[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 28.1.2009

COM(2009) 20 konč.

SPOROČILO KOMISIJE SVETU

Tehnološki razvoj na področju elektronskega izdajanja računov in ukrepi za nadaljnjo poenostavitev, posodobitev in uskladitev pravil glede obračunavanja DDV

SPOROČILO KOMISIJE SVETU

Tehnološki razvoj na področju elektronskega izdajanja računov in ukrepi za nadaljnjo poenostavitev, posodobitev in uskladitev pravil glede obračunavanja DDV

1. UVOD

V skladu s členom 237 Direktive Sveta 2006/112/ES[1] („direktiva o DDV“) mora Komisija najpozneje do 31. decembra 2008 predstaviti poročilo in, če je to ustrezno, predlog spremembe pogojev elektronskega izdajanja računov, da se upošteva tehnološki razvoj. Predlog spremembe pogojev elektronskega izdajanja računov je priložen temu sporočilu.

Sporočilo in predlog presegata zahtevo iz člena 237. To je upravičeno, ker je potrjeno, da Direktiva Sveta 2001/115/ES[2] (direktiva o izdajanju računov), ki je zdaj vključena v direktivo o DDV, v polni meri ne dosega svojega namena poenostavitve, posodobitve in uskladitve pravil glede obračunavanja DDV. Različne možnosti, ki so na voljo državam članicam, ter njihova uporaba so omogočile državam članicam, da ohranijo različna pravila glede izdajanja računov.

Te razlike v pravilih so zlasti opazne pri elektronskem izdajanju računov in zavirajo široko uporabo čezmejnega elektronskega izdajanja računov. Tudi na drugih področjih razlike v pravilih povzročajo dodatne obremenitve za podjetja in jim preprečujejo ali jih ovirajo pri izkoriščanju prednosti možnosti, kot so samofakturiranje, skupni računi in elektronsko shranjevanje računov.

2. TEHNOLOšKI RAZVOJ NA PODROčJU ELEKTRONSKEGA IZDAJANJA RAčUNOV

Za izpolnitev zahteve o poročanju glede tehničnega razvoja na področju elektronskega izdajanja računov je bila ta tema vključena v študijo o izdajanju računov, ki je bila opravljena za Komisijo. Rezultati študije so na voljo na spletišču Komisije[3].

Ločen dokument k priporočilom faze 3, ki jih zajema študija, z naslovom „Dodatek. Bela knjiga o tehnološkem razvoju“ opisuje tehnologijo za elektronsko izdajanje računov. Knjiga zajema pregled zgodovine in trenutnega položaja v zvezi s sistemi za zagotovitev verodostojnosti in neoporečnosti podatkov, kot so računi, poslani po elektronski poti.

2.1. Ugotovitve študije o izdajanju računov na področju novih tehnologij za elektronsko izdajanje računov

Študija o izdajanju računov ne omenja nobene posebne tehnologije, ki bi bila priporočena metoda za varno pošiljanje in sprejemanje računov po elektronski poti. V študiji je tako glede elektronskih podpisov navedeno, da se za zagotovitev verodostojnosti izvora in neoporečnosti vsebine uporabljajo različni sistemi podpisov. Ti imajo, kar zadeva varnost, kompleksnost in hitrost, različne prednosti in slabosti. Na primer infrastruktura javnih ključev, ki temelji na asimetričnih, vendar dopolnjujočih se ključih, ima visoko raven varnosti in se uporablja v aplikacijah v zvezi z bančništvom, toda, ker je sama po sebi zapletena, ni tako hitra kot drugi sistemi podpisov.

Prav tako se zdi jasno, da trenutno ni na voljo ene same, podjetjem prijazne tehnologije za podporo elektronskemu izdajanju računov v EU, ki bi zadovoljila tako velika kot majhna podjetja in bi jo v polni meri podprli vsi davčni organi. Poleg tega ni jasne možnosti za ustrezno rešitev, ki bi temeljila na tehnologiji in bi zajela potrebe vseh strani v prihodnjih nekaj letih. Tako se pri vse večji uporabi elektronskega izdajanja računov ne bi smelo zanašati na tehnologijo.

Zato se zdi ustreznejši drugačen pristop. V študiji o izdajanju računov je navedeno: „Namesto osredotočanja na nove tehnologije bi bilo treba rešiti vprašanja glede trenutne tehnologije.“ Poleg tega strokovna skupina za elektronsko izdajanje računov, ustanovljena s Sklepom Komisije[4], v odprtem pismu Komisiji navaja, da kakršna koli odločitev glede elektronskega izdajanja računov načeloma ne sme biti povezana s tehnologijo. Podjetja si prav tako želijo, da bi postalo elektronsko izdajanje računov dostopnejše, toda še vedno varno ter utemeljeno z njihovimi potrebami in že vzpostavljenim nadzorom za zagotovitev na splošno še vedno ustreznih računov.

