EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 22.11.2017 COM(2017) 674 final OSNUTEK SKUPNEGA POROČILA KOMISIJE IN SVETA O ZAPOSLOVANJU

k sporočilu Komisije o letnem pregledu rasti za leto 2018



KAZALO PREDGOVOR KLJUČNA SPOROČILA 1. PREGLED TRENDOV IN IZZIVOV NA TRGU DELA IN SOCIALNEM PODROČJU V EVROPSKI UNIJI 1.1 Trendi na trgu dela 1.2 Trendi na socialnem področju 2. PREGLED TRENUTNEGA STANJA NA PODLAGI PREGLEDA SOCIALNIH KAZALNIKOV 2.1 Razlaga pregleda socialnih kazalnikov 2.2 Dokazi, ki izhajajo iz pregleda socialnih kazalnikov 3. REFORME ZAPOSLOVANJA IN SOCIALNE REFORME – USPEŠNOST IN UKREPI DRŽAV ČLANIC 3.1 Smernica 5: spodbujanje povpraševanja po delovni sili 3.1.1 Ključni kazalniki 3.1.2 Odziv politike 3.2 Smernica 6: izboljšanje ponudbe delovne sile, strokovne usposobljenosti in kompetenc 3.2.1 Ključni kazalniki 3.2.2 Odziv politike 3.3 Smernica 7: izboljšanje delovanja trgov dela 3.3.1 Ključni kazalniki

3.3.2 Odziv politike 3.4 Pospeševanje socialne vključenosti, boj proti revščini in spodbujanje enakih možnosti 3.4.1 Ključni kazalniki 3.4.2 Odziv politike PRILOGE

PREDGOVOR V skladu s členom 148 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) je treba pripraviti skupno poročilo o zaposlovanju. Poročilo je del jesenskega svežnja, ki vključuje letni pregled rasti ob začetku cikla evropskega semestra. Vsebuje letni pregled glavnih dogodkov na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropi ter reformnih ukrepov držav članic v skladu s smernicami za politike zaposlovanja držav članic. Poročanje o teh reformah temelji na strukturi smernic: spodbujanje povpraševanja po delovni sili (smernica 5), izboljšanje ponudbe delovne sile, strokovne usposobljenosti in kompetenc (smernica 6), izboljšanje delovanja trgov dela (smernica 7) ter pospeševanje socialne vključenosti, boj proti revščini in spodbujanje enakih možnosti (smernica 8). Poleg tega skupno poročilo o zaposlovanju za leto 2018 vsebuje pregled uspešnosti držav članic v zvezi z evropskim stebrom socialnih pravic. Steber, ki je bil 17. novembra 2017 podpisan kot medinstitucionalna izjava Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, opredeljuje načela in pravice na treh področjih: (i) enake možnosti in dostop do trga dela; (ii) poštene delovne razmere ter (iii) socialna zaščita in vključenost. Spremljanje napredka na teh področjih je podprto zlasti s podrobno analizo pregleda socialnih kazalnikov, ki spremlja steber socialnih pravic. Skupno poročilo o zaposlovanju je strukturirano, kot sledi: uvodno poglavje (poglavje 1) vsebuje pregled glavnih trendov na trgu dela in socialnem področju v Evropski uniji, s čimer predstavlja ozadje. V poglavju 2 so predstavljeni glavni rezultati analize pregleda socialnih kazalnikov, povezanega z evropskim stebrom socialnih pravic. V poglavju 3 je naveden podroben opis ključnih kazalnikov po državah (vključno s kazalniki iz pregleda socialnih kazalnikov) in politik, ki jih države članice izvajajo za obravnavo smernic za politike zaposlovanja.



KLJUČNA SPOROČILA Naslednja ključna sporočila izhajajo iz analize v tem poročilu: Gospodarsko rast, ki je zdaj dosegla vse države članice, spremlja stalno izboljševanje stanja na trgu dela in socialnega stanja. V povprečju je bilo v zadnjem letu v EU zabeleženo izboljšanje pri 11 od 14 kazalnikov iz pregleda socialnih kazalnikov, s katerimi se spremlja napredek na področju evropskega stebra socialnih pravic. Od preostalih treh sta dva kazalnika ostala na splošno nespremenjena, samo en (učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine) pa se je nekoliko poslabšal, vendar so se vzorci na ravni države zelo razlikovali. Ti dokazi na splošno kažejo na stalen napredek v zvezi s tremi poglavji stebra, ki je podprt z močnim okrevanjem in nedavnimi prizadevanji za reforme. Kljub temu so bili pri večini držav članic ugotovljeni izzivi v zvezi s posebnimi načeli stebra, kot je poudarjeno v glavnem delu poročila. Ti izzivi bodo tudi predmet poglobljene analize v poročilih o državah v okviru evropskega semestra. Ustvarjanje delovnih mest se je povečalo, zaposlovanje pa se še naprej povečuje s stalno hitrostjo. V drugem četrtletju leta 2017 je bilo v EU zaposlenih približno 235,4 milijona ljudi (156 milijonov v euroobmočju), kar je največje zabeleženo število zaposlenih doslej. Stopnja zaposlenosti za 1,7 % presega najvišjo raven iz obdobja pred krizo, doseženo leta 2008. V primerjavi z najnižjo stopnjo zaposlenosti sredi leta 2013 je danes v EU zaposlenih 11 milijonov ljudi več. Ob sedanji hitrosti in glede na 72,2-odstotno stopnjo zaposlenosti v drugem četrtletju leta 2017 bo morda mogoče doseči cilj 75-odstotne stopnje zaposlenosti iz strategije Evropa 2020. Glavni kazalniki trga dela so se na splošno okrepili. Zniževanje stopnje brezposelnosti, ki ga opažamo od sredine leta 2013, se nadaljuje. Ta stopnja se je avgusta 2017 v EU znižala na 7,6 % (9,1 % v euroobmočju), kar je najnižja raven v EU od decembra 2008 (v euroobmočju od februarja 2009), s čimer se je približala najnižji 6,8-odstotni stopnji iz marca 2008. Brezposelnost mladih in dolgotrajna brezposelnost sta se prav tako še naprej enako hitro zmanjševali. Stopnje aktivnosti, ki se med krizo niso nikoli znižale, se v skoraj vseh državah članicah še naprej zvišujejo. Medtem ko vse države članice dosegajo vse boljše rezultate, je mogoče opaziti zelo velike razlike. Stopnja brezposelnosti sega od 3,1 % na Češkem in 3,8 % v Nemčiji do 17,3 % v Španiji in 21,6 % v Grčiji (drugo četrtletje leta 2017). Stopnja zaposlenosti pa sega od 57,7 % v Grčiji in 62,1 % v Italiji do 79,3 % v Nemčiji in 82 % na Švedskem (drugo četrtletje leta 2017). V številnih državah članicah se morajo stopnje zaposlenosti še nekoliko zvišati, da bi dosegle ravni pred krizo in da bo zlasti mogoče doseči nacionalne cilje strategije Evropa 2020. Premajhna izkoriščenost delovne sile se zmanjšuje, vendar težava ostaja znatna celo v državah z nizko stopnjo brezposelnosti. V obdobju okrevanja se je skupno število opravljenih delovnih ur povečevalo bistveno počasneje, kot so se zvišale stopnje zaposlenosti. Pomembno je, da število opravljenih delovnih ur na zaposleno osebo, ki je za približno 3 % manjše od števila pred krizo, ostaja nespremenjeno. Poleg tega delež (neprostovoljnega) dela s krajšim delovnim časom ostaja velik, čeprav se je zaposlenost za polni delovni čas leta 2016 povečala. Medtem ko okrevanje spodbuja ustvarjanje stalnih in začasnih delovnih mest, delež delavcev, zaposlenih za določen čas, v EU ostaja nespremenjen (približno 14 %). Kombinacija velikih deležev pogodb o zaposlitvi za določen čas in nizkih stopenj prehajanja v stalno zaposlitev kaže na segmentacijo trga dela v več državah članicah. Delež samozaposlenih se je leta 2016 le nekoliko povečal (za 0,3 %), pri čemer je bilo povečanje hitrejše pri samozaposlenih brez zaposlenih. Kljub izboljšavam na trgu dela je rast plač v večini držav še vedno počasna. Na splošno skromno dinamiko plač je mogoče pojasniti s preostalim stagniranjem na trgu dela, šibko rastjo produktivnosti in nizko pričakovano inflacijo. Poleg tega je realna rast plač v obdobju 2014–2016 zaostajala za rastjo produktivnosti. To je dolgoročen trend: v obdobju 2000–2016 se je realna produktivnost na zaposlenega v EU povečala za 14,3 %, medtem ko so se realni prejemki na zaposlenega povečali za 10,2 %. Več držav članic je sprejelo ukrepe za povečanje predvidljivosti sistema določanja plač v sodelovanju s socialnimi partnerji. Izvedle so spremembe za izboljšanje odzivnosti sistema določanja plač na gospodarske razmere. V ta razvoj so bili vključeni tudi procesi, ki urejajo spremembe minimalne plače. Pomembno je, da se plače določijo predvidljivo, pri čemer je treba zagotoviti dostojen življenjski standard in spoštovati neodvisnost socialnih partnerjev. Zlasti minimalne plače bi bilo treba prilagoditi s preglednim sistemom z dvojnim ciljem preprečevanja revščine zaposlenih ter zagotavljanja dostopa do zaposlitve in spodbud za iskanje dela. V zvezi s tem je pomembna srednjeročna odzivnost na spremembe produktivnosti.

V skladu z oživitvijo trga dela se finančni položaj gospodinjstev na splošno izboljšuje. Razpoložljivi dohodek gospodinjstev se je še naprej enakomerno povečeval. Zdaj je dosegel najvišjo raven iz leta 2009 za EU. Večje ustvarjanje delovnih mest in posledična povečanja dohodkov od dela so največ prispevala k opaženemu povečanju. Izboljšanja je mogoče opaziti v skoraj vseh državah članicah. Vendar razpoložljivi dohodek gospodinjstev v več državah članicah še ni dosegel ravni iz obdobja pred krizo. Povečanje udeležbe na trgu dela, zvišanje stopenj zaposlenosti in rast produktivnosti so nujni glede na demografske spremembe. Stalno staranje naših družb pomeni večji pritisk na mlajše generacije – iste generacije, ki tudi težje najdejo stabilna, kakovostna delovna mesta –, saj morajo zagotoviti dovolj prihodkov za pokojninske sisteme in njihovo trajnost. Hkrati to pomeni nujno podaljševanje delovnega življenja in pritisk na prihodnje pokojninske prejemke. V širšem smislu lahko vpliva na „socialni sporazum“ med generacijami, ustvari generacijske razlike in vzbudi pomisleke glede medgeneracijske pravičnosti. Zato je na tej točki bistveno, da se ti učinki obvladujejo z zvišanjem stopenj zaposlenosti ter povečanjem udeležbe in produktivnosti. Nedavna povečanja zaposlenosti niso bila enakomerno razporejena med različnimi skupinami prebivalstva. Razlika v stopnjah zaposlenosti med nizko in visoko usposobljenimi delavci je velika (31 odstotnih točk) ter poudarja, da je treba za boljše odzivanje na spreminjajoče se potrebe trga dela vlagati v znanja in spretnosti. Med državami članicami še vedno obstajajo velike razlike v donosnosti izobraževanja in usposabljanja, kar kaže, da bi lahko nadaljnje reforme prinesle koristi. Čeprav se stopnja zaposlenosti mladih počasi vrača na prejšnjo raven, je skoraj štiri odstotne točke nižja od stopnje iz obdobja pred krizo. Podobno stopnja zaposlenosti migrantov (ki niso rojeni v EU) okreva počasneje kot stopnja za druge skupine in se še ni vrnila na raven iz obdobja pred krizo. Poleg tega je za invalide manj verjetno, da bodo zaposleni, kot za neinvalidne osebe, čeprav se je njihov položaj izboljšal. Pozitivno je, da se stopnje zaposlenosti žensk in starejših delavcev še naprej zvišujejo, vendar pri obeh skupinah ostajajo pomembni izzivi. Medtem ko je bila stopnja zaposlenosti žensk ponovno rekordno visoka, so ženske še naprej premalo zastopane na trgu dela in se spopadajo s precejšnjo plačno vrzeljo. Ženske imajo pogosto višjo stopnjo izobrazbe kot moški, vendar je njihova stopnja zaposlenosti še vedno za 11 odstotnih točk nižja od stopnje zaposlenosti moških, čeprav se dosledno zvišuje. Tudi ta stopnja se med državami članicami EU zelo razlikuje. Vrzel stopnje zaposlenosti je še posebno velika pri materah in ženskah, odgovornih za varstvo ali oskrbo. To težavo še zaostrujejo finančni odvračilni dejavniki, s katerimi se spopadajo ženske, kadar vstopajo na trg dela ali želijo delati več. V EU še vedno obstaja velika razlika v plačilu med spoloma, ki pa se zmanjšuje, saj je bila povprečna bruto plača na uro pri zaposlenih moških leta 2015 za približno 16 % višja kot pri zaposlenih ženskah. Ta razlika je večinoma posledica prenizke udeležbe žensk v sektorjih in poklicih z visokimi plačami, vključno z vodstvenimi in nadzornimi položaji, kar v določeni meri kaže na diskriminacijo na trgu dela. Ženske tudi pogosteje vzamejo dopust, da bi skrbele za odvisne družinske člane ali sorodnike. Poleg tega imajo ženske zaradi kombinacije pogostejšega dela s krajšim delovnim časom ter krajših in večkrat prekinjenih poklicnih poti pogosto nižje pokojnine. To kaže, da je treba pri oblikovanju politik celovito obravnavati usklajevanje poklicnega in zasebnega življenja. Nekatere države članice so sprejele dodatne ukrepe za zagotovitev dostopa do cenovno dostopnih in kakovostnih storitev nege in varstva otrok ter drugih storitev oskrbe, ureditev dopusta in prožnega delovnega časa ter zmanjšanje obstoječih dejavnikov v sistemih davkov in socialnih prejemkov, ki odvračajo od dela (zlasti za prejemnike drugega dohodka v gospodinjstvu). Ti ukrepi skupaj z izvajanjem praks za boj proti diskriminaciji igrajo ključno vlogo pri doseganju enake obravnave žensk. Po drugi strani podpirajo navzgor usmerjeno socialno mobilnost, spodbujajo enake možnosti ter zmanjšujejo neenakost in revščino, od česar ima koristi več generacij, v skladu s cilji stebra socialnih pravic. Starejši delavci vse dlje ostajajo na trgu dela. Stopnja zaposlenosti vseh starostnih skupin nad 55 let se je po krizi zvišala (vendar se med državami članicami zelo razlikuje) in se še naprej zvišuje. Zadnji val pokojninskih reform, s katerimi se je zvišala upokojitvena starost v večini držav članic, in razpoložljivost prožnejših delovnih ureditev sta le dva od dejavnikov, ki spodbujajo ta trend. Vendar je bistveno, da ta proces spremljata razpoložljivost ustreznih politik za usklajevanje poklicnega in zasebnega življenja ter podpora upravljanju staranja, vključno s posodobitvijo delovnih okolij. V zvezi s tem nekatere države omogočajo prožnejše prehode v upokojitev in kombinirajo pokojnine z dohodki od dela ter s tem spodbujajo daljše delovno življenje. Odpravljanje brezposelnosti mladih in dolgotrajne brezposelnosti bo še naprej prednostna naloga. Čeprav se brezposelnost mladih stalno zmanjšuje, še vedno znaša 17 % (v drugem četrtletju leta 2017) in je ključni izziv v več državah. Enako velja za delež mladih, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (NEET). Stopnja dolgotrajne brezposelnosti je v nekaterih državah članicah še vedno zelo visoka in pomeni skoraj 50 % skupne brezposelnosti. Dolgotrajnost brezposelnosti pomeni poslabšanje znanj in spretnosti, šibko povezavo s trgom dela ter nazadnje veliko tveganje revščine in socialne izključenosti. Poleg tega obstaja tveganje, da bi ciklična brezposelnost postala strukturna, kar bi negativno vplivalo na morebitno rast. Ukrepi, ki jih države članice sprejmejo v skladu s priporočilom Sveta iz februarja 2016 o vključevanju dolgotrajno brezposelnih na trg dela in jamstvom za mlade, so lahko ključna gonila izboljšav. Zagotavljanje dostopa do kakovostnega in vključujočega izobraževanja ter izboljševanje naložb v nacionalne izobraževalne sisteme ter znanja in spretnosti sta ključna za zagotovitev, da lahko ljudje sodelujejo in postanejo aktivni državljani, ter za olajšanje prehodov na trg dela in med različnimi zaposlitvami. Če se bo napredek nadaljeval s trenutno hitrostjo, je Evropa na dobri poti, da doseže cilje za leto 2020 v zvezi z zgodnjim opuščanjem šolanja in terciarno izobrazbo. Države članice si prizadevajo posodobiti svoje izobraževalne sisteme, predvsem zaradi preprečevanja zgodnjega opuščanja šolanja in obravnave slabega obvladovanja osnovnih znanj, zlasti z odpravo vrzeli izobraževanja pri prikrajšanih učencih. V nekaterih primerih se uvajajo posebni ukrepi za spodbujanje vključevanja migrantov v izobraževanje. Izboljševanje ustreznosti visokošolskega izobraževanja za trg dela je prav tako visoko na dnevnem redu. V skladu z novim programom znanj in spretnosti za Evropo so bile v številnih državah članicah vzpostavljene nacionalne koalicije za digitalno pismenost in delovna mesta, da bi se spodbudile naložbe v digitalno pismenost. Države članice ob pogosti podpori socialnih partnerjev in drugih deležnikov izboljšujejo kakovost poklicnega izobraževanja in usposabljanja, vajeništev ter mehanizmov za potrjevanje znanj in spretnosti, pridobljenih zunaj formalnega sistema. Dobro delovanje trga dela, ustvarjanje kakovostnih delovnih mest, spodbujanje podjetništva in višjo udeležbo na trgu dela je mogoče podpreti z ustrezno združitvijo prožnosti in varnosti na delovnem mestu in med prehodi. Ključni nameni so spodbujanje ustvarjanja delovnih mest s pogodbami za nedoločen čas, zagotavljanje, da so pogodbe o zaposlitvi za določen čas odskočna deska in ne slepa ulica, olajševanje prehodov med zaposlitvami in omogočanje širjenja podjetnikov. Države članice si prizadevajo doseči uravnotežen odziv politike na tem področju, zlasti z zagotovitvijo jasnejšega in predvidljivejšega zakonodajnega okvira za odpuščanja ter s priznavanjem potrebe po učinkovitih sistemih socialne zaščite, prilagojenih bolj raznolikim potrebam in okoliščinam, zlasti v odziv na nove oblike dela. Kljub temu se stopnja pokritosti in ustreznost nadomestil za brezposelnost ter drugih nadomestil in storitev med državami članicami zelo razlikujeta. V zvezi s tem se zdi, da so učinkovite aktivne politike trga dela, ki omogočajo nemotene prehode med zaposlitvami, zelo pomembne za obravnavo izzivov, ki jih prinašajo globalizacija in digitalne spremembe. Z okrevanjem gospodarstva in trga dela se je delež ljudi, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost, leta 2016 še naprej zmanjševal in dosegel raven iz leta 2008. To zmanjšanje je predvsem posledica zmanjšanja deleža gospodinjstev z nizko intenzivnostjo dela in nižjih stopenj materialnega pomanjkanja, medtem ko se je stopnja tveganja (dohodkovne) revščine ustalila. Čeprav je vse manj oseb, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost, je njihovo skupno število še vedno zelo veliko, saj jih je bilo leta 2016 118 milijonov, tj. 23,5 % celotnega prebivalstva, kar pomeni velik zaostanek pri doseganju cilja strategije Evropa 2020 glede revščine in socialne izključenosti. Po povečanju po krizi se je dohodkovna neenakost v EU nekoliko zmanjšala. Razpoložljivi dohodek 20 % najbogatejšega prebivalstva je bil leta 2016 približno petkrat višji od razpoložljivega dohodka 20 % najrevnejšega prebivalstva, med državami pa so obstajale velike razlike (v nekaterih se je neenakost še povečala). Zakoreninjenost razmeroma velikih dohodkovnih neenakosti, ki so pogosto povezane z neenakimi možnostmi pri dostopu do izobraževanja, usposabljanja in socialne zaščite ter izražajo slabe rezultate na trgu dela, vzbuja skrb v zvezi s pravičnostjo, socialnim vključevanjem in trajnostno rastjo. Države članice nadaljujejo posodabljanje sistemov socialne zaščite z izboljševanjem kritja in ustreznosti prejemkov in storitev, zlasti za delavce z nestandardno zaposlitvijo, ter dejavno spodbujajo udeležbo na trgu dela. Nekatere države članice so v skladu z načeli evropskega stebra socialnih pravic razširile upravičenost do vključitve v sisteme socialne varnosti (vključno z nadomestili za starševski dopust, brezposelnost in čas bolezni) na samozaposlene in samostojne delavce, ki prej niso bili zajeti. V dveh državah, tj. Grčiji in Italiji, so bili prvič uvedeni ukrepi za podporo osebam z minimalnim dohodkom, ki se izvajajo po vsej državi. Izvajajo se tudi ukrepi za okrepitev aktivacije prejemnikov nadomestil, na primer z uvedbo obvezne udeležbe v aktivnih politikah trga dela in/ali z izboljševanjem posamezniku prilagojenih storitev. V zvezi s tem je treba zagotoviti, da imajo vsi delavci, vključno s samozaposlenimi, učinkovit dostop do sistemov socialne zaščite, ter izboljšati usklajevanje med službami za zaposlovanje in socialnimi službami, med drugim z vzpostavitvijo enotnih kontaktnih točk, da se lažje dosežejo osebe, ki potrebujejo pomoč, in da se jim s kakovostnimi storitvami zagotovi podpora pri (ponovnem) vključevanju na trg dela. Sistemi davkov in socialnih prejemkov imajo pomembno vlogo pri zmanjševanju vpliva na revščino in neenakost, vendar se je izmerjeni učinek socialnih transferjev (brez pokojnin) na tveganje revščine leta 2016 še vedno počasi zmanjševal. Ta razvoj, ki še ne upošteva najnovejših reform za izboljšanje socialne varnosti, skriva razlike v razvoju na ravni držav. Izraža lahko predvsem spremembe ustreznosti in pokritosti nadomestil, neustreznost indeksacije (glede na splošno naraščajoče dohodke) ter spremembe sestave gospodinjstev (in s tem povezanih značilnosti tistih, ki jim grozi revščina). Države članice lahko za odpravo neenakosti in zmanjšanje revščine, vključno s preprečevanjem njihovega prenosa med generacijami, sprejmejo dodatne ukrepe na različnih področjih, med drugim tudi z izboljšanjem zasnove sistemov davkov in socialnih prejemkov, spodbujanjem enakih možnosti pri izobraževanju in usposabljanju, zagotavljanjem dostopa do kakovostnega zdravstvenega varstva ter spodbujanjem enakosti spolov. Zagotavljanje ustreznosti pokojnin in finančne vzdržnosti sistemov socialne varnosti ostaja prednostna naloga. Zadnje reforme so pogosto vključevale ukrepe za izboljšanje ustreznosti, zlasti nižjih pokojnin. Več držav je sprejelo ukrepe za zvišanje minimalnih pokojnin ali zmanjšanje davčne obremenitve nižjih pokojninskih prihodkov. Krepitev dodatnih pokojnin in drugih oblik pokojninskega varčevanja bi lahko v nekaterih državah članicah prav tako imela pozitivno vlogo pri izboljševanju ustreznosti. Glede na demografske spremembe bi se bilo treba izogniti pokojninskim reformam, ki bi lahko povzročile predčasni odhod s trga dela in s tem ogrozile trajnost in ustreznost pokojnin. V zvezi s tem so v nekaterih državah članicah glede na trajne razlike v pokojninah med moškimi in ženskami ter večje tveganje revščine pri starejših ženskah nujni ukrepi za uskladitev upokojitvene starosti za oba spola. Enak in pravočasen dostop do kakovostnega zdravstvenega varstva in dolgotrajne oskrbe ter učinkovito spodbujanje zdravja in preprečevanje bolezni so ključni za spodbujanje zdravega in aktivnega prebivalstva ter zagotavljanje gospodarske blaginje. V številnih državah članicah so bile v skladu z njihovimi pristojnostmi izvedene zdravstvene reforme, da bi se spodbudila zagotavljanje učinkovitega primarnega zdravstvenega varstva in dostop do njega, da bi se spodbujanje dobrega zdravja in preprečevanje bolezni vključila v primarno zdravstveno varstvo, da bi se racionalizirali specialistična in bolnišnična oskrba ter povečala njuna vzdržnost ter da bi se izboljšal dostop do cenovno dostopnih zdravil, ki jih je treba uporabljati na stroškovno učinkovit način. Nekatere države članice so sprejele tudi ukrepe za izboljšanje učinkovitosti in kakovosti storitev dolgotrajne oskrbe. To bi moralo spodbuditi socialno vključevanje in zmanjšati ovire za udeležbo na trgu dela, s katerimi se srečujejo člani družine, ki skrbijo za svojce, zlasti ženske. Dobro delujoč socialni dialog je ključen za doseganje socialne pravičnosti ob hkratnem zagotavljanju gospodarske uspešnosti. Socialni dialog ima osrednjo vlogo pri krepitvi socialnih pravic ter spodbujanju trajnostne in vključujoče rasti. Stopnja in učinek sodelovanja socialnih partnerjev pri oblikovanju in izvajanju ustreznih reform se med državami članicami EU zelo razlikujeta. To je zlasti posledica raznolikosti praks in institucionalnih okolij v različnih državah članicah ter razlik v zmogljivostih in prispevkih socialnih partnerjev. Medtem ko ni enotnega modela, ki bi se uporabljal kot referenca, je pomembno, da socialni partnerji v skladu z evropskim stebrom socialnih pravic dejavno sodelujejo v vseh fazah oblikovanja in izvajanja politik.

1. PREGLED TRENDOV IN IZZIVOV NA TRGU DELA IN SOCIALNEM PODROČJU V EVROPSKI UNIJI Ta oddelek vsebuje pregled trendov in izzivov na trgu dela in socialnem področju v Evropski uniji ter podroben analitičen opis glavnih področij politike zaposlovanja in socialne politike.

1.1 Trendi na trgu dela Razmere na trgu dela so se v Evropski uniji leta 2016 in v prvi polovici leta 2017 bistveno izboljšale, prav tako pa je bil dosežen velik napredek pri doseganju cilja strategije Evropa 2020 glede stopnje zaposlenosti. Stopnja zaposlenosti (oseb, starih 20–64 let) se je leta 2016 zvišala za eno odstotno točko in dosegla 71,1 %, kar je največje zabeleženo zvišanje po krizi. V prvi polovici leta 2017 se je še naprej zviševala in v drugem četrtletju leta 2017 dosegla 72,2 %, kar je do zdaj najvišja dosežena stopnja v EU. Poleg tega je bilo v drugem četrtletju leta 2017 zaposlenih 235,4 milijona ljudi, kar je 3,5 milijona več kot leto prej. Če se bo stopnja zaposlenosti še naprej zviševala s trenutnim tempom, bo cilj strategije Evropa 2020, tj. doseči 75-odstotno stopnjo zaposlenosti, na splošno dosegljiv. Stanje se je bistveno izboljšalo tudi v euroobmočju, kjer je stopnja zaposlenosti v drugem četrtletju leta 2017 z zvišanjem na 70,9 % dosegla najvišjo raven. Oživitev zaposlovanja je podprta s stalnim povečevanjem udeležbe na trgu dela, saj je stopnja aktivnosti (oseb, starih 15–64 let) v drugem četrtletju leta 2017 dosegla rekordno raven, in sicer 73,4 % (73 % v euroobmočju). Zaradi stalnega povečevanja zaposlovanja se je stopnja brezposelnosti (oseb, starih 15–74 let) stalno zniževala, in sicer je v drugem četrtletju leta 2017 dosegla 7,7 % (9,2 % v euroobmočju) in se počasi približuje ravni iz obdobja pred krizo. To je toliko bolj pozitivno, ker je več ljudi, ki so bili prej neaktivni, vstopilo na trg dela, s čimer se je povečala delovna sila (in tudi število iskalcev zaposlitve). Brezposelnost mladih in dolgotrajna brezposelnost sta se hitro zmanjševali. Čeprav je stopnja brezposelnosti mladih (zlasti v nekaterih državah članicah) še vedno visoka, se je na medletni ravni znižala za skoraj 2 odstotni točki in v drugem četrtletju leta 2017 dosegla 17 % (19,1 % v euroobmočju). Zdaj je za približno sedem odstotnih točk nižja od najvišje stopnje iz prvega četrtletja leta 2013, ko je dosegla 23,9 %. Stopnja dolgotrajne brezposelnosti (tj. osebe, brezposelne več kot 12 mesecev, kot delež aktivnega prebivalstva) se je gibala podobno, pri čemer se je na medletni ravni znižala za 0,6 odstotne točke in v drugem četrtletju leta 2017 dosegla 3,4 % (4,7 % v euroobmočju). Delež dolgotrajno brezposelnih oseb glede na skupno število brezposelnih se prav tako zmanjšuje, vendar s 45,6 % (49,7 % v euroobmočju) ostaja velik in v nekaterih državah članicah presega 50 %. Poleg tega se stopnja zelo dolgotrajne brezposelnosti (tj. upoštevajoč osebe, brezposelne več kot 24 mesecev) le počasi znižuje, kar povečuje tveganje, da se bo to stanje zakoreninilo. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Oživitev zaposlovanja in zmanjševanje brezposelnosti sta bila presenetljivo močna glede na stalno, vendar zmerno rast BDP. Ta trend se je v zadnjih dveh letih jasno pojavil v EU in euroobmočju. Vendar upočasnjeno povečevanje števila opravljenih delovnih ur na zaposlenega kaže na določeno vztrajajočo stopnjo stagniranja na trgu dela, saj to število v EU ostaja približno 3 % pod ravnjo iz obdobja pred krizo (slika 2), v euroobmočju pa približno 4 % pod njo. K temu razvoju sta prispevala povečanje deleža dela s krajšim delovnim časom in nekoliko manj zmanjšanje števila delovnih ur zaposlenih s polnim delovnim časom. Kljub temu se je zaposlovanje za polni delovni čas leta 2016 povečevalo hitreje kot zaposlovanje za krajši delovni čas (kot je prikazano v nadaljevanju tega oddelka). Vir: Eurostat, nacionalni računi (izračuni GD za zaposlovanje, socialne zadeve in vključevanje). Rast zaposlovanja je bila med starejšimi delavci večja. Kot je prikazano na sliki 3, so se vrednosti na področju zaposlenosti v EU najbolj zvišale pri starejših delavcih (starih 55–64), in sicer za 4,6 % leta 2016. To prispeva k stalnemu zviševanju stopnje zaposlenosti te skupine v obdobju po krizi, ki se je s 45,5 % leta 2008 zvišala na 55,3 % leta 2016, in ustreznemu zvišanju stopnje aktivnosti (na 59,1 % leta 2016). Ta trend je posledica tekočih reform nacionalnih pokojninskih sistemov, katerih cilj je izboljšati njihovo trajnost in povečati ponudbo delovne sile glede na demografske spremembe (vključno s podaljšanjem življenjske dobe). Kot leta 2015 je bila rast zaposlovanja razmeroma manjša pri mladih delavcih (15–24 let) in delavcih v najproduktivnejših letih (25–54 let), vendar je bila pri prvi skupini hitrejša (1,3 % v primerjavi z 0,8 %). Glede na stabilno stopnjo aktivnosti (v letih 2015 in 2016 je znašala 41,5 %) je stalno ustvarjanje delovnih mest med mladimi prispevalo k zmanjšanju njihove brezposelnosti. Kot leta 2015 je bila rast zaposlovanja primerljiva med spoloma. Zaposlovanje moških in žensk se je leta 2016 povečalo za 1,4 %. To pomeni, da so razlike pri zaposlovanju moških in žensk ostale nespremenjene, čeprav se je stopnja zaposlenosti zvišala pri obeh skupinah (za eno odstotno točko, tj. na 76,9 % oziroma 65,3 %). Zaposlenost se je povečala pri vseh stopnjah izobrazbe, najbolj pa pri delavcih z višjo izobrazbo. Število zaposlenih oseb z višjo izobrazbo (v starostni skupini 25–64 let) se je leta 2016 dejansko povečalo za 3,1 %. Pri srednje (tj. z višjo sekundarno izobrazbo) in nizko usposobljenih (tj. z nižjo sekundarno ali slabšo izobrazbo) delavcih je bilo zabeleženo razmeroma manjše povečanje, in sicer za 0,4 % oziroma 0,9 %. Podrobni opisi trendov po državah članicah so navedeni v naslednjih oddelkih poročila.

Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Okrevanje spodbuja ustvarjanje stalnih in začasnih delovnih mest, vse več pa je zaposlitev za polni delovni čas. V absolutnem smislu je povečanje števila zaposlenih s pogodbami za nedoločen čas leta 2016 preseglo povečanje števila zaposlenih s pogodbami za določen čas (2,7 milijona v primerjavi z 0,6 milijona), čeprav je bilo povečanje, izraženo v odstotkih, večje pri slednji skupini. Delež zaposlenih za določen čas glede na skupno število zaposlenih je ostal nespremenjen pri 14,2 % (več podrobnosti je v oddelku 3.3.1). Delež samozaposlenih se je leta 2016 le nekoliko povečal (za 0,3 %), pri čemer je bilo povečanje hitrejše pri samozaposlenih brez zaposlenih (več podrobnosti je v oddelku 3.1.1). Kot je bilo v tem poglavju že navedeno, se je število delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, od začetka krize znatno povečalo (za približno 11 % v primerjavi z letom 2008), medtem ko se je število zaposlenih s polnim delovnim časom zmanjšalo (za 2 %). Kljub temu bi se lahko ta trend zelo kmalu spremenil, saj je bilo leta 2016 ustvarjenih razmeroma več delovnih mest s polnim delovnim časom kot tistih s krajšim delovnim časom (to se je od leta 2008 zgodilo le enkrat, in sicer leta 2014). Poleg tega se je delež neprostovoljnega dela s krajšim delovnim časom leta 2016 z 29,1 % zmanjšal na 27,7 %. V skladu s trendom v zadnjih letih je bilo največ delovnih mest ustvarjenih v storitvenem sektorju (+1,7 %). V industriji in gradbeništvu (oba s +1 %) je bila rast prav tako dobra. V gradbeništvu je bila rast zaposlovanja prvič po letu 2008 pozitivna – čeprav je v tem sektorju v primerjavi z navedenim letom še vedno zaposlenih 18 % manj ljudi. Število delovnih mest v kmetijstvu se je v skladu z dolgoročnim trendom še naprej zmanjševalo, in sicer se je leta 2016 zmanjšalo za 4 %. 1.2 Trendi na socialnem področju Boljše razmere na trgu dela so prinesle splošno izboljšanje finančnega položaja gospodinjstev. Realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev (Gross Disposable Household Income – GDHI), s katerim se meri dohodek gospodinjstev na trgu, prilagojen za davke in socialne transferje, se je leta 2016 povečal že tretje leto zapored in dosegel prejšnjo najvišjo raven iz leta 2009. Četrtletni podatki za leto 2016 kažejo stabilno povečanje za približno 2 % na letni osnovi. Rast se je v prvem četrtletju leta 2017 nadaljevala, vendar s počasnejšim tempom. Večji dohodki od dela so spodbujali nedavno rast, prejemki samozaposlenih in zlasti zaposlenih pa se zvišujejo s stalno hitrostjo. To izraža predvsem višje stopnje zaposlenosti in nekoliko manj zvišanje plač. Razpoložljivi dohodek gospodinjstev se je zvišal tudi zaradi zvišanja socialnih prejemkov, vendar se je njihov prispevek k splošni rasti bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev v drugi polovici leta 2016 zmanjšal. Dohodki od lastnine in drugi dohodkovni prispevki so v zadnjih letih ostali nespremenjeni, višji socialni prispevki in davki pa so negativno vplivali na rast bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev. Z izboljšanjem dohodkovnega položaja gospodinjstev se je zmanjšalo število oseb, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost. Ta kazalnik se je leta 2016 že četrto leto zapored izboljšal, saj se je zmanjšal na 23,5 % (s 23,8 % leto prej), zdaj pa se približuje najnižji ravni 23,3 %, ki jo je dosegel leta 2009. Kljub temu napredek pri doseganju krovnega cilja strategije Evropa 2020, tj. zmanjšati število ljudi, ki trpijo zaradi revščine, za vsaj 20 milijonov v primerjavi z letom 2008, ni zadosten. Leta 2016 je revščina ali socialna izključenost ogrožala približno 118 milijonov ljudi, kar je približno 700 000 ljudi več kot leta 2008. Tveganje je bilo večje pri nekaterih skupinah, in sicer: pri otrocih (starih 0–17 let, 26,4 %), mladih (starih 18–24 let, 30,5 %), ljudeh z največ nižjo sekundarno stopnjo izobrazbe (34,9 %) in invalidih (starejših od 16 let, 29,9 %). Revščina ali socialna izključenost je leta 2016 ogrožala tudi dve tretjini brezposelnih. Ljudje, rojeni zunaj EU, so pogosto bolj izpostavljeni tveganju revščine ali socialne izključenosti (39,1 % leta 2015). Nasprotno pa so starejši ljudje (starejši od 65 let) še vedno razmeroma bolje zaščiteni (zabeleženo je bilo rahlo poslabšanje, saj se je delež s 17,4 % leta 2015 povečal na 18,3 % leta 2016). Vir: Eurostat, statistika o dohodku in življenjskih pogojih (SILC). Opomba: EU-27 na tem grafikonu ustreza EU brez Hrvaške (podatki zanjo so na voljo samo od leta 2010). Glede na podkomponente kazalnika stopnje tveganja revščine ali socialne izključenosti dohodkovna revščina ostaja najpomembnejši izziv. Število ljudi, ki jim grozi revščina, je več let po krizi naraščalo, pri čemer so do sredine leta 2014 to naraščanje povzročale slabe razmere v gospodarstvu in na trgu dela, leta 2016 pa je to število doseglo najvišjo raven, tj. 87 milijonov ljudi. Vendar se je število ljudi, ki jim grozi revščina, kot delež prebivalstva v letih 2015 in 2016 zaradi okrevanja in vse boljših razmer na trgu dela ustalilo (v obeh letih je delež znašal 17,3 %). Še vedno pa ostaja nad ravnjo 16,4 % iz leta 2009, tj. iz obdobja pred krizo. Hitre ocene za proračunsko leto 2016 kažejo, da se je dohodkovna revščina v večini držav članic nadalje ustalila. Število ljudi, ki trpijo zaradi hudega materialnega pomanjkanja, se od leta 2013 zmanjšuje, leta 2016 pa je doseglo najnižjo zabeleženo raven do zdaj (37,8 milijona ljudi). Ta številka pomeni 7,5 % prebivalstva EU (kar pomeni zmanjšanje z 8,1 % leta 2015). To zmanjšanje, ki izraža zmanjšanje absolutne revščine, je glavni razlog za zmanjšanje števila ljudi, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost. Z izboljšanjem razmer na trgu dela se je zmanjšal delež oseb, ki živijo v gospodinjstvih pretežno brez delovno aktivnih članov. Ta delež je leta 2016 znašal 10,4 % (ali 38,8 milijona), kar pomeni zmanjšanje v primerjavi z najvišjo stopnjo 11,2 % iz leta 2014. Vendar je v daljšem obdobju ostal večji kot leta 2008 (9,2 %). Tveganje revščine zaposlenih se je še naprej povečevalo (ta trend se je začel na začetku krize) in je leta 2016 vplivalo na 9,6 % delovno sposobnega prebivalstva. Ta delež ostaja nad najnižjo stopnjo 8,3 % iz leta 2010 in ustreza več kot 32 milijonom delavcev, ki jim grozi revščina. Zaposlitev sama po sebi ne zadostuje vedno za rešitev ljudi iz revščine, čeprav je ključna pri zmanjševanju tveganja revščine. Povečanje števila nestandardnih oblik zaposlitve in polarizacija zaposlovanja bi lahko vplivala na prihodnje rezultate za ta kazalnik. Po povečanju v obdobju po krizi se je dohodkovna neenakost leta 2016 začela počasi zmanjševati. Razmerje kvintilnih razredov (tj. razmerje med skupnimi dohodki 20 % prebivalstva z največjimi dohodki in skupnimi dohodki 20 % prebivalstva z najmanjšimi dohodki) se je najprej s 4,9 leta 2009 povečalo na 5,2 leta 2015, nato pa nekoliko zmanjšalo na 5,1 leta 2016. Ta skromna sprememba je posledica izboljšanja gospodarskih razmer in razmer na trgu dela. Kljub temu povprečni kazalnik dohodkovne neenakosti v EU skriva velike razlike med državami (glej oddelek 3.4).





2. PREGLED TRENUTNEGA STANJA NA PODLAGI PREGLEDA SOCIALNIH KAZALNIKOV Evropski steber socialnih pravic, ki je bil 17. novembra 2017 podpisan kot medinstitucionalna izjava Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, določa več ključnih načel in pravic v podporo poštenim in dobro delujočim trgom dela ter sistemom socialnega varstva. Zasnovan je kot vodilo za obnovljeno konvergenco med državami članicami na poti k boljšim delovnim in življenjskim razmeram. Evropski steber socialnih pravic spremlja nov pregled socialnih kazalnikov za spremljanje uspešnosti in trendov v državah članicah. V tej izdaji skupnega poročila o zaposlovanju so predstavljeni rezultati pregleda socialnih kazalnikov, ki je nadomestil statistični pregled ključnih zaposlitvenih in socialnih kazalnikov, dogovorjen leta 2013. Nov pregled zagotavlja več glavnih kazalnikov za preverjanje uspešnosti držav članic na področju zaposlovanja in socialnih zadev v treh širših razsežnostih, opredeljenih v okviru stebra: (i) enake možnosti in dostop do trga dela, (ii) dinamični trgi dela in poštene delovne razmere ter (iii) javna podpora/socialna zaščita in vključenost. Ta analiza je umeščena v širši okvir reform, predstavljen v poglavju 3. 2.1 Razlaga pregleda socialnih kazalnikov Pregled socialnih kazalnikov bo osrednje orodje za spremljanje konvergence na poti k boljšim delovnim in življenjskim razmeram. Vključuje predvsem naslednjih 14 glavnih kazalnikov, s katerimi se ocenjujejo trendi na področju zaposlovanja in socialnem področju na splošno: -Enake možnosti in dostop do trga dela: 1.delež oseb, ki so zgodaj opustile izobraževanje in usposabljanje, starih 18–24 let; 2.razlike med spoloma pri stopnji zaposlenosti pri starosti 20–64 let; 3.dohodkovna neenakost, merjena z razmerjem kvintilnih razredov – S80/S20; 4.stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti; 5.mladi, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (stopnja NEET), stari 15–24 let. -Dinamični trgi dela in poštene delovne razmere: 6.stopnja zaposlenosti pri starosti 20–64 let; 7.stopnja brezposelnosti pri starosti 15–74 let; 8.udeleženci v aktivnih politikah trga dela na 100 oseb, ki želijo delati; 9.realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca; 10.sredstva za zaposlene za uro dela v EUR. -Javna podpora/socialna zaščita in vključenost: 11.učinek socialnih transferjev (razen pokojnin) na zmanjšanje revščine;

12.otroci, mlajši od treh let, v formalnem otroškem varstvu; 13.neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju; 14.delež prebivalstva z osnovno ali višjo stopnjo splošne digitalne pismenosti. Odbor za zaposlovanje in Odbor za socialno zaščito sta se dogovorila o skupni metodologiji, ki se uporablja za analizo pregleda socialnih kazalnikov (za podrobnosti glej Prilogo 3). S to metodologijo se ocenjujeta stanje in razvoj v državah članicah s preučitvijo ravni in letnih sprememb vsakega glavnega kazalnika, vključenega v pregled socialnih kazalnikov. Ravni in spremembe se razvrstijo glede na njihovo odstopanje od ustreznih (netehtanih) povprečij EU. Uspešnost držav članic v zvezi z ravnmi in spremembami se nato kombinira (z vnaprej opredeljeno matriko), tako da se vsaka država članica uvrsti v eno od sedmih kategorij („najuspešnejše države“, „nadpovprečne države“, „države z dobrim položajem, ki pa ga je treba spremljati“, „povprečne/nevtralne države“, „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, „države, ki jih je treba spremljati“ in „države s kritičnimi razmerami“). Na tej podlagi je v preglednici 1 predstavljen povzetek razlage pregleda glede na najnovejše razpoložljive podatke za vsak kazalnik. Preglednico je treba brati natančno in ne mehanično. V ta namen je v poglavju 3 predstavljena podrobna analiza štirinajstih kazalnikov, vključno z dolgoročnejšimi trendi in dodatnimi kazalniki, kjer je ustrezno. Poleg tega bodo prihodnja poročila o državah zagotovila poglobljeno analizo vseh „kritičnih razmer“ in dodatno družbenogospodarsko ozadje za boljšo opredelitev izzivov v posameznih državah v okviru evropskega semestra. S tem bo zagotovljena analitična podlaga za poznejše predloge Komisije za priporočila za posamezne države, kjer je to primerno. 2.2 Dokazi, ki izhajajo iz pregleda socialnih kazalnikov Za doseganje zbliževanja „družbenega napredka“ v zvezi z razsežnostmi, opredeljenimi s stebrom socialnih pravic, je potrebno ukrepanje. Analiza glavnih kazalnikov kaže, da je bil za 17 držav članic ugotovljen vsaj en primer „kritičnih razmer“. Na 14 ocenjenih področjih je bilo ugotovljenih 50 primerov „držav s kritičnimi razmerami“, kar ustreza skoraj 13 % skupnega števila ocen. Če upoštevamo tri bolj problematične razvrstitve, tj. „države s kritičnimi razmerami“, „države, ki jih je treba spremljati“ in „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, skupni seštevek znaša 129, tj. približno ena tretjina vseh ocen. Če pogledamo tri širše razsežnosti, ki jih zajema pregled, se problematične oznake pogosteje pojavljajo na področju „javne podpore/socialne zaščite in vključenosti“, pri čemer je povprečje 11,8 (od tega 4,5 primera „držav s kritičnimi razmerami“) na kazalnik. Zdi se, da je učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine najbolj problematičen kazalnik, saj je v zvezi z njim označenih 13 držav članic (od tega jih je pet v najslabši kategoriji). Sledita razsežnosti „enake možnosti in dostop do trga dela“ ter „dinamični trgi dela in poštene delovne razmere“, pri čemer povprečje pri vsaki znaša približno 9 in pri vsaki je 8,8 označenih primerov na kazalnik (pri prvi so štirje, pri drugi pa trije primeri „držav s kritičnimi razmerami“). Na prvem področju ima največ oznak kazalnik razlike pri zaposlovanju moških in žensk (deset). Zdi se, da je na drugem področju kazalnik sredstva za zaposlene za uro dela povezan z največ izzivi (13). Pregled socialnih kazalnikov kaže, da se stanje na trgu dela in socialno stanje v EU kot celoti izboljšujeta. Povprečno je bilo za EU pri 11 od 14 glavnih kazalnikov v zadnjem letu, za katerega so na voljo podatki (tj. 2016 ali 2015, odvisno od razpoložljivosti podatkov), zabeleženo izboljšanje, kar potrjuje stalno izboljševanje stanja na trgu dela in socialnega stanja, ki spremlja okrevanje gospodarstva. V zvezi s stopnjo brezposelnosti je mogoče 11 držav članic zdaj uvrstiti med najuspešnejše ali nadpovprečne države, samo v eni državi pa so bile zabeležene kritične razmere. Poleg tega je 12 držav članic označenih kot najuspešnejše ali nadpovprečne države na področju stopnje zaposlenosti, 12 držav članic pa je kot takih označenih glede na delež ljudi, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost. Kljub temu sta dva kazalnika (razlike pri zaposlovanju moških in žensk ter sredstva za zaposlene za uro dela) ostala na splošno nespremenjena, en (učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine) pa se je nekoliko poslabšal. Stanje v državah članicah se še vedno razlikuje, prav tako pa se med njimi zelo razlikuje resnost izzivov. Večina držav članic, razen Danske, Nemčije, Francije, Nizozemske, Švedske in Združenega kraljestva, je vsaj enkrat označenih zaradi izzivov v zvezi z glavnimi kazalniki. Grčija, Romunija, Italija in Bolgarija so pri desetih ali več kazalnikih poročale o „kritičnih razmerah“, razmerah, „ki jih je treba spremljati“ ali „šibkem položaju, ki pa se izboljšuje“. V tej skupini je bilo za Grčijo in Romunijo zabeleženih daleč največ primerov „kritičnih razmer“ (tj. kazalnikov, ki so občutno pod povprečjem in se ne izboljšujejo dovolj hitro ali pa se še slabšajo). V primeru Grčije so kritične razmere razširjene na vseh treh področjih (čeprav so bili pri zgodnjem opuščanju šolanja zabeleženi dobri rezultati). V Romuniji so razmere kritične predvsem na področju „enakih možnosti in dostopa do trga dela“ ter „javne podpore/socialne zaščite in vključenosti“. Glede na skupni seštevek sledijo Ciper (devet izzivov), Španija in Hrvaška (vsaka z osmimi izzivi), Latvija, Litva in Portugalska (vsaka s sedmimi izzivi). Nasprotno pa je Danska najuspešnejša ali nadpovprečna država pri vseh 14 glavnih kazalnikih, sledijo ji Švedska (12 kazalnikov), Avstrija (10 kazalnikov) in Nizozemska (9 kazalnikov). Kar zadeva enake možnosti in dostop do trga dela, se je stanje v zadnjem letu izboljšalo v zvezi z osebami, ki zgodaj opustijo izobraževanje in usposabljanje, tveganjem revščine in socialne izključenosti ter mladimi, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo. Vendar je ostalo na splošno stabilno na področju razlik pri zaposlovanju moških in žensk ter dohodkovne neenakosti (ki se meri z razmerjem kvintilnih razredov). Pregled po kazalnikih kaže, da: ·se Španija, Malta, Portugalska in Romunija spopadajo s kritičnimi razmerami v zvezi z osebami, ki zgodaj opustijo izobraževanje in usposabljanje, medtem ko so Hrvaška, Litva in Slovenija na tem področju najuspešnejše; ·so Grčija, Italija, Malta in Romunija označene kot države s kritičnimi razmerami na področju razlik pri zaposlovanju moških in žensk, medtem ko so Latvija, Litva in Švedska na tem področju najuspešnejše; ·se Bolgarija, Grčija, Španija in Litva spopadajo s kritičnimi razmerami v zvezi z dohodkovno neenakostjo v primerjavi z dobrimi rezultati Češke, Slovenije, Slovaške in Finske; ·so razmere v Bolgariji, Grčiji in Romuniji kritične, kar zadeva tveganje revščine ali socialne izključenosti, medtem ko so Češka, Danska, Nizozemska in Finska na tem področju najuspešnejše; ·se Bolgarija, Grčija, Hrvaška, Ciper in Romunija v zvezi z mladimi, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, spopadajo s kritičnimi razmerami, medtem ko so Danska, Luksemburg, Nizozemska in Švedska najuspešnejše države na tem področju. Kar zadeva dinamične trge dela in poštene delovne razmere v EU, se je stanje na področju stopenj zaposlenosti in brezposelnosti, udeležbe v aktivnih politikah trga dela ter rasti bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca v zadnjem letu izboljšalo, medtem ko je bilo na področju sredstev za zaposlene razmeroma stabilno. Pregled po kazalnikih kaže, da: ·se Grčija, Hrvaška in Italija še vedno spopadajo s kritičnimi razmerami v zvezi s stopnjo zaposlenosti, medtem ko so Danska, Nemčija, Nizozemska, Švedska in Združeno kraljestvo najuspešnejše države na tem področju; ·je bila Grčija v zvezi s stopnjo brezposelnosti označena kot država s kritičnimi razmerami, Češka in Nemčija pa kot najuspešnejši državi;

·se Bolgarija, Estonija, Hrvaška, Romunija in Slovenija na področju udeležbe v aktivnih politikah trga dela spopadajo s kritičnimi razmerami, medtem ko Belgija, Danska, Francija, Madžarska in Švedska na tem področju dosegajo najboljše rezultate; ·se Grčija in Ciper štejeta za državi s kritičnimi razmerami na področju rasti bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca, medtem ko sta Poljska in Romunija na tem področju najuspešnejši; ·se Bolgarija, Madžarska in Poljska spopadajo s kritičnimi razmerami v zvezi s sredstvi za zaposlene, Belgija, Danska, Francija, Luksemburg in Nizozemska pa na tem področju dosegajo najboljše rezultate. Kar zadeva javno podporo ter socialno zaščito in vključenost, se je stanje v zadnjem letu izboljšalo v smislu razpoložljivosti otroškega varstva, neizpolnjenih potreb po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju in digitalne pismenosti, vendar se je poslabšalo v zvezi z učinkom socialnih transferjev na zmanjšanje revščine. Pregled po kazalnikih kaže, da: ·se Bolgarija, Grčija, Italija, Litva in Romunija še vedno spopadajo s kritičnimi razmerami v zvezi s sposobnostjo njihovih socialnih transferjev, da zmanjšajo revščino. V primerjavi z njimi so Danska, Avstrija, Finska in Švedska najuspešnejše države; ·so bile Češka, Poljska in Slovaška označene kot države s kritičnimi razmerami na področju razpoložljivosti formalnega otroškega varstva, medtem ko so Belgija, Danska, Luksemburg, Portugalska in Švedska najuspešnejše države na tem področju; ·se Estonija, Grčija, Italija, Poljska in Romunija na področju neizpolnjenih potreb po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju spopadajo s kritičnimi razmerami (z metodologijo nobena država ni bila opredeljena kot „najuspešnejša država“); ·se Bolgarija in Romunija glede na stopnje digitalne pismenosti spopadata s kritičnimi razmerami, medtem ko so Danska, Luksemburg, Nizozemska in Finska najuspešnejše države na tem področju. Preglednica 1: Povzetek glavnih kazalnikov v pregledu socialnih kazalnikov Opomba: podatki o udeležbi v aktivnih politikah trga dela 31. oktobra 2017 niso bili na voljo za Grčijo, Italijo, Malto in Združeno kraljestvo (podatki za Luksemburg niso prikazani zaradi težav s preverjanjem podatkov); podatki o rasti bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca niso na voljo za Hrvaško, Luksemburg in Malto; podatki o razmerju kvintilnih razredov, stopnji tveganja revščine ali socialne izključenosti in učinku socialnih transferjev na zmanjšanje revščine niso na voljo za Irsko.



Okvir 1: Primerjalna analiza – trenutno stanje V sporočilu z dne 26. aprila 2017 o vzpostavitvi evropskega stebra socialnih pravic je navedeno: „Primerjalna analiza in izmenjava dobrih praks bosta izvedeni za številna področja, kot so delovnopravna zakonodaja, denarno nadomestilo za brezposelnost, minimalna plača, minimalni prihodki ter znanja in spretnosti“. Komisija je leta 2015 na podlagi poročila petih predsednikov v sodelovanju z državami članicami začela primerjalne analize na nekaterih področjih, navedenih v sporočilu o stebru socialnih pravic. Namen primerjalne analize je podpreti strukturne reforme in konvergenco z najuspešnejšimi državami. V primerjavi z drugimi medsebojnimi pregledi, ki so osredotočeni predvsem na primerjavo splošnih rezultatov, se te primerjalne analize poleg tega osredotočajo predvsem na vzvode politike (tj. posebne parametre politike, ki lahko prinesejo boljše rezultate). Odbor za zaposlovanje in Odbor za socialno zaščito sta se dogovorila o skupnem pristopu, ki temelji na tristopenjskem pristopu: (1) opredelitev ključnih izzivov in sklopa kazalnikov rezultatov na visoki ravni, pomembnih za obravnavano področje politike; (2) kazalniki uspešnosti, ki omogočajo primerjalno analizo uspešnosti; (3) opredelitev vzvodov politike, ki jih spremljajo splošna načela za politične smernice in posebni kazalniki, če so na voljo. V tej fazi ni cilj določiti referenčno vrednost, ampak omogočiti primerjave med državami članicami za vsak vzvod politike. Leta 2016 so se v Odboru za zaposlovanje začele razprave o pilotnem projektu za nadomestila za brezposelnost in aktivne politike trga dela, leta 2017 pa je bil dosežen dogovor. Ta se nanaša zlasti na tri kazalnike rezultatov (stopnjo brezposelnosti, dolgotrajno brezposelnost in stopnjo tveganja revščine brezposelnih), dva kazalnika uspešnosti (delež ljudi, ki želijo delati in sodelujejo pri rednih aktivacijskih ukrepih, ter pokritost brezposelnih, ki so brez zaposlitve manj kot 12 mesecev, z nadomestili za brezposelnost) ter tri kazalnike vzvodov politike, zlasti na področju nadomestil za brezposelnost (nadomestitvena stopnja, pogoji za upravičenost in trajanje prejemanja nadomestila). Analiza nadomestil za brezposelnost, predstavljena v poglavju 3.3, temelji na rezultatih primerjalne analize. Delo v zvezi z vzvodi politike na področju aktivacijskih politik še vedno poteka. Poleg tega Odbor za socialno zaščito skupaj z državami članicami pripravlja primerjalno analizo za sisteme minimalnega dohodka. Stanje te primerjalne analize je predstavljeno v poglavju 3.4. Napreduje tudi delo v zvezi s primerjalno analizo znanj in spretnosti, pri čemer je poudarek na vzvodih politike za izobraževanje odraslih. Komisija si namerava v zvezi z evropskim stebrom socialnih pravic prizadevati za nadaljnji razmislek o primerjalni analizi v sodelovanju z državami članicami. Cilj je opredeliti načela stebra, pri katerih lahko primerjalna analiza zagotovi pozitiven prispevek k vzajemnemu učenju in konvergenci k višjim standardom.



3. REFORME ZAPOSLOVANJA IN SOCIALNE REFORME – USPEŠNOST IN UKREPI DRŽAV ČLANIC Ta oddelek vsebuje pregled nedavnih ključnih zaposlitvenih in socialnih kazalnikov ter ukrepov držav članic na prednostnih področjih, opredeljenih v smernicah EU za zaposlovanje, ki jih je Svet sprejel leta 2015. Za vsako smernico so predstavljeni nedavni razvoj izbranih ključnih kazalnikov in ukrepi politike, ki so jih sprejele države članice. Podatki o ukrepih politike v tem oddelku temeljijo na nacionalnih reformnih programih držav članic za leto 2017 in virih Evropske komisije. Če ni navedeno drugače, so v poročilu predstavljeni samo ukrepi politike, sprejeti po juniju 2016. Poročilo z naslovom „Labour Market and Wage Developments in Europe – Annual Review 2017“ (Razvoj trga dela in plač v Evropi – letni pregled 2017) in publikacija „Employment and Social Developments in Europe – Annual Review 2017“ (Razvoj na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropi – letni pregled 2017) vsebujeta poglobljeno analizo nedavnega razvoja na trgu dela.

3.1 Smernica 5: spodbujanje povpraševanja po delovni sili Ta oddelek je osredotočen na izvajanje smernice za zaposlovanje št. 5, v skladu s katero se državam članicam priporoča, naj ustvarijo pogoje, ki spodbujajo povpraševanje po delovni sili in ustvarjanje delovnih mest. Najprej je predstavljen pregled stopenj brezposelnosti in zaposlenosti po državah članicah, ki dopolnjuje analizo na ravni EU v poglavju 1, da se poudari pomembnost izziva v zvezi z ustvarjanjem delovnih mest v državah. Nato je obravnavana dinamika samozaposlovanja kot približka podjetništva in samostojnega vira rasti zaposlovanja. Na koncu so preučeni ključni makroekonomski dejavniki odločanja o zaposlovanju, in sicer razvoj dogodkov na področju plač in davčnega primeža. V oddelku 3.1.2 so predstavljeni ukrepi politike, ki jih države članice na teh področjih izvajajo za spodbujanje povpraševanja po delovni sili, vključno s subvencijami za zaposlovanje. 3.1.1 Ključni kazalniki Stopnja brezposelnosti se je leta 2016 v skoraj polovici držav članic znatno znižala, in sicer za več kot eno odstotno točko. Nadpovprečno hitro se je znižala v nekaterih državah članicah z zelo visokimi stopnjami brezposelnosti – zlasti v Španiji, na Hrvaškem in Cipru (za dve odstotni točki ali več), pa tudi v Grčiji in na Portugalskem –, kar kaže na konvergenco v smeri nižjih stopenj brezposelnosti. Vendar so razlike še vedno velike. Kot je razvidno iz slike 5 (na kateri so skupaj prikazane ravni in spremembe v skladu z dogovorjeno metodologijo za ocenjevanje glavnih kazalnikov pregleda socialnih kazalnikov), so stopnje brezposelnosti leta 2016 ostale zelo razpršene, in sicer so vrednosti znašale od približno 4 % na Češkem in v Nemčiji („najuspešnejši državi“) do 23,6 % v Grčiji („država s kritičnimi razmerami“). Čeprav se je stopnja brezposelnosti v Grčiji znižala za 1,3 odstotne točke, ostaja skupna raven zelo visoka. Poleg tega stopnja brezposelnosti ostaja visoka tudi v Italiji, leta 2016 pa ni bilo pomembnih izboljšanj (znižanje za samo 0,2 odstotne točke). Med državami članicami s podpovprečnimi stopnjami brezposelnosti sta Estonija in Avstrija leta 2016 zabeležili rahlo zvišanje. Kljub stalnemu zniževanju od leta 2013 je bila stopnja brezposelnosti leta 2016 v večini držav članic še vedno višja kot leta 2008 (slika 6). Edine izjeme so Nemčija, Madžarska, Malta, Poljska, Združeno kraljestvo in Češka. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili (izračuni GD za zaposlovanje, socialne zadeve in vključevanje). Obdobje: stopnje leta 2016 in letne spremembe glede na leto 2015. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Stopnja zaposlenosti se je zvišala v 27 od 28 držav članic, vendar ostajajo velike razlike. Samo Luksemburg je v zadnjem letu zabeležil rahlo znižanje. Kot je prikazano na sliki 7, se stopnje zaposlenosti le delno zbližujejo. To se kaže v zmerno negativnem naklonu regresijske premice, ki spremembe povezuje z ravnmi stopenj zaposlenosti. To pomeni, da se stopnja v državah članicah, za katere so značilne nižje stopnje zaposlenosti, zvišuje nekoliko hitreje od povprečja in obratno – vendar se razmere še vedno razlikujejo. Stopnje zaposlenosti (v starostni skupini 20–64 let) se zelo razlikujejo in segajo od 56,2 % v Grčiji do 81,2 % na Švedskem. V državah z nižjimi stopnjami, tj. v Grčiji, na Hrvaškem, v Italiji (ki so bile označene kot „države s kritičnimi razmerami“) in Španiji (ki je bila glede na znatno izboljšanje označena kot „država s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“), je stopnja zaposlenosti še vedno precej pod povprečjem EU (pod 65 %). Nekoliko višja je v Romuniji, Belgiji in Bolgariji, vendar se zvišuje s podpovprečno hitrostjo. Nasprotno pa so bili Nizozemska, Danska, Združeno kraljestvo, Nemčija in Švedska označeni kot „najuspešnejše države“, saj so njihove stopnje zaposlenosti znašale 77 % ali več. Glede na gospodarsko napoved, ki jo je Evropska komisija pripravila jeseni 2017, se pričakuje, da se bo zaposlovanje v letih 2017 in 2018 povečalo v skoraj vseh državah članicah. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili (izračuni GD za zaposlovanje, socialne zadeve in vključevanje). Obdobje: stopnje leta 2016 in letne spremembe glede na leto 2015. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi.

Povprečne stopnje zaposlenosti v EU se od leta 2013 stalno zvišujejo in so zdaj na ravneh iz obdobja pred krizo, vendar so razlike še vedno velike. Leta 2016 so bile stopnje zaposlenosti v več kot polovici (17) držav članic še vedno pod ravnmi iz leta 2008 (slika 8). To je posebej očitno v državah, ki jih je kriza bolj prizadela – zlasti v Grčiji (–10,1 odstotne točke), na Cipru (–7,7 odstotne točke), v Španiji (–4,6 odstotne točke) in na Hrvaškem (–3,5 odstotne točke). Spodbudno je, da je v primerjavi z letom 2013 okrevanje prispevalo k rasti zaposlovanja v skoraj vseh državah članicah. Stopnje zaposlenosti so se od leta 2008 najbolj zvišale na Madžarskem (+8,5 odstotne točke) in v Litvi (+5,3 odstotne točke). Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. V času vztrajne rasti zaposlovanja so trendi samozaposlovanja običajno stabilnejši. Leta 2016 se je povprečna stopnja samozaposlitve znižala na 14,0 %, kar je najnižja raven po letu 2008, skupno število zaposlenih pa je naraščalo hitreje (+1,5 %) kot število samozaposlenih (+0,3 %). Če pa se primarni sektor (kmetijstvo, gozdarstvo in ribištvo), ki se spopada s strukturnim nazadovanjem, ne upošteva, se je število samozaposlenih oseb povečalo skoraj enako hitro kot skupno število zaposlitev (za 1,3 %). Samozaposlovanje ljudi z migrantskim ozadjem se je še naprej stalno povečevalo, in sicer se je stopnja pri državljanih držav zunaj EU leta 2016 zvišala na 12,2 %, medtem ko je leta 2015 znašala 11,9 % (leta 2010 pa le 10,0 %). Poleg tega se je število samozaposlenih oseb, starih 65 let in več, zaradi demografskih sprememb zelo povečalo. Leta 2016 so predstavljali 8 % vseh samozaposlenih (leta 2006 pa 6 %). V absolutnem smislu se je samozaposlovanje leta 2016 povečalo v večini držav članic. Sektorski razvoj je pri tem igral vlogo, in sicer se je samozaposlovanje zmanjšalo predvsem v državah članicah z nadpovprečnim deležem samozaposlenih v primarnem sektorju (Hrvaška, Romunija, Slovenija, Bolgarija, Portugalska, Finska in Poljska). Zmanjšanja so bila zabeležena tudi na Cipru, v Nemčiji, Belgiji, na Švedskem in v Italiji, medtem ko se je v vseh drugih državah članicah samozaposlovanje povečalo (v Luksemburgu, na Slovaškem in v Združenem kraljestvu za 5 % ali več). Stopnja samozaposlenosti moških se je še naprej stalno zniževala (na 17,5 % leta 2016; do leta 2014 je presegala 18 %), medtem ko je stopnja samozaposlenosti žensk od leta 2012 ostala nespremenjena pri približno 9,9 %. Samozaposlitev brez zaposlenih (tako imenovani samostojni delavci) je še vedno razširjena. Leta 2016 se je število samostojnih delavcev zunaj primarnega sektorja povečalo za 1,8 % (in je za 9 % presegalo število iz leta 2008), medtem ko se je število delodajalcev (samozaposlenih oseb z zaposlenimi) zunaj primarnega sektorja povečalo samo za 0,3 % (in je bilo za 10 % manjše kot leta 2008). Samozaposlitev brez zaposlenih lahko v nekaterih okoliščinah skriva primere „navidezne“ samozaposlitve; to vprašanje bo podrobneje obravnavano v oddelku 3.3 skupaj s segmentacijo trga dela. Kljub stalnemu izboljševanju na trgu dela rast plač v EU ostaja počasna. Realne plače, prilagojene za spremembo maloprodajnih cen, so se zvišale v skoraj vseh državah članicah, v EU pa so se na splošno zvišale za 1,3 %. Rast je bila manjša v euroobmočju, kjer so se realne plače ob nizki inflaciji leta 2015 in 2016 zvišale za malo manj kot 1 % na leto. Skromna rast plač je skupaj z rahlo upočasnitvijo rasti produktivnosti povzročila zmerno okrevanje dinamike stroškov dela na enoto. Sredstva za zaposlene se v Evropi zelo razlikujejo in znašajo od 4,6 EUR na uro dela v Bolgariji do 43,3 EUR na uro dela v Luksemburgu. Poleg tega je iz slike 9 razvidno, da je Evropa na splošno razdeljena v dve skupini, in sicer države z nizkimi in države z visokimi plačami, samo Ciper, Slovenija, Italija in Španija pa so blizu povprečju EU. Med državami z nizkimi plačami izstopajo predvsem Bolgarija, Poljska, Madžarska in Romunija, ki je v zadnjem letu zabeležila znatno zvišanje. Opaziti je mogoče nekaj znakov konvergence, čeprav se zdi, da povezava med absolutno ravnjo plač in spremembo sredstev za zaposlene ni močna. Vir: Eurostat, nacionalni računi. Obdobje: stopnje leta 2016 in letne spremembe glede na leto 2015. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Realna rast plač je v obdobju 2011–2016 v večini držav članic (18 od 28) zaostajala za povprečno rastjo produktivnosti. V šestih državah (Belgija, Ciper, Finska, Hrvaška, Grčija in Portugalska) je bila realna rast plač v obdobju 2014–2016 negativna. Razvoj realne rasti plač je tudi v daljšem obdobju v povprečju zaostajal za rastjo produktivnosti (glej sliko 10). Vir: Eurostat, nacionalni računi (izračuni GD za zaposlovanje, socialne zadeve in vključevanje).

Razvoj stroškovne konkurenčnosti je podpiral ponovno usklajevanje v euroobmočju, vendar se je napredek upočasnil. V euroobmočju je večina držav članic do leta 2015 po daljšem obdobju fiskalnih omejitev in omejevanja plač prešla v stanje presežka tekočega računa. Ob počasni rasti plač v euroobmočju so se nominalni stroški dela na enoto v državah, za katere so značilni veliki in stalni presežki tekočega računa, povečevali nekoliko hitreje kot v državah neto dolžnicah. Vendar se je razlika leta 2016 nekoliko zmanjšala, kar je upočasnilo ponovno usklajevanje. Rast plač je bila leta 2016 v večini držav članic počasnejša ali enaka, kot je bilo napovedano na podlagi preteklega razmerja z brezposelnostjo, in sicer je zaostajala za zmanjšanjem brezposelnosti. Države, v katerih je rast plač ostala najbolj oddaljena od preteklega razmerja, vključujejo Belgijo, Bolgarijo, Finsko, Slovaško in Švedsko. Phillipsova krivulja – (običajno negativno) razmerje med rastjo plač in brezposelnostjo – potrjuje, da so se plače počasi odzvale na okrevanje, zlasti v euroobmočju. Slika 11 prikazuje primerjavo med letno spremembo nominalnih prejemkov na zaposlenega in tako imenovano vrzeljo stopnje brezposelnosti, tj. razliko med dejansko stopnjo brezposelnosti in njenim trendom. Od začetka krize je bila krivulja bolj ravna kot prej, kar pomeni šibkejši odziv plač na zmanjšanje brezposelnosti. Poleg tega je stopnja rasti sredstev za zaposlene v zadnjih treh letih ostala pod ravnjo, pričakovano glede na izboljšanje razmer na trgu dela. Skromno dinamiko plač je mogoče pojasniti s slabim razvojem produktivnosti, nizko pričakovano inflacijo, vplivom nekaterih reform trga dela in vztrajajočim stagniranjem na trgu dela. Zlasti sedanja stopnja brezposelnosti morda ne izraža ustrezno dejanskega stanja uporabe virov na trgu dela. Poleg oseb, ki dejansko iščejo delo (tj. brezposelni), lahko razočarani delavci in podzaposleni delavci, zaposleni s krajšim delovnim časom, ustvarjajo dodaten pritisk na znižanje plač. Pričakovanja glede znižanja inflacije in upočasnitev rasti produktivnosti lahko prav tako vplivajo na pogajanja o plačah, pri čemer zavirajo rast plač in s tem ogrožajo trajnost okrevanja. Plače, določene na podlagi pogajanj, prav tako jasno kažejo, kako se pritiski na plače niso uresničili, zlasti v euroobmočju: letna odstotkovna sprememba v prvem četrtletju leta 2017 je znašala 1,5 %, kar je 0,5 odstotne točke manj kot v zgodnji fazi okrevanja. Vir: podatkovna zbirka GD za gospodarske in finančne zadeve AMECO ter Eurostat, anketa o delovni sili. Davčna obremenitev dela je v Evropi na splošno stabilna, obstajajo pa precejšnje razlike med državami članicami. Leta 2016 se je davčni primež za delavca s povprečno plačo najbolj zmanjšal v Avstriji (–2,4 odstotne točke), Belgiji (–1,4 odstotne točke) in Italiji (–1,2 odstotne točke), medtem ko se je znatno povečal na Nizozemskem (1,3 odstotne točke), v Grčiji (1,0 odstotne točke) in na Poljskem (0,9 odstotne točke). Kot je razvidno iz slike 12, davčni primež znaša od manj kot 30 % na Irskem in Malti do približno 50 % v Belgiji, Nemčiji, na Madžarskem, v Italiji, Franciji in Avstriji. Podobno variabilnost je mogoče opaziti pri delavcih z nizkimi dohodki (ki zaslužijo 67 % povprečne plače), vendar se vzorci držav v zvezi s progresivnostjo davčnih stopenj razlikujejo. V obdobju 2013–2016 se je netehtani povprečni davčni primež zmanjšal za 0,5 odstotne točke (pri delavcih z nizkimi dohodki pa za 0,8 odstotne točke), v nekaterih državah z najvišjimi stopnjami (Belgija, Avstrija, pa tudi Italija in Francija, kjer je bilo zmanjšanje omejeno na delavce z nizkimi dohodki) ter v Romuniji in na Danskem pa se je zelo zmanjšal. Nasprotno pa se je povprečni davčni primež v Luksemburgu in na Portugalskem bistveno povečal, pri čemer je bilo povečanje na Portugalskem omejeno na delavce z nizkimi plačami. Vir: Podatkovna zbirka o davkih in socialnih prejemkih, Evropska komisija/OECD. Opomba: podatki veljajo za gospodinjstva z enim dohodkom (brez otrok). Za Ciper novejši podatki niso na voljo. 3.1.2 Odziv politike Države članice so za podpiranje povpraševanja po delovni sili in ustvarjanja delovnih mest še naprej uporabljale subvencije za zaposlovanje. Večina ukrepov na tem področju je usmerjena v posebne skupine, ki se spopadajo s težavami pri vključevanju na trg dela (npr. mladi, starejši, dolgotrajno brezposelni, begunci itd.), in vključuje finančne spodbude (ali davčne olajšave/olajšave za prispevke za socialno varnost), zagotovljene delodajalcem za zaposlovanje delavcev iz ciljnih skupin. V referenčnem obdobju (tj. od druge polovice leta 2016 naprej) je več držav članic uvedlo usmerjene subvencije za zaposlovanje (za več podrobnosti glej oddelek 3.2). Nekaj držav je uvedlo (ali namerava uvesti) tudi subvencije za zaposlovanje, namenjene širši javnosti, pri katerih ni pogojev za upravičenost ali pa so ti pogoji manj strogi in s katerimi si države običajno prizadevajo spodbuditi zaposlovanje za nedoločen čas. Italija je v južnih regijah uvedla znižanje prispevkov za socialno varnost za delodajalce, ki za nedoločen čas (ali prek poklicnega vajeništva) zaposlijo ljudi, mlajše od 25 let, ali ljudi, ki so brezposelni vsaj šest mesecev. Francija je za šest mesecev (do prvega semestra leta 2017; zdaj to postopoma opušča) podaljšala dodeljevanje dodatka v višini 4 000 EUR za mala in srednja podjetja, ki zaposlijo delavca, čigar plača je do 1,3-krat višja od minimalne plače; dodatek je izkoristilo skoraj 1,6 milijona delavcev. V Avstriji trenutno preučujejo uvedbo bonusa za zaposlovanje, namenjenega ustvarjanju novih delovnih mest, z znižanjem stroškov plač za delodajalce, ki ustvarjajo dodatna delovna mesta. V drugih primerih so subvencije za zaposlovanje namenjene več prikrajšanim skupinam. Portugalska je na primer uvedla finančne spodbude za zaposlovanje za nedoločen čas v obliki delne oprostitve prispevkov za socialno varnost za nekatere ranljive skupine (mladi, dolgotrajno brezposelni, starejši). Poleg tega ukrep za podporo zaposlovanju, namenjen navedenim skupinam, zagotavlja spodbude za spreminjanje pogodb za določen čas v pogodbe za nedoločen čas. Evropski socialni sklad (ESS) prispeva k temu ukrepu in nedavni pobudi za spodbujanje prehoda s pripravništev na pogodbe za nedoločen čas. Ciper je uvedel subvencije za zaposlovanje ljudi iz ranljivih skupin, vključno s prejemniki minimalnega zajamčenega dohodka in invalidi. ESS na Madžarskem s spodbudami in subvencijami za ustvarjanje delovnih mest prispeva h krepitvi možnosti za zaposlovanje v socialnih podjetjih. Nekatere države članice izvajajo ukrepe za spodbujanje podjetništva in zagonskih podjetij. Madžarska na primer v okviru programa jamstva za mlade podpira mlade, mlajše od 30 let, in prijavljene iskalce zaposlitve, starejše od 30 let, da postanejo podjetniki. V Romuniji je program „Start-up nation“, ki ga podpira ESS, namenjen spodbujanju razvoja novih malih in srednjih podjetij. Na Finskem bodo lahko podjetniki s krajšim delovnim časom od leta 2018 prejemali nadomestilo za brezposelnost kot obliko nepovratnih sredstev za zagon podjetja. Potekajo tudi razprave o tem, kako brezposelnim olajšati ustanavljanje podjetij. V številnih državah članicah se izvajajo tudi ukrepi za zagotovitev, da samozaposleni uživajo ustrezne socialne pravice (glej oddelek 3.3 o segmentaciji trga dela). Več držav članic je z zmanjšanjem davčnega primeža znižalo stroške dela, pri čemer so se pogosto osredotočile na najnižje dohodke. V zadnjih mesecih so številne države obravnavale davčni primež, zlasti za prejemnike nizkih dohodkov, in sicer z reformami, ki so bile osredotočene na dohodnino in so pogosto vključevale zvišanje davčnih olajšav (tj. neobdavčenega zneska dohodka). Nemška zvezna vlada je na primer posodobila stopnjo davka od dohodkov, da bi zmanjšala zaviralne fiskalne dejavnike in zvišala osnovni osebni dodatek, davčni odbitek za otroke, otroški dodatek in otroški dodatek za družine z nizkim prihodkom. V Estoniji je parlament sprejel nov načrt za davčno reformo, ki bo začel veljati leta 2018 in vključuje zvišanje osnovne davčne olajšave za dohodke na 500 EUR na mesec (kar pomeni zvišanje s 180 EUR, kolikor je olajšava znašala leta 2017). Litva je s spremembo zakona o dohodnini povečala osnovni in dodatni neobdavčeni znesek dohodka. Madžarska je zvišala davčne olajšave za družine za prejemnike dohodkov z dvema otrokoma. Združeno kraljestvo je dohodkovni prag za splošno olajšavo zvišalo na 11 500 GBP (približno 13 100 EUR) na leto, prag za višjo stopnjo pa s 43 000 na 45 000 GBP (51 400 EUR). Francija je dodatno znižala davek od dohodkov za nizke in srednje visoke dohodke. V Belgiji je 1. januarja 2017 začela veljati druga faza bruseljske davčne reforme, ki vključuje dodatna znižanja davčne stopnje za dohodnino in prehod z obdavčitve dela na obdavčitev nepremičnin. V Latviji se izvaja obsežna davčna reforma, ki vključuje nadomestitev 23-odstotne enotne davčne stopnje za dohodnino s progresivnim sistemom. Ciper je ukinil „posebni prispevek“, tj. progresivni davek na bruto mesečne dohodke vseh zaposlenih, samozaposlenih in upokojencev. Slovenija je s spremembo Zakona o dohodnini zmanjšala breme dohodnine. Številne države članice so z znižanjem prispevkov za socialno varnost ukrepale tudi na področju davčnega primeža. V Franciji so bili ukinjeni prispevki delodajalcev, kar je bilo delno izravnano z zvišanji na strani zaposlenih. V drugih državah so bila znižanja prispevkov za socialno varnost usmerjena v podporo zaposlovanju posebnih ciljnih skupin, kot so mladi in starejši delavci (Belgija in Italija), invalidi (Malta), nove zaposlitve za nedoločen čas (Italija) ali nove zaposlitve s strani samozaposlenih (Švedska). Madžarska je znižala davek na socialne prispevke, kar vpliva na davčni primež za osebe z nizkimi dohodki. Hkrati je več držav (Grčija, Litva, Latvija in Hrvaška) uvedlo ali zvišalo prispevke za socialno varnost za samozaposlene ali osebe z atipičnimi oblikami zaposlitve. Poleg tega bo Latvija leta 2018 na splošno zvišala socialne prispevke delodajalcev in zaposlenih, da bi zagotovila finančna sredstva za zdravstveno varstvo. Nekatere države članice na podlagi obsežnih reform v zadnjih letih uvajajo dodatne spremembe sistemov določanja plač. Belgija je po posvetovanju s socialnimi partnerji zaključila revizijo zakona o določanju plač iz leta 1996, pri čemer je vzpostavila samodejni korekcijski mehanizem, uvedla varnostno rezervo in okrepila pravno podlago za plačno normo, da bi preprečila izgubo stroškovne konkurenčnosti. Poleg tega je zvezna vlada julija 2017 napovedala, da namerava poenostaviti in spodbujati udeležbo zaposlenih pri finančnih rezultatih njihovih podjetij. Hrvaška je izboljšala učinkovitost postopka kolektivnih pogajanj o sklenitvi kolektivnih pogodb, ki so zavezujoče za vlado, s čimer je zagotovila enak dostop do pogajalskih odborov, izboljšala finančno upravljanje sredstev iz državnega proračuna in zagotovila trajnost sistema za izplačevanje plač. Portugalska je zaradi majhnega števila novosklenjenih kolektivnih pogodb začasno odložila samodejni iztek veljavnosti kolektivnih pogodb, in sicer za 18 mesecev do julija 2018. Poleg tega vlada po objavi zelene knjige o odnosih med delodajalci in delojemalci ter v okviru tristranskega sporazuma s socialnimi partnerji načrtuje ukrepe za spodbujanje kolektivnih pogajanj. V Sloveniji so sindikati javnega sektorja in vlada nadaljevali pogajanja o omilitvi več začasnih varčevalnih ukrepov, uzakonjenih z Zakonom za uravnoteženje javnih financ iz leta 2012, v zvezi z vprašanji, kot so prejemki za delovno uspešnost, povezani s povečano delovno obremenitvijo, zvišanje plače pri napredovanju, nadomestilo za letni dopust in prenehanje pogodbe o zaposlitvi za osebe, ki izpolnjujejo pogoje za upokojitev. V Franciji je bila po posvetovanju s socialnimi partnerji sprejeta nova reforma zakona o delu, ki je nadalje razširila področje, na katerem prevladujejo sporazumi na ravni podjetja, in hkrati opredelila, kje bi morali biti še naprej odločilni sporazumi na ravni sektorja.

Nekatere države članice so v sodelovanju s socialnimi partnerji prilagodile svoje minimalne plače ali sprejele ukrepe za povečanje predvidljivosti okvirov za določanje minimalne plače. V Bolgariji je vlada predložila osnutek mehanizma za določanje minimalne plače, ki vključuje tri scenarije in oceno učinka, o njem pa je treba še doseči dogovor s socialnimi partnerji. Vlada namerava do leta 2020 postopoma zvišati minimalno plačo s sedanjih 230 EUR na 305 EUR na mesec. Romunija je v svojem vladnem programu določila ravni minimalne plače do leta 2020. Minimalna plača se je od leta 2010 več kot podvojila in naj bi se do leta 2020 s 315 EUR na mesec zvišala na 380 EUR. Na Irskem se je minimalna plača na podlagi priporočil komisije za svetovanje o določitvi minimalne plače, ki ocenjuje tudi socialni učinek prilagoditev minimalne plače, z 9,15 EUR na uro v letu 2016 zvišala na 9,25 EUR v letu 2017. Irska vlada je nedavno napovedala, da se bo minimalna plača januarja 2018 nadalje zvišala na 9,55 EUR na uro. Latvija bo 1. januarja 2018 zvišala minimalno plačo s 380 na 430 EUR na mesec. Poljska je mesečno minimalno plačo zvišala na 2 000 PLN in uvedla minimalno urno plačilo za tiste delavce, ki delajo po civilnopravni pogodbi (13 PLN na uro, tj. približno 3 EUR na uro). Na Portugalskem je vlada 1. januarja 2017 po sklenitvi tristranskega sporazuma s socialnimi partnerji zakonsko določeno minimalno plačo zvišala s 530 na 557 EUR na mesec. Zvišanje je spremljalo začasno znižanje prispevkov za socialno varnost, ki jih delodajalec plačuje za delavce, ki prejemajo minimalno plačo. Britanska vlada namerava do leta 2020 nacionalno minimalno plačo za delavce, starejše od 25 let, zvišati na do 60 % povprečne plače (približno 9 GBP na uro, tj. približno 10,3 EUR na uro). Z letnim zvišanjem aprila 2017 se je nacionalna zajamčena plača zvišala na 7,50 GBP (8,6 EUR) na uro, zvišala pa se bo tudi nacionalna minimalna plača za mlade delavce in vajence. Zvezna vlada Nemčije je 1. januarja 2017 splošno minimalno plačo na podlagi priporočila stalne komisije socialnih partnerjev za svetovanje o določitvi minimalne plače zvišala z 8,50 na 8,84 EUR na uro.



3.2 Smernica 6: izboljšanje ponudbe delovne sile, strokovne usposobljenosti in kompetenc V tem oddelku je obravnavano izvajanje smernice za zaposlovanje št. 6, v skladu s katero se državam članicam priporoča, naj ustvarijo pogoje, ki spodbujajo ponudbo delovne sile, strokovno usposobljenost in kompetence. Predstavljeni so kazalniki v zvezi z vplivom sistema izobraževanja in usposabljanja na zaposljivost delovne sile (osnovna znanja, sodelovanje v vseživljenjskem učenju in prehod iz šolanja v zaposlitev za različne tipe učnih načrtov), za tem pa rezultati na trgu dela za različne skupine, ki so na trgu dela premalo zastopane (npr. mladi, starejši delavci, osebe z migrantskim ozadjem in ženske). V oddelku 3.2.2 so predstavljeni ukrepi politike držav članic na teh področjih in ukrepi, usmerjeni v navedene prikrajšane skupine. 3.2.1 Ključni kazalniki Stopnja zgodnjega opuščanja šolanja se je leta 2016 v EU nadalje znižala. Znašala je 10,7 %, kar pomeni znižanje za 0,3 odstotne točke od leta 2015. Sedemnajst držav članic je zabeležilo stopnje, nižje od ciljne vrednosti EU, ki znaša 10 %. Hkrati je bila ta stopnja na Malti, v Španiji in Romuniji (ki so skupaj s Portugalsko označene kot „države s kritičnimi razmerami“) blizu 20 %, medtem ko je bila na Hrvaškem, v Litvi in Sloveniji nižja od 5 % („najuspešnejše države“). V zadnjem letu je stopnja zgodnjega opuščanja šolanja v veliki večini držav članic ostala nespremenjena (kot je prikazano na sliki 13), najbolj se je znižala v Luksemburgu (za 3,5 odstotne točke) in Grčiji (za 1,4 odstotne točke), medtem ko se je na Cipru znatno zvišala (za 2,8 odstotne točke, čeprav je še vedno pod povprečjem EU). Za leto 2016 ni dokazov o konvergenci v državah članicah, kar je razvidno iz skoraj horizontalne regresijske premice, ki letne spremembe povezuje z ravnmi stopenj zgodnjega opuščanja šolanja. Vendar se je stopnja zgodnjega opuščanja šolanja v primerjavi z letom 2008 (slika 14) znižala v skoraj vseh državah članicah, v povprečju za 4 odstotne točke, pri čemer se je najbolj znižala na Portugalskem, v Španiji, Grčiji in Luksemburgu, zvišala pa se je na Madžarskem, Češkem, Slovaškem in v Romuniji. Razlika v stopnji zgodnjega opuščanja šolanja med moškimi in ženskami se je s 3,9 odstotne točke leta 2008 znižala na 3 odstotne točke leta 2016, verjetnost zgodnje opustitve šolanja pa je bila pri ženskah manjša kot pri moških. Vir: Eurostat. Obdobje: stopnje leta 2016 in letne spremembe glede na leto 2015. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Vir: Eurostat (anketa o delovni sili). Spletna koda podatkov: edat_lfse_14. Dolgoročno zmanjševanje zgodnjega opuščanja šolanja v Evropi je pozitiven trend, ki je predvsem rezultat strukturnih reform sistemov izobraževanja in usposabljanja ter ciljno usmerjenih ukrepov politike. Vendar je lahko to znižanje v obdobju po krizi deloma povezano s stalno težkim dostopom do trga dela v državah z visokimi stopnjami brezposelnosti mladih, kjer se mladi odločajo za podaljšanje izobraževanja. Poleg tega je zgodnje opuščanje šolanja tesno povezano s socialno prikrajšanostjo in nizkimi stopnjami izobrazbe staršev. Stopnje osipa so višje pri učencih z migrantskim ozadjem, zlasti učencih, rojenih v tujini. Invalidni učenci so prav tako bolj prikrajšani, saj je razlika med njihovo stopnjo osipa in stopnjo pri neinvalidnih učencih leta 2015 znašala 10,3 odstotne točke. Znanje učencev na področju osnovnih kompetenc, kot so branje, matematika in naravoslovje, je pomemben kazalnik kakovosti sistemov osnovnega izobraževanja in usposabljanja. Glede na rezultate raziskave osnovnih kompetenc, pridobljenih v okviru osnovnega in nižjega sekundarnega izobraževanja, ki je bila izvedena leta 2015 v okviru Programa mednarodne primerjave dosežkov učencev (PISA) pod okriljem OECD, je 19,7 % evropskih učencev, starih 15 let, doseglo slabe rezultate na področju branja, 22,2 % na področju matematike in 20,6 % na področju naravoslovja. V primerjavi s prejšnjo raziskavo iz leta 2012 se je uspešnost v EU v povprečju poslabšala na vseh področjih in v večini držav EU, vendar med državami članicami ostajajo velike razlike v pridobivanju osnovnih znanj. To pomeni, da so države EU bolj oddaljene od cilja, da slabe rezultate na področju branja, matematike in naravoslovja do leta 2020 zmanjšajo na raven pod 15 %. Socialno-ekonomsko prikrajšano okolje je najpomembnejši dejavnik, povezan s slabimi izobraževalnimi dosežki. Poleg tega se skupini učencev s slabimi rezultati ter učencev s posebnimi izobraževalnimi potrebami in/ali migrantskim ozadjem prekrivata. Povprečni delež učencev EU s slabimi rezultati na področju naravoslovja v spodnjem socialno-ekonomskem kvartilu populacije učencev iz raziskave PISA iz leta 2015 znaša približno 34 %, kar za 26 odstotnih točk presega delež v zgornjem socialno-ekonomskem kvartilu (slika 15). Države članice z velikim deležem učencev z migrantskim ozadjem imajo na splošno nadpovprečne deleže učencev s slabimi rezultati pri osnovnih znanjih, uspešnost učencev pa je običajno tesno povezana z njihovim socialno-ekonomskim statusom. Poleg tega je, kot je bilo navedeno v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2017, nedavni porast migracij v EU poudaril vlogo sistemov izobraževanja in usposabljanja pri pomoči tisočim prihajajočim mladim pri razvoju njihovega polnega potenciala in spodbujanju njihovega vključevanja v evropske družbe.

Vir: Evropska komisija (2016), PISA 2015: „EU performance and initial conclusions regarding education policies in Europe“ (Uspešnost EU in prvi zaključki glede izobraževalnih politik v Evropi). Stopnja terciarne izobrazbe EU med osebami, starimi 30–34 let, se že več kot desetletje stalno in opazno zvišuje. Ta stopnja trenutno znaša 39,1 %, samo v zadnjem letu pa se je zvišala za 0,4 odstotne točke. Stopnje terciarne izobrazbe v 18 državah članicah presegajo krovni cilj iz strategije Evropa 2020, tj. 40 %. Povprečna stopnja terciarne izobrazbe v EU se je od leta 2008 zvišala za 8 odstotnih točk (slika 16). Kljub temu da so države članice, ki zaostajajo, v zadnjih letih dosegle pomemben napredek, so njihove stopnje terciarne izobrazbe še vedno približno za polovico nižje od stopenj v vodilnih državah. Med spoloma ostajajo velike razlike v stopnjah terciarne izobrazbe, in sicer so ženske uspešnejše od moških v vseh državah članicah, razen v Nemčiji, povprečna razlika v stopnjah terciarne izobrazbe med moškimi in ženskami na ravni EU pa znaša skoraj 10 odstotnih točk. Ozadje staršev še vedno vpliva na stopnje terciarne izobrazbe, saj je povprečje te stopnje pri ljudeh, rojenih v tujini, približno za 5 odstotnih točk nižje kot pri drugih, čeprav za Dansko, Irsko, Luksemburg, Latvijo in Združeno kraljestvo velja obratno. Poleg tega se mladi, ki so se preselili na sredini ali na koncu šoloobvezne starosti, spopadajo z večjimi težavami kot tisti, ki so se preselili v mlajših letih, zato potrebujejo netradicionalne poti za dostop do visokošolskega izobraževanja, ki zagotavljajo priznavanje znanj in spretnosti, ki so jih morda pridobili zunaj tradicionalnega višjega sekundarnega izobraževanja. Stopnja terciarne izobrazbe je pri invalidih prav tako dosledno nizka, in sicer je vrzel leta 2015 znašala 13,6 odstotne točke. Vir: Eurostat (anketa o delovni sili). Spletna koda podatkov: edat_lfse_03. Ustreznost izobraževanja za trg dela je ključen dejavnik za sposobnost mladih, da najdejo zaposlitev in učinkovito prispevajo h gospodarski rasti. V povprečju znaša stopnja zaposlenosti pri nedavnih visokošolskih diplomantih (v starostni skupini 20–34 let) v EU 82,8 %, pri osebah z višjo sekundarno izobrazbo pa 72,6 % (pri osebah s poklicno izobrazbo je ta stopnja dosegla 75 %). Vrzel je večja v državah članicah, kjer je skupna stopnja zaposlenosti mladih nižja. Razlike v stopnjah zaposlenosti in/ali brezposelnosti glede na stopnje znanj in spretnosti do določene mere kažejo neskladje v znanju in spretnostih, saj bi enakovredna usklajenost ponudbe delovne sile in povpraševanja po njej pri različnih stopnjah izobrazbe pomenila enake stopnje zaposlenosti pri vseh skupinah z različnimi kvalifikacijami. Leta 2016 je bila največja variabilnost stopenj zaposlenosti po stopnjah izobrazbe (pri osebah z izobrazbo, ki je nižja od višje sekundarne izobrazbe, ter osebah z višjo sekundarno in postsekundarno izobrazbo ter terciarno izobrazbo) zabeležena v Bolgariji, na Češkem, Hrvaškem, v Litvi, na Poljskem, v Sloveniji in na Slovaškem. Kljub temu da osebe, ki so dokončale poklicno izobraževanje in usposabljanje (PIU), na trgu dela dosegajo razmeroma dobre rezultate, se število dijakov, vpisanih v programe začetnega PIU v EU, od leta 2013 v večini držav stalno zmanjšuje. Skupno število dijakov v začetnem PIU na višji sekundarni ravni se je med letoma 2013 in 2015 v EU zmanjšalo za približno 500 000 (4,7 %) in doseglo 10,3 milijona. Združeno kraljestvo je zabeležilo najbolj opazno zmanjšanje absolutnega števila dijakov v začetnem PIU, ki se je zmanjšalo za skoraj 200 000. Hkrati je stopnja vpisa v splošno izobraževanje ostala nespremenjena. Zato se je delež dijakov PIU v celotni populaciji učencev, vpisanih v višje sekundarno izobraževanje, z 48,9 % leta 2013 zmanjšal na 47,3 % leta 2015. Stopnje zaposlenosti dijakov PIU, ki na trg dela vstopijo takoj po koncu višjega sekundarnega izobraževanja, so v večini držav razmeroma visoke. To je očitno v državah, ki imajo dobro delujoče sisteme poklicnega izobraževanja in usposabljanja, vključno z dobro prepustnostjo in sistemi za prehod iz šolanja v zaposlitev, kot so Malta, Združeno kraljestvo, Nemčija, Nizozemska, Švedska, Avstrija in Danska (razen pri diplomantih s poklicno izobrazbo na področju zdravstvenega varstva in socialnega varstva). Vendar se zdi, da v drugih državah, kot na primer na Madžarskem, v Litvi, Sloveniji, na Poljskem, v Franciji, Bolgariji in Romuniji, diplomanti, ki so končali poklicno izobraževanje in usposabljanje na nekaterih področjih, dosegajo slabše rezultate (zlasti na področju ekonomije, administracije in prava). Na trgu dela v Italiji in Grčiji, ki na splošno ne deluje dobro, obstajajo zelo velike razlike v stopnjah zaposlenosti glede na študijsko področje. Poleg zaposljivosti so pričakovane plače še en pomemben dejavnik, ki kaže privlačnost različnih izobraževalnih poti. Plača za osebe s srednjo poklicno izobrazbo v primerjavi z osebami s srednjo splošno izobrazbo se giblje od +60 % v Nemčiji do –25 % na Češkem (čeprav je to poseben primer, saj večina diplomantov PIU nadaljuje z višjim izobraževanjem). Na splošno mladi s poklicno izobrazbo v EU zaslužijo približno 25 % več kot mladi z nizko stopnjo izobrazbe (ISCED 0-2), 17 % več kot mladi s srednjo splošno izobrazbo in 40 % manj kot mladi z visoko stopnjo izobrazbe. Ena od ključnih značilnosti sistemov poklicnega izobraževanja in usposabljanja, ki omogočajo nemoten prehod na trg dela in uspešnost na njem, je vključenost učenja na delovnem mestu v programe poklicnega izobraževanja in usposabljanja. Glede na podatke iz pregleda izobraževanja in usposabljanja iz leta 2016 je bilo leta 2015 v EU v kombinirane programe učenja na delovnem mestu in v šoli (v katerih se učenci vsaj 25 % trajanja programa učijo v dejanskem delovnem okolju v podjetju) vpisanih približno 2,8 milijona učencev. Vendar je razpoložljivost programov z znatnim deležem učenja na delovnem mestu v večini držav EU še vedno omejena, stanje pa se ne izboljšuje. V obdobju 2013–2015 se je razširjenost kombiniranih programov učenja na delovnem mestu in v šoli v EU le malo spremenila. V več državah se je delež učencev, ki obiskujejo take programe, zmanjšal – na primer v Združenem kraljestvu, Avstriji, Franciji, Luksemburgu in na Finskem. Opazno povečanje je bilo zabeleženo samo na Slovaškem in Madžarskem, v slednjem primeru morda zaradi sprememb v razvrstitvi nekaterih programov med programe z ustreznim deležem učenja na delovnem mestu. Skupna stopnja udeležbe odraslih v izobraževanju se je od leta 2013 v EU le malo spremenila (slika 17). V vseh državah je večina izobraževanja odraslih neformalne narave, običajno je povezano z delom ter ga zagotavljajo in financirajo delodajalci ali posamezniki sami. Takšno izobraževanje je pogosto usmerjeno v zaposlene, ki že imajo najvišje stopnje znanj in spretnosti ter opravljajo najkompleksnejše delo, medtem ko so možnosti ostalih zaposlenih za dostop do usposabljanja pogosto precej bolj omejene. Dejstvo, da je večina izobraževanja neformalne narave, pomeni tudi, da je pogosto kratkotrajno in namenjeno razvoju znanj in spretnosti, značilnih za podjetje. Zato večina takšnega izobraževanja odraslim ne more pomagati razviti znanj in spretnosti, ki so bolj prenosljivi med podjetji, vključno z osnovnimi znanji in spretnostmi – bralno in računsko pismenostjo ter znanji in spretnostmi na področju IKT.

Vir: Eurostat (anketa o delovni sili v EU, posebni izvleček, 2016). Opomba: kazalnik izraža stopnjo udeležbe oseb, starih 25–64 let, v formalnem in neformalnem izobraževanju in usposabljanju (v preteklih štirih tednih). Kategorija podatkov „oboje“ kaže delež oseb, ki so se v štiritedenskem referenčnem obdobju udeležile formalnih in neformalnih izobraževalnih dejavnosti. Podatki za Hrvaško, Madžarsko in Latvijo o osebah, ki so se udeležile „obeh“ oblik izobraževanja, niso zanesljivi, podatki za Ciper, Litvo, Slovaško, Bolgarijo in Romunijo pa niso na voljo. Stopnja digitalne pismenosti se zvišuje, vendar zelo počasi, zato del prebivalstva ne more izkoristiti digitalne preobrazbe. To vpliva na inovacije, produktivnost in nazadnje tudi na rast. Leta 2016 je bilo med prebivalci EU, starimi 16–74 let, 44 % oseb, ki niso imele osnovne stopnje digitalne pismenosti za zadovoljitev trenutnih potreb, 19 % oseb pa je bilo popolnoma digitalno nepismenih (leta 2015 sta ta deleža znašala 45 % oziroma 21 %). Razlike med državami članicami so velike, v desetih državah članicah (Portugalska, Poljska, Slovenija, Hrvaška, Litva, Italija, Grčija, Ciper, Bolgarija in Romunija) pa je bila leta 2016 najmanj ena četrtina prebivalstva popolnoma digitalno nepismena. V Bolgariji in Romuniji („državi s kritičnimi razmerami“) je stopnja zelo nizka, medtem ko je na Finskem, Nizozemskem, Danskem in v Luksemburgu („najuspešnejše države“) bistveno višja od povprečja. Obstajajo dokazi o razlikah v zvezi s tem kazalnikom po vsej EU, saj se stopnja digitalne pismenosti v najuspešnejših državah v povprečju zvišuje razmeroma hitreje. Vir: Eurostat. Obdobje: stopnje leta 2016 in letne spremembe glede na leto 2015. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Položaj mladih na trgu dela se še naprej izboljšuje v skladu s krepitvijo gospodarstva. Stopnja brezposelnosti mladih se je v EU leta 2016 v primerjavi z letom 2013, ko je dosegla najvišjo raven 23,7 %, znižala za 5 odstotnih točk na 18,7 %, v drugem četrtletju leta 2017 pa se je nadalje znižala na 17 %. Vendar je še vedno 1,4 odstotne točke nad stopnjo, zabeleženo v drugem četrtletju leta 2008. Variabilnost brezposelnosti mladih je velika, nekatere države članice pa so zabeležile stopnje blizu 40 % ali nad to ravnjo (Italija, Španija in Grčija), vendar se variabilnost sčasoma zmanjšuje (glej sliko 19). Stopnje brezposelnosti so pri mladih ženskah nižje kot pri moških (17,9 % v primerjavi z 19,4 % leta 2016). To bi bilo lahko povezano z boljšimi dosežki na področju izobraževanja, pa tudi z nižjimi stopnjami aktivnosti. Kljub izboljševanju možnosti na trgu dela mladi pogosteje dobijo nestandardne in atipične oblike zaposlitve, vključno z začasnimi delovnimi mesti, neprostovoljnim delom s krajšim delovnim časom in delovnimi mesti z nižjimi plačami (leta 2016 je 43,8 % mladih delavcev – in več kot 70 % mladih delavcev v Sloveniji, Španiji in na Poljskem – delalo na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, medtem ko je bilo v starostni skupini 25–49 let za določen čas zaposlenih 13,1 % delavcev); kot je prikazano v oddelku 3.4, se te pogodbe ne razvijejo vedno v smeri stabilnejših vzorcev. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Poleg oseb, ki delajo ali iščejo delo, je velik delež mladih v EU, starih 15–24 let, ekonomsko neaktivnih. Leta 2016 je bilo v EU skupno več kot 6 milijonov ljudi, starih 15–24 let, ki niso bili zaposleni, se niso izobraževali ali usposabljali. To je 11,5 % prebivalstva v tej starostni skupini, kar je manj kot leta 2012, ko je bil ta delež pri 13,2 % največji, vendar več kot leta 2008 (10,9 %). To zmanjšanje je bilo predvsem posledica zaposlitve brezposelnih mladih, ki prej niso bili zaposleni, se niso izobraževali ali usposabljali. Kot je prikazano na sliki 20, delež mladih, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, v več državah (v Bolgariji, Romuniji, na Hrvaškem, Cipru in v Grčiji, ki so vsi označeni kot „države s kritičnimi razmerami“) in v Italiji, kjer se je leta 2016 zmanjšal za 1,5 odstotne točke („država s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“), še vedno presega 15 %. Nasprotno pa so Nizozemska, Luksemburg, Danska in Švedska „najuspešnejše države“. Število mladih, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, se povečuje v Nemčiji, Avstriji, Litvi, Latviji in, kar je še bolj skrb vzbujajoče, na Cipru (kjer je to število že v izhodišču veliko). V Belgiji, na Malti, v Estoniji in Sloveniji je mogoče opaziti hitra zmanjšanja. Negativni naklon regresijske premice, ki letne spremembe povezuje z ravnmi, kaže stalno konvergenco med državami članicami. Delež mladih, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, je med brezposelnimi in neaktivnimi osebami v EU enak, vendar med državami članicami obstajajo velike razlike (delež neaktivnih mladih je bil največji v Bolgariji in Romuniji, delež brezposelnih mladih pa na Hrvaškem in v Španiji). Nizka stopnja izobrazbe je glavni dejavnik tveganja, zaradi katerega mladi niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo. Pri mladih ženskah, ki niso zaposlene, se ne izobražujejo ali usposabljajo, je neaktivnost pogostejša od brezposelnosti, za moške pa velja obratno. Vir: Eurostat. Obdobje: stopnje leta 2016 in letne spremembe glede na leto 2015. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi.

Stopnja zaposlenosti starejših delavcev se je v zadnjem desetletju znatno zvišala. Starejši delavci so krizo prestali razmeroma bolje kot druge starostne skupine. Kot je bilo že navedeno v poglavju 1, je starostna skupina 55–64 let dejansko glavni razlog za splošno zvišanje stopnje zaposlenosti v zadnjih desetih letih. Leta 2016 je stopnja zaposlenosti ljudi, starih 55–64 let, znašala 55,3 %, kar je dve odstotni točki več kot v prejšnjem letu, glede na demografske spremembe pa se pričakuje, da se bo stalno zviševanje nadaljevalo. Stopnje zaposlenosti starejših delavcev se med državami članicami zelo razlikujejo, saj segajo od 75,5 % na Švedskem do 36,3 % v Grčiji. Stopnja zaposlenosti žensk, starih 55–64 let, se približuje in je leta 2016 znašala 48,9 %. Razlika med spoloma v trajanju delovnega življenja se zmanjšuje, vendar je še vedno velika, saj so ženske v povprečju na trgu dela dejavne 4,9 leta manj kot moški (33,1 leta v primerjavi z 38,0 leta v letu 2016). To povprečje je rezultat velikih razlik med državami članicami in posledica več dejavnikov, kot so neustrezen dostop do storitev oskrbe in nižje upokojitvene starosti za ženske v nekaterih državah članicah, kar se kaže v krajšem delovnem življenju (glej sliko 21). Nazadnje, starejši delavci so v primerjavi z delavci v najproduktivnejših letih pogosteje, v primerjavi z mlajšimi delavci pa manj pogosto zaposleni za krajši delovni čas. Podobno so pogosteje zaposleni za nedoločen čas (samo 5,3 % starejših delavcev, starih 55–64, je bilo zaposlenih za določen čas). Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Ženske so v vseh državah članicah premalo zastopane na trgu dela. Razlike pri zaposlovanju moških in žensk, tj. razlike v stopnjah zaposlenosti med moškimi in ženskami, so glavni kazalnik pregleda socialnih kazalnikov na področju enakosti spolov na trgu dela. Leta 2016 je razlika pri zaposlovanju moških in žensk v EU znašala 11,6 odstotne točke, saj je stopnja zaposlenosti moških znašala 76,9 %, stopnja zaposlenosti žensk pa 65,3 % (slika 22). Razlika je posebej velika pri ženskah, rojenih zunaj EU, in romskih ženskah. Na splošno je v primerjavi z letom 2015 ostala nespremenjena, kot je navedeno v poglavju 1. Vendar je dolgoročneje bistveno manjša kot leta 2008, ko je razlika pri zaposlovanju moških in žensk znašala 15,0 odstotne točke. To dolgoročno izboljšanje je bilo predvsem posledica zvišanja stopnje zaposlenosti žensk. Kljub temu je bila stopnja zaposlenosti žensk leta 2016 v šestih državah članicah nižja od 60 %, spremljale pa so jo velike razlike pri zaposlovanju moških in žensk (najvišje vrednosti so bile zabeležene na Malti, v Italiji, Grčiji in Romuniji, ki so označene kot „države s kritičnimi razmerami“). Razlike pri zaposlovanju se v več državah članicah prav tako povečujejo, nadpovprečno hitro na Finskem, v Belgiji, na Cipru in v Grčiji (v teh državah se je stopnja zaposlenosti zvišala pri obeh spolih, vendar hitreje pri moških kot pri ženskah). Litva, Latvija in Švedