preverjati.

4.4.3 Učinkovit sistem izdajanja potrdil bi lahko zagotovil mehanizem, v okviru katerega bi posamezna javna podjetja lahko izkoristila vse ali večino ugodnosti (7), ki jih ureja člen 30 direktive za posebne sektorje, če splošna merila tega člena niso izpolnjena.

4.4.4 Če za uporabo določenega sistema ni dovolj spodbud, ta očitno ne prinaša posebnih koristi. EESO se strinja s stališčem, da bi ga bilo treba odpraviti. Če pa bi ga spremenili, da bi vseboval oprijemljive spodbude, bi bilo treba predvideti ohranitev sistema v takšni obliki.

4.5 Mehanizem pomirjevalnega postopka in reševanje sporov

4.5.1 Odbor opozarja na splošno sprejeto mnenje, da je treba odpraviti postopke, ki se malo uporabljajo.

4.5.2 Obstaja pa zelo razširjeno mnenje – ki ga EESO podpira in za katerega se je v številnih mnenjih zelo zavzemal –, da bi bilo zaželeno predvideti nekaj alternativnih možnosti za reševanje sporov. Sedanji postopki se v različnih državah članicah precej razlikujejo in segajo od relativno neuradnih, lahko dostopnih organov, ki ne povzročajo velikih stroškov, do pravnih poti z vsemi stroški in viri, s katerimi so povezani. Neodvisni organi so v državah članicah, ki so jih ustanovile, očitno učinkoviti, vendar pa praksa ni povsod enaka (glej tudi točko 3.4.1 in pripadajočo opombo).

4.5.3 Glede na različno kulturno in pravno ozadje v posameznih državah članicah splošna rešitev te težave ni na dlani.

4.5.4 Mehanizem pomirjevalnega postopka ni zelo priljubljen, saj očitno ne more voditi k izvršljivim odločitvam. Poleg tega v primeru neuspeha zapade rok za vlogo uradne pritožbe. Za izvršljive odločitve je nujno potreben sodni postopek, če se stranke pred razsodiščem ne morejo zediniti. To neskladje povzroča težave pri reševanju sporov.

4.5.5 Dodatna proučitev alternativnih mehanizmov reševanja sporov, ki so v uporabi v drugih državah ali v drugih kontekstih, bi lahko zagotovila koristen instrument za premostitev nasprotovanja pomirjevalnemu postopku in ohranitev nizkih stroškov ter s tem pripomogla k izboljšavam v okviru direktiv.

4.6 Suspenzivni roki

4.6.1 Ponovno bi bilo treba preveriti suspenzivne roke, ki jih predlaga osnutek direktive.

4.6.2 Prvič je večina rokov (razen petdnevnih rokov) določenih kot koledarski dnevi in relativno kratkih (tri, sedem ali deset dni). V nekaterih državah članicah in ob določenem času v letu lahko deset koledarskih dni pomeni tri delovne dni, trije koledarski dnevi pa v določenih pogojih ne pomenijo niti enega delovnega dne. To seveda ni zadovoljiva rešitev. V letu 2006 je najmanj 42 delovnih dni (od 260-ih v celem letu), ki so nekje v Evropskem gospodarskem prostoru državni prazniki. Nadalje obstaja eno desetdnevno obdobje, v katerem sta le dva delovna dneva in tri obdobja z le tremi delovnimi dnevi.

4.6.2.1 Pri zagotavljanju primernega roka, ki gospodarskim subjektom omogoča vložitev pritožbe, je treba doseči uravnovešeno razmerje, vendar brez nepotrebnega odlašanja za vse neproblematične pogodbe.

4.6.2.2 V najboljšem primeru bi bilo treba suspenzivne roke opredeliti kot delovne dni, vendar pa to zaradi različnih državnih praznikov v posameznih državah članicah povzroča težave.

4.6.3 Drugič ponudniki v okviru pravilno izvedenih razpisnih postopkov pričakujejo odgovor, ki ga v vsakem primeru prejme vsak ponudnik osebno. Tako zanje ne bi smelo biti težko, da – če je to potrebno – odgovorijo takoj.

4.6.4 Pri oddaji naročil na podlagi neposrednega ali notranjega dogovora je obveščanje ponudnikov, ki ne prihajajo iz notranjih krogov, še resnejša težava.

4.6.5 Možni ponudniki včasih ne vedo, da je pogodba v reviziji in so odvisni od objave odločitve, ki jih opozori na sklenitev pogodbe. Tudi če je v roku, ki znaša deset koledarskih dni, le en konec tedna in rok tako dejansko pomeni osem delovnih dni, ostane le malo časa za ukrepe v „obdobju mirovanja“.

4.6.6 Obstaja splošno soglasje, da je pri naročilih, oddanih na podlagi neposrednega dogovora, največ zlorab, zato je treba več pozornosti posvetiti tako trajanju suspenzivnih rokov kot tudi mehanizmu, ki bi zagotovil, da bi bili potencialno zainteresirani ponudniki čim prej obveščeni o ponujenih pogodbah. Koristno bi bilo primerno podaljšanje suspenzivnih rokov za takšno vrsto pogodb, ki pa ne bi veljalo za pogodbe s pravilnim razpisnim postopkom.

4.6.7 Direktivi o revizijah se seveda uporabljata le za naročila, ki presegajo prag, vendar se naročila, ki so le nekoliko nižja od praga – in zato zunaj področja uporabe direktiv – v nekaterih okoliščinah povečajo čez vrednost praga, včasih celo občutno. To pa prevečkrat predstavlja priložnost za zlorabo.

4.6.8 Zahteva po objavi vseh pogodb, tudi tistih, katerih vrednost je daleč pod pragom, in tistih, ki se sklenejo z notranjimi ponudniki, bi povzročila nesorazmerje. V zvezi s tem je treba opozoriti tudi na to, da direktiva o javnih naročilih ne zajema internih storitev. Ob tem se pojavlja tudi temeljno vprašanje, zakaj bi morali v tem primeru uporabiti suspenzivni rok.

4.6.9 Koristno bi bilo, če bi Komisija oblikovala ali financirala spletno stran, ki bi služila kot enostaven in pravočasen instrument za obveščanje potencialno zainteresiranih gospodarskih subjektov o nameravani oddaji naročila, katerega vrednost je nad pragom (ali po možnosti nad nižjo vrednostjo na primer 80 % praga), in ki bi se uporabljala izključno v ta namen. Če bi oblikovali takšno spletno stran, bi morala biti njena uporaba obvezna.

4.6.10 Poleg tega bi oblikovanje avtomatičnega iskalnega orodja za takšno spletno stran, ki bi ponudnike opozarjalo o objavah, ki jih zanimajo, močno povečalo učinkovitost obvestil. Če bi takšen sistem vsako noč preiskal spletne strani in označil vse, kar bi lahko bilo zanimivo, bi bila verjetnost, da ponudniki pravočasno izvejo za nameravano sklenitev pogodbe, zoper katero se morda želijo pritožiti, večja.

5. Pristojbine

5.1 Predlagano je bilo, da bi ponudnik, ki se želi pritožiti zoper oddajo naročila, moral plačati določeno pristojbino, da bi s tem preprečili nadležne ali taktične pritožne postopke. EESO se s takšnim ukrepov ne strinja. Prvič so ukrepi, potrebni za pritožbo, že povezani z dovolj visokimi stroški, in drugič lahko revizijski organ (8), ki se mu predloži pritožbo, neresne pritožbe zavrže.

5.2 V državah, kjer revizijski organ nima pooblastil za razpustitev neresnih pritožb, bi bila pristojbina lahko upravičena, vendar bi morala biti primerna, da ne bi odvrnila resnih pritožb in tako delovala kot defenzivni ukrep za naročnike, ki so zlorabili direktivi.

5.3 Čeprav to ne sodi neposredno k razmisleku v zvezi z novo direktivo, je bil EESO obveščen, da so nekateri naročniki prevzeli prakso, da od ponudnikov, ki želijo oddati ponudbo, zahtevajo plačilo pristojbine. Odbor takšno ravnanje strogo odklanja, saj ne škoduje le MSP, temveč je lahko tudi sredstvo prikrite diskriminacije, to pa je v nasprotju z duhom in morda tudi prepisi direktive.

6. Glosar

Klasična direktiva Direktiva 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev. Velja za vse javne naročnike (državne, regionalne, komunalne in druge), razen za tiste, za katere velja direktiva za posebne sektorje (glej spodaj). Direktiva za posebne sektorje Direktiva 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev. Velja za vse akterje, dejavne v teh sektorjih, ne glede na to, ali so v javni ali zasebni lasti. Javna naročila Oddajanje javnih naročil organov (klasična direktiva) in javnih gospodarskih služb (direktiva za posebne sektorje). Direktivi o revizijah Leta 1991 in 1993 sta pričeli veljati dve direktivi o uporabi revizijskih postopkov za klasično direktivo (9) in direktivo za posebne sektorje (10), ki se sedaj revidirata. Z uvedbo teh dveh direktiv naj bi zagotovili instrument izvajanja in pravno sredstvo, kar je v prejšnji klasični direktivi (11) manjkalo. Nova direktiva Predlog spremembe direktiv o revizijah, ki ga obravnava to mnenje. Direktiva (direktivi) Katera koli direktiva ali vse (če je v skladu s sobesedilom) od zgoraj navedenih direktiv. Naročnik Naročnik (v klasičnem sektorju) ali naročnik (v sektorju javnih storitev), vključen v postopke, ki jih ureja direktiva. Neodvisni organ Neodvisen organ, ki bi sprejemal pritožbe, kot je določeno v odstavku 2(3) v obrazložitvenem memorandumu na strani 5 nove direktive. Revizijski organ Sodni ali kvazisodni organ, „neodvisen od naročnika“, ki je imenovan za obravnavo pritožb in ima pooblastila, da o njih razsoja.

V Bruslju, 18. januarja 2006. Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Dimitris DIMITRIADIS

(1) Glej opombo 9 glosarja.

(2) Poročilo o presoji vpliva – revizijski postopki na področju javnega naročanja, SEC(2006) 557, z dne 4. maja 2006, stran 5: zadeva Alcatel, C-81/98, točka 33.

(3) Poročilo o presoji vpliva – revizijski postopki na področju javnega naročanja, SEC(2006) 557, z dne 4. maja 2006.

(4) Za opredelitev pojma neodvisni organ in razlikovanje med neodvisnim organom in revizijskim organom, kot se uporablja v tem dokumentu, glej glosar.

(5) Na primer, Urad za konkurenco na Danskem, Osrednja vladna agencija za javna naročila na Švedskem.

(6) Glej primer Hazell proti okrožnemu svetu Hammersmith in Fulham pred Zgornjim domom Združenega kraljestva 1992, pri katerem so lokalne oblasti podpisale pogodbo o obrestnih zamenjavah, da bi tako zmanjšale stroške ali dosegle dobiček. Vendar so se obrestne mere spremenile tako, da so bile za oblasti neugodne, in banke so zahtevale plačilo razlike. Lokalne oblasti, ki razlike niso mogle plačati, so izjavile, da je ybila sklenitev takšnih pogodb zunaj njihove pristojnosti, zato so pogodbe neveljavne. Sodišče je razsodilo v korist lokalnih oblasti in sodelujoče banke, ki so pogodbe sklenile v dobri veri, so imele precejšnjo izgubo.

(7) Člen 30(1) navaja: „Ta direktiva se ne uporablja za naročila, katerih namen je omogočiti opravljanje dejavnosti iz členov 3 do 7 [opredelitev javnega podjetja], če je v državi članici, v kateri se dejavnost opravlja, dejavnost neposredno izpostavljena konkurenci na trgih, do katerih dostop ni omejen“. V preostalem besedilu člen 30 obsežno ureja merila in postopke, ki jih je treba upoštevati za oprostitve uporabe določb direktive.

(8) Za opredelitev pojma ravizijski organ in razlikovanje revizijskega organa od neodvisnega organa, kot se uporablja v tem dokumentu, glej glosar.

(9) 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 (javna naročila storitev), 93/36/EGS (javna naročila blaga) in 93/37/EGS (javna naročila gradenj), obe z dne 14. junija 1993.

(10) 39/38/EGS z dne 14. junija 1993.

(11) 71/305/EGS z dne 16. julija 1971 (javna naročila gradenj) in 77/62/EGS z dne 21. decembra 1976 (javna naročila blaga).