3. PREPREKE, POVEZANE Z DDV, PRI SPODBUJANJU ELEKTRONSKEGA IZDAJANJA RAčUNOV

Ker ni na voljo jasne tehnološke rešitve, ne preseneča, da direktiva o DDV, ki temelji na tehnološkem pristopu k elektronskemu izdajanju računov, ni vodila do hitre uporabe elektronskega izdajanja računov. Poleg tega tehnološki pristop omogoča različne možnosti, kar omogoča državam članicam, da izvajajo pravila elektronskega izdajanja računov na različne načine. To je ustvarilo mešani sklop pravil za elektronsko izdajanje računov, ki jih je podjetjem težko upoštevati zlasti pri čezmejnem elektronskem izdajanju računov.

Pravila glede elektronskega izdajanja računov, ki se uporabljajo v skladu z nacionalno zakonodajo držav članic, so bila predstavljena kot del študije o izdajanju računov. Glede elektronskega izdajanja računov študija potrjuje, da obstaja vrsta različnih razlag in uporab različnih možnosti. To je privedlo do položaja, v katerem je za podjetja vzpostavitev ustrezne rešitve glede elektronskega izdajanja računov po vsej EU težka in draga.

3.1. Rešitve za prepreke, povezane z DDV, ki ovirajo elektronsko izdajanje računov

Obstaja več možnih načinov za odpravo preprek, povezanih z DDV, ki ovirajo elektronsko izdajanje računov. Najbolj priljubljena možnost za podjetja bi bila enaka obravnava elektronskih in papirnih računov. Druga možnost bi bila priprava vzorčnega sporazuma med stranmi, ki so vključene v elektronsko izdajanje računov, medtem ko bi v okviru tretje možnosti obdržali elektronske podpise in računalniško izmenjavo podatkov (RIP) kot načine pošiljanja, toda izključili težavne možnosti.

Možnost, ki jo priporoča Komisija, je enako obravnavanje pošiljanja računov, ne glede na to, če so ti poslani v papirni obliki ali elektronsko, in tako odprava posebnih zahtev za nadaljnji razvoj elektronskih podpisov ali računalniške izmenjave podatkov za elektronske račune. To je rešitev, ki ni povezana s tehnologijo.

Podobno kot pri papirnih računih je treba veljavnost elektronskega računa pregledati glede na računovodsko dokumentacijo podjetja, kot so naročilo, potrdilo o plačilu in dobavnica. Nadzori v podjetju so vedno tisti, ki pomagajo pri določanju veljavnosti računa ne glede na način pošiljanja.

Rešitev za počasno uvajanje elektronskega izdajanja računov bi morala temeljiti tudi na drugih idejah. Načela, ki jih je določila strokovna skupina za elektronsko izdajanje računov, se lahko uporabijo kot uporabne smernice. Skupina podpira obravnavo elektronskih računov na enak način kot papirnih računov. Prav tako podpira ohranitev temeljnih sedanjih pravil elektronskega izdajanja računov, tj. da je treba verodostojnost izvora in neoporečnost vsebine zagotoviti na način, ki ni povezan s tehnologijo.

Skupina si prizadeva za uporabo svojega sklopa načel za oblikovanje kodeksa ravnanja za elektronsko izdajanje računov. Sčasoma se bo izkazalo, ali bo ta pristop sprejet. Odločilno je, da se države članice, medtem ko so se sporazumele glede enake obravnave papirnih in elektronskih računov za namene DDV, prav tako strinjajo glede skupnega pristopa k elektronskemu izdajanju računov, tako da usklajen sklop pravil, ki temelji na skupnih načelih, lahko omogoči podjetjem, da sprejmejo rešitve glede elektronskega izdajanja računov na lahek in cenovno učinkovit način.

4. UKREPI ZA NADALJNJO POENOSTAVITEV, POSODOBITEV IN USKLADITEV PRAVIL GLEDE OBRAčUNAVANJA DDV

Kot je navedeno zgoraj, potreba po nadaljnji poenostavitvi, posodobitvi in uskladitvi pravil glede računov pomeni, da ima to poročilo Svetu širšo nalogo, kot je bila prvotno določena v direktivi o DDV. Oddelki, ki sledijo, navajajo težave, s katerimi se srečujejo podjetja zaradi sedanjih pravil glede izdajanja računov, osredotočajo se na možne rešitve in opisujejo možnost ravnanja, ki ga priporoča Komisija. To se obravnava z vidika zadeve, vsebine in shranjevanja računov ter s tem povezanimi pravili izdajanja računov za podporo ukrepom proti goljufijam.

4.1. Izdaja računa

4.1.1. Težave, povezane z izdajo računa

Noben člen v direktivi o DDV ne določa jasno, katera pravila držav članic glede izdajanja računov se uporabljajo. Toda na splošno se razume, da so pravila glede izdajanja računov tista, ki se uporabljajo v državi članici, kjer se plača davek, saj ta država članica spremlja plačljivi davek, nanjo pa se nanašajo tudi različne možnosti.

Kljub temu to splošno sprejemanje prevladujočih pravil od tam, kjer se plača davek, povzroča podjetjem določene težave. Davčni zavezanec, ki dobavlja blago ali opravlja storitve, za katere je treba plačati davek v drugi državi članici, mora upoštevati pogoje glede izdajanja računov v tisti državi članici. Kjer so dobave odvisne od postopka obrnjene davčne obveznosti, mora dobavitelj upoštevati pravila glede izdajanja računov, ni pa zanj obvezno, da je identificiran za DDV v državi članici, v kateri je treba plačati davek. Ker je v paketu DDV[5], ki je bil sprejet pred kratkim, navedeno splošno pravilo, da kraj, kjer se odvijajo dobave med podjetji (B2B), temelji na kraju, kjer ima sedež kupec ali naročnik, je težava še večja.

4.1.2. Rešitve težav, ki so povezane z izdajo računa

Kot kaže, obstajata dva pristopa glede zagotavljanja preglednosti in pravne varnosti podjetjem v zvezi z računi, ki jih izdajajo. Prvi je zagotovitev sredstev, s katerimi so informacije glede pravil izdajanja računov lahko dostopne in zahteve glede ustreznosti preprosto razumljive. To omogoča državam članicam, da ohranijo svoja različna pravila glede izdajanja računov. Toda glede na število razlik med pravili o izdajanju računov držav članic to ne bo bistveno zmanjšalo obremenitev podjetij.

Alternativa bi bil premik k usklajenim pravilom glede izdajanja računov.

4.1.3. Mnenje Komisije glede dobav med podjetji

Najprimernejša nadaljnja pot bi bilo oblikovanje celovitega sklopa usklajenih pravil, s katerimi bi imel davčni zavezanec, ki izda račun v kraju, kjer je identificiran za DDV, pravno gotovost, da račun velja po vsej EU.

Cilj glede sklopa usklajenih pravil za dobave med podjetji je uresničljiv. Direktiva o izdajanju računov je že usklajena na več področjih, vendar v okviru zahteve po izdaji računa še vedno ostajajo primeri, ko pravila o izdajanju računov niso usklajena: davka oproščene dobave, rok za izdajo računa, skupni računi, samofakturiranje in oddajanje naročil podizvajalcem zunaj EU.

4.1.4. Davka oproščene dobave

Da bi se zmanjšale obremenitve za podjetja, direktiva o DDV dovoljuje državam članicam, da davčne zavezance oprostijo obveznosti izdaje računov za nekatere davka oproščene dobave. Države članice k tej možnosti različno pristopajo. Nekatere jo v polni meri uporabljajo, druge jo uporabljajo v omejenem obsegu, tretje pa je sploh ne uporabljajo. Podjetja se posledično pogosto srečujejo s selektivnimi izjemami k splošnemu pravilu in tako z večjo upravno obremenitvijo.

Da bi uskladili pravila ob upoštevanju potrebe po uravnoteženju posploševanja z ustreznim nadzorom, se predlaga, da bi bil za davka oproščene dobave med podjetji v vseh primerih potreben le en račun, toda to mora biti zgolj poenostavljeni račun, ko je kupec ali naročnik v isti državi članici kot dobavitelj in slednji v predhodni fazi ni upravičen do odbitka.

4.1.5. Rok za izdajo računa

Direktiva o DDV dovoljuje državam članicam, da določijo rok za izdajo računa. To spontano oblikuje različna pravila po EU in možnost za različne trenutke obdavčitve. Glede obveznosti obračuna davka za čezmejno opravljanje storitev je že pripravljen predlog spremembe pravil o oblikovanju skupnega trenutka obdavčitve, da bi se zagotovila natančna izmenjava informacij o rekapitulacijskih poročilih za storitve.

Za oblikovanje skupnega datuma, na katerega se obračuna davek za dobavo blaga znotraj Skupnosti in čezmejno opravljanje storitev, ki so predmet postopka obrnjene davčne obveznosti, je za zagotovitev dokaza o tej dobavi pomembno, da se račun izda pravočasno. Ta predlog tako določa, da morajo davčni zavezanci izdati račun najpozneje 15. dan v mesecu, ki sledi mesecu, v katerem je nastal obdavčljivi dogodek. Tako imata dobavitelj in kupec ali naročnik dovolj časa, da evidentirata dobavo v enakem davčnem obdobju.

Če bi se državam članicam dovolila pravila za domače dobave, ki se razlikujejo od tistih za čezmejne dobave, bi to oblikovalo dodatne obremenitve za podjetja. Zato je rok enak za vse račune.

4.1.6. Skupni računi

Direktiva o DDV dovoljuje državam članicam, da določijo pogoje za skupne račune, kar se kaže v različnih sklopih pogojev v različnih državah članicah.

Cilj predloga je, da se oblikuje usklajen pristop k skupnim računom, tako da bodo podjetja lahko izkoristila prednost takšne prakse po EU. Zato bodo skupni računi dovoljeni med koledarskim letom, če bodo podatki, ki so potrebni za ločene dobave, zajeti v skupni račun. Države članice za skupne račune ne bodo smele nalagati nobenih dodatnih pogojev.

4.1.7. Samofakturiranje

V skladu s trenutnimi pravili lahko izstavijo račun dobavitelj, kupec ali naročnik ali tretja oseba za račun dobavitelja. Dokazano je, da je iz gospodarskih razlogov pomembno, da se te možnosti ohranijo.

Toda pogoji, ki se uporabljajo za samofakturiranje (računi, ki jih izda kupec ali naročnik), se razlikujejo med državami članicami. Cilj predloga je odprava možnosti držav članic, da določijo pogoje za samofakturiranje, da bi se vzpostavil bolj usklajen sklop pravil po EU. Da bi se hkrati olajšal nadzor samofakturiranja, se od kupca ali naročnika zahteva, da na račun zapiše „samofakturiranje“, tako da so dobavitelj in davčni organi obveščeni o izdajatelju. Na račun je treba vključiti tudi številko DDV kupca ali naročnika.

4.1.8. Oddajanje naročil podizvajalcem zunaj EU

Na splošno podjetja in države članice menijo, da določanje posebnih pogojev podizvajalcem zunaj EU, ki izdajajo račune v imenu davčnih zavezancev, ki dobavljajo v EU, ni potrebno. Dejansko že obstajajo zadostni ukrepi nadzora, da se davčni zavezanci, ki morajo izdati račun, obnašajo odgovorno.

Tako se predlaga, da se za podizvajalce, ki izdajajo račune za račun davčnega zavezanca, ne določajo posebni pogoji. Sedanja pravila iz členov 225 in 235 se odpravijo.

4.1.9. Mnenje Komisije o dobavah podjetja potrošniku (B2C)

Malo verjetno je, da se bo cilj sklopa usklajenih pravil za dobave podjetja potrošniku dosegel v kratkem času. Na tem področju so pravila manj usklajena. Države članice se lahko odločijo, ali bodo od davčnih zavezancev zahtevale izdajo računa ali ne. Nekatere države to možnost pogosto uporabljajo, druge zahtevajo, da se račun izda za nekatere dobave, kot so gradbena dela, ali ko je vrednost nad določenim pragom, medtem ko preostale države članice ne zahtevajo računov za dobave podjetja potrošniku.

Ugotovljeno je, da države članice potrebujejo prožnost, da lahko nadzirajo davek. Hkrati pa je pomemben tudi cilj odprave obremenitev za podjetja in posplošitev pravil glede izdajanja računov. Pri uravnoteževanju teh potreb je cilj ohranitev možnosti, v okviru katere se od davčnega zavezanca zahteva izdaja računa za dobave podjetja potrošniku, vendar zgolj poenostavljenega računa z zgolj omejenim številom podatkov. Poleg tega je treba davčne zavezance s sedežem in brez njega obravnavati enako.

Enako obravnavanje davčnih zavezancev s sedežem in brez njega pomeni, da se od davčnih zavezancev brez sedeža lahko zahteva izdaja računov DDV le, če se za enakovredno dobavo od davčnega zavezanca s sedežem, ki je vključen v dobavo podjetja potrošniku, prav tako zahteva izdaja računa. To mora skupaj z zahtevo po izdaji samo poenostavljenih računov zmanjšati obremenitev prodajalcev na daljavo.

Zaradi posebne ureditve elektronskih storitev in njenega širšega obsega v skladu s paketom DDV se od podjetij lahko zahteva, da izdajajo račune v državah članicah, v katerih niso identificirana za DDV. Podobno kot glede prodajalcev na daljavo je pomembno, da so pravila pregledna in da jih je lahko upoštevati. To je treba obravnavati v okviru zahteve, da države članice dajo na spletni strani na voljo podrobne informacije o pravilih glede izdajanja računov za dobave podjetja potrošniku. Dejansko Predlog Komisije[6] to že predvideva za „shemo enkratne obdavčitve“ in tako bo sprejeta ureditev „mini shema enkratne obdavčitve“ v vsakem primeru zahtevala nekaj podobnega.

4.1.10. Država članica, katere pravila se uporabljajo

Z usklajenim sklopom pravil o izdajanju računov za dobave med podjetji bi bilo mogoče določiti, da so pravila, ki se uporabljajo za izdajanje računov, tista, ki veljajo v državi članici, v kateri je dobavitelj, ki opravlja dobavo, identificiran za DDV. Takšno ravnanje bi temeljilo na konceptu „sheme enkratne obdavčitve“, v okviru katere se obveznosti v zvezi z DDV izvršujejo v državi članici sedeža in ne tam, kjer se plača davek.

Za dobave podjetja potrošniku je treba prav tako vzpostaviti pravila, ki temeljijo na kraju, kjer je dobavitelj, ki opravlja dobavo, identificiran za DDV, ker se na splošno registracija zahteva v državi članici kupca ali naročnika.

4.2. Podatki na računu

4.2.1. Težave, povezane s podatki, ki jih mora vsebovati račun

Na splošno povzročajo podatki, ki jih mora vsebovati račun, podjetjem manj težav. Kot kaže, podatki, ki so navedeni v členu 226 direktive o DDV, zadostujejo potrebam davčnih uradov in niso preveč obremenilni za podjetja.

Opaziti pa je, da se, ko države članice zahtevajo izdajo računov za nekatere dobave, ponavadi dobave podjetja potrošniku, vsebina računov ustrezno razlikuje, saj se države članice lahko odločijo in zahtevajo manj podatkov. Toda to pogosto ne prinaša načrtovanega zmanjšanja obremenitve podjetij zaradi stroškov pri vzpostavljanju in prilagajanju sistemov zaračunavanja različnim pravilom.

4.2.2. Rešitve težav, ki so povezane s podatki na računu

Meni se, da bi bila v vseh primerih najboljša rešitev standardni sklop podatkov na računih. Toda sprejetje enega samega seznama podatkov na računih bi lahko povzročilo praktične težave pri doseganju ravnotežja med različnimi vrstami dobave, kot so dobave podjetja potrošniku, dobave med podjetji ali oprostitev DDV. Posledično lahko standardni sklop podatkov na računih pomeni številne izjeme, ki kažejo na gospodarske prakse.

Sedanja pravila določajo usklajen seznam podatkov na računih in dovoljujejo državam članicam, da zahtevajo manj podatkov za nekatere vrste dobave. Slaba stran tega je, da imajo države članice različne pristope k izvajanju te možnosti, kar se kaže v dejstvu, da se podjetja pogosto ne zavedajo koristi.

Druga rešitev bi lahko bila premostitev razlik med enim samim seznamom in številnimi izjemami, ki so jih vzpostavile države članice.

4.2.3. Mnenje Komisije

Cilj predloga je, da se oblikujeta dve vrsti računov: tisti, za katere je verjetna pravica do odbitka in zato je nadzor potreben tako za dobavitelja kot za kupca ali naročnika, ter drugi, za katere pravica do odbitka ni verjetna in je nadzor potreben predvsem za dobavitelja. Prvi so računi z obračunanim DDV, drugi pa poenostavljeni računi z obračunanim DDV.

Države članice ne bodo smele zahtevati računov drugačne vrste, ki se bodo gibali med računom z obračunanim DDV in poenostavljenim računom z obračunanim DDV. Podjetja bodo seveda na račun še vedno lahko dodala druge podatke.

4.2.4. Račun z obračunanim DDV

4.2.4.1. Zahteva po izdaji računa z obračunanim DDV

Ohranja se načelo, da mora davčni zavezanec izdati račun, ko je dobava obdavčljiva za namene DDV in ko je prejemnik davčni zavezanec ali pravna oseba, ki ni davčni zavezanec. Računi morajo vsebovati popoln sklop podatkov.

Za to pravilo obstajajo glede davka oproščene dobave nekatere izjeme, to so, ko je kupec ali naročnik v isti državi, dobropisi in računi z vrednostjo, ki je nižja od 200 EUR. Te urejajo pravila o poenostavljenih računih.

4.2.4.2. Podatki, ki jih mora vsebovati račun z obračunanim DDV

Usklajen seznam podatkov, ki jih mora vsebovati račun, je določen v členu 226 direktive o DDV. Ni razloga, da bi se ta seznam precej spreminjal. Kljub temu se za pomoč pri nadzoru davka in za poenostavitev zahtev za podjetja predlagajo tri glavne spremembe.

Prvič, dobavitelj mora na računu navesti identifikacijsko številko DDV kupca ali naročnika. To se uvaja iz več razlogov. Davčnim uradom bo pomagalo bolje nadzirati davek, saj jim bo omogočilo, da bodo pregledovali, če identifikacijska številka DDV kupca ali naročnika na računu ustreza tisti podjetja, ki uveljavlja pravico do odbitka. Uskladilo bo pravila glede izdajanja računov po EU, tako da bodo zahteve enake za dobave kupcem ali naročnikom v isti državi članici kot za dobave kupcem ali naročnikom v drugi državi članici. Prav tako bo pomagalo podjetjem pri odločitvi, ali je potreben račun z obračunanim DDV, saj kupec ali naročnik za dobave podjetja potrošniku ne bo imel številke DDV.

Ker je poleg tega cilj predloga povečanje uporabe elektronskega izdajanja računov, postaja pomembnejše, da je na voljo enotna številka za identifikacijo kupca ali naročnika, zlasti ko morajo izvajalci storitev izmenjati elektronske račune v imenu svojih poslovnih strank. Številka DDV se lahko uporablja kot enotna številka pri izmenjavi elektronskih računov in če se bo uporaba elektronskega izdajanja računov povečala, kot se pričakuje, bo že na voljo enotna identifikacijska številka.

Drugič, datum dobave blaga ali opravljanja storitev se nadomesti z datumom nastanka obveznosti obračuna davka. Ker so pravila, kdaj se izvaja pravica do odbitka, odvisna od časa, ko se davek obračuna, je logično, da je treba ta datum navesti na računu. Ta bo prav tako pomagal pri pravici kupca ali naročnika do odbitka, ko bo dobavitelj navedel DDV na potrdilu o plačilu, kar je še en ukrep, vključen v predlog.

Tretjič, za olajšanje dela dobavitelja pri „obrnjenih davčnih“ obveznostih, ko je kupec ali naročnik v drugi državi članici dolžan plačati DDV, se lahko stopnja DDV in znesek DDV, ki ga je treba plačati, kot se zahteva na računu z obračunanim DDV, nadomestita z zneskom za vsako vrsto blaga ali opravljene storitve.

4.2.5. Poenostavljen račun z obračunanim DDV

4.2.5.1. Uporaba poenostavljenega računa z obračunanim DDV

Poenostavljeni računi se lahko uporabljajo v dveh primerih. V prvem lahko države članice zahtevajo uporabo poenostavljenega računa, vendar le od davčnih zavezancev, ki opravljajo dobave podjetja potrošniku. V drugem primeru lahko za nekatere dobave med podjetji davčni zavezanec namesto računa z obračunanim DDV izda poenostavljen račun.

Tveganje zaradi goljufije pri dobavah podjetja potrošniku ostaja predvsem na strani dobavitelja, ker za kupca ali naročnika ni verjetno, da bo imel pravico do odbitka. Na računu morajo biti zgolj podatki, ki so potrebni za zagotovitev, da je dobavitelj pravilno obračunal davek, in posledično je raven potrebnih podatkov nižja kot tista, ki je potrebna, ko je dovoljena pravica do odbitka.

Za dobave med podjetji se poenostavljeni računi lahko uporabljajo za nabave, ko je tveganje goljufij majhno. V takih primerih mora biti dobavitelju dovoljeno, da se odloči za izdajo poenostavljenega računa, na primer za nekatere davka oproščene dobave, ker tu ne obstaja pripadajoča pravica do odbitka, čeprav se za kupce ali naročnike v drugi državi članici še vedno zahteva račun z obračunanim DDV.

V primerih, ko znaša znesek računa manj kot 200 EUR in je znesek DDV, ki se lahko odbije, majhen, ter ko je majhno tudi posledično tveganje za proračune držav članic, se lahko dobavitelj odloči za izdajo poenostavljenega računa. To temelji na posvetovanjih odbora za DDV, v okviru katerih se je večina držav članic odločila za uporabo poenostavljenih računov za manjše zneske.

Dobavitelj se lahko odloči za poenostavljene račune še v primerih izdajanja dobropisa. V tem primeru vsebuje potrebne podatke izvirni račun, na katerega se sklicuje dobropis.

4.2.5.2. Vsebina poenostavljenega računa z obračunanim DDV

Podatki, ki so potrebni na poenostavljenem računu, so navedeni v členu 238 direktive o DDV, v skladu s katero lahko države članice po posvetovanju z odborom za DDV v nekaterih primerih dovolijo poenostavljene račune. Edini novi element je zahteva, da se vključi vrednost vrste dobavljenega blaga ali opravljene storitve.

4.2.6. Uporaba davčne sklicne številke

Samo nekaj držav članic izkorišča možnost, določeno v členih 239 in 240 direktive o DDV, da za identifikacijo dobavitelja na računu uporabijo številko, ki ni številka DDV. Glede na to je bila ta možnost odpravljena in namesto nje je treba v vseh primerih na računu navesti nacionalno identifikacijsko številko DDV, kar pomeni enoten pristop.

4.3. Shranjevanje računov

4.3.1. Težave, povezane s shranjevanjem računov

Možnosti, ki so na voljo državam članicam, dovoljujejo različna pravila glede shranjevanja. To povzroča ovire ne le za večja podjetja, ki si želijo skupnih postopkov shranjevanja po vsej EU, ampak tudi za manjša podjetja, katerim je zaradi določenih pogojev onemogočeno, da bi bila stroškovno učinkovitejša, na primer zaradi elektronskega arhiviranja.

4.3.2. Rešitve težav, ki so povezane s shranjevanjem računov

Cilj je zmanjšanje obremenitev za podjetja, ne da bi se oslabila zmožnost davčnih organov, da nadzirajo davek. Podjetja morajo v vsakem primeru iz gospodarskih razlogov shranjevati račune, vendar si pri tem želijo večje prožnosti glede sredstev in kraja shranjevanja ter, če imajo sedež v več državah članicah, enotna obdobja shranjevanja.

Vsaka rešitev mora dejansko vzpostaviti ravnotežje med posplošitvijo in nadzorom. Cilj mora biti uskladitev pravil do največje možne mere, ne da bi davčnim organom oteževalo pobiranje davkov.

4.3.3. Mnenje Komisije

Komisija meni, da se na nekaterih področjih lahko dosežejo skupna pravila. Eno izmed področij je usklajeno obdobje shranjevanja, ki ga je glede na povprečna sedanja obdobja shranjevanja računov v državah članicah mogoče določiti na šest let. To bi moralo omogočiti tudi poenoteno izmenjavo računov med državami članicami, ki morajo preverjati čezmejne transakcije.

Pravila glede shranjevanja računov v elektronski obliki bi bilo treba spremeniti in omogočiti podjetjem, da imajo pravico uporabljati ta medij. Podjetja bi tako lahko spremenila papirne račune v elektronsko obliko, pod pogojem, da bi bili ti računi dostopni brez nepotrebnih zamud in da bi se zagotovilo, da je vsebina izvirnega računa enaka tisti računa, shranjenega v elektronski obliki.

Prav tako je treba jasno določiti državo, katere pravila za shranjevanje se uporabljajo. Pravila, ki se uporabljajo za dobavitelja, morajo biti tista države članice, v kateri ima ta sedež za namene DDV. Za kupca ali naročnika morajo veljati pravila njegove države članice. To ne bi smelo povzročiti nobenih težav davčnim uradom v zvezi z nadzorom, saj morajo države članice še vedno imeti dostop do računov, kjer je treba plačati davek.

Nekatere druge možnosti je prav tako možno odpraviti, na primer zahtevo, da osebe, ki niso davčni zavezanci, shranjujejo račune, da se papirni računi shranjujejo v državi članici, v kateri ima davčni zavezanec sedež, in da je treba kraj shranjevanja priglasiti.

5. UKREPI ZA BOJ PROTI GOLJUFIJAM NA PODROčJU DDV

5.1. Obveznost obračuna davka za dobave znotraj Skupnosti

Komisija je že predlagala skrajšanje časovnega obdobja, v katerem je treba predložiti rekapitulacijsko poročilo, s treh mesecev na enega[7]. To že pomeni korak naprej k hitrejši izmenjavi informacij med državami članicami, kar bi moralo pomagati v boju proti davčnim vrtiljakom.

Toda pravila glede obveznosti obračuna davka za dobave znotraj Skupnosti omogočajo davčnim zavezancem, da odlašajo z obračunom davka do 15. dne v mesecu po obdavčljivem dogodku. Na primer, račun, izdan pred 15. dnem v mesecu po obdavčljivem dogodku, določa, kdaj nastane obveznost obračuna davka. Tako je mogoče za dobavo znotraj Skupnosti, ki se opravi januarja in račun zanjo izda februarja, vendar pred 15. februarjem, rekapitulacijsko poročilo izdati februarja in ne januarja.

Poleg tega države članice pravil ne uporabljajo enotno. To vprašanje je že obravnaval odbor za DDV, vendar ni sprejel nobene odločitve. Glavna težava nastane, ko se račun izda pred dobavo blaga, saj v nekaterih državah članicah v tem trenutku nastane obveznost obračuna davka, v drugih pa ne.

Priporočljivo bi bilo, da se določi enoten datum nastanka obveznosti obračuna davka, v tem primeru datum obdavčljivega dogodka, ki je določen z datumom dobave. Z zahtevo, da se račun izda do 15. dne v mesecu po obdavčljivem dogodku, bo račun še vedno glavni dokument, ki dokazuje dobavo znotraj Skupnosti. Poleg tega je treba spremeniti datum obveznosti obračuna davka za pridobitve znotraj Skupnosti tako, da se sklada z datumom, ki se uporablja za dobave znotraj Skupnosti.

5.2. Pravica do odbitka

V večini primerov mora davčni zavezanec, ki uveljavlja pravico do odbitka, imeti račun z obračunanim DDV, ki je bil izdan v skladu s pravili, ki jih vključuje direktiva o DDV. Obstajajo izjeme k temu pravilu, toda predvsem za transakcije obrnjene davčne obveznosti. V zadevi Bockemühl[8] je sodišče določilo, da država članica ne more formalno zahtevati od podjetij, ki uveljavljajo pravico do odbitka pri dobavi obrnjene davčne obveznosti, da posedujejo veljavni račun z obračunanim DDV.

Kljub tem izjemam se od davčnega zavezanca, ki opravlja dobavo, zahteva, da izda račun v skladu z direktivo o DDV. To povzroča neskladje med zahtevo po izdaji računa kot dokaza za dobavo in zahtevo po posedovanju računa za uveljavljanje pravice do odbitka.

V zvezi s tema zahtevama je treba dobavitelja in kupca ali naročnika obravnavati enako. Hkrati s tem, ko se od dobavitelja zahteva, da izda račun kot dokaz za dobavo, je treba od kupca ali naročnika zahtevati, da poseduje račun za uveljavljanje pravice do odbitka. Kot velja zdaj, lahko države članice omogočijo uveljavljanje pravice do odbitka z drugimi dokazili, če se ne izda veljaven račun.

6. DRUGI UKREPI ZA POENOSTAVITEV – UREDITEV PO PLAčANI REALIZACIJI

Nekatere države članice imajo dovoljenje za odstopanje[9] glede časa, v katerem se lahko uveljavlja pravica do odbitka davčnih zavezancev, ki DDV prijavijo v okviru izbirne ureditve po plačani realizaciji. To odstopanje odloži pravico do odbitka za davčne zavezance v okviru ureditve po plačani realizaciji, dokler se dobavitelju blago ali storitve dejansko ne plačajo.

Predlaga se, da se ta poenostavitveni ukrep ureditve po plačani realizaciji razširi na vse države članice.

Toda kadar dobavitelj prijavi DDV šele ob prejemu plačila, je treba za prejemnika navedenih dobav predvideti odstopanje, da kljub vsemu takoj uveljavlja pravico do odbitka. Ta predlog državam članicam omogoča pravno podlago, da podjetjem, ki uporabljajo ureditev po plačani realizaciji, zagotavljajo večjo podporo.

7. SKLEP

Pri elektronskem izdajanju računov je osnovni pristop glede uporabe tehnologije za zagotovitev, da je račun pravilen, odpravljen. Namesto tega je treba papirne in elektronske račune obravnavati enako, zanesljivost podatkov na računu pa je treba zagotoviti na enak način kot zdaj za papirne račune.

Predlog znatno zmanjšuje število možnosti, ki so na voljo državam članicam. To bo oblikovalo bolj usklajen sklop pravil o izdajanju računov, kar bo omogočalo podjetjem lažje izpolnjevanje svojih obveznosti v zvezi z izdajanjem računov. Zlasti tista podjetja, ki izvajajo čezmejne transakcije, in tista, ki so identificirana za DDV v več državah članicah, bi morala opaziti zmanjšanje obremenitev zanje.

Za mala in srednja podjetja bi morala biti razširitev uporabe poenostavljenih računov neposredno koristna, zlasti v zvezi z računi z nizko vrednostjo. Poleg tega bo zaradi bolj usklajenega sklopa pravil v EU lažje doseči ustreznost in koristi čezmejne trgovine bodo lažje dosegljive.

Ukrepi so bili vzpostavljeni, da se državam članicam omogoči hitrejša izmenjava informacij o nabavah blaga znotraj Skupnosti. To dopolnjuje predlog Komisije o skrajšanju obdobja za rekapitulacijska poročila in je ključni element v boju proti goljufijam na področju DDV znotraj Skupnosti.

[1] UL L 347, 11.12.2006, str. 1.

[2] UL L 15, 17.1.2002, str. 24.

[3] http://ec.europa.eu/taxation_customs/common/publications/studies/index_en.htm.

[4] 2007/717/ES (UL L 289, 7.11.2007, str. 38).

[5] UL L 44, 20.2.2008, str. 11.

[6] COM(2004) 728 konč, UL C 24, 29.1.2005, str. 8.

[7] COM(2008) 147.

[8] UL C 106, 30.4.2004, str. 7.

[9] Odločba Sveta 2006/659/ES, UL L 272, 3.10.2006, str. 15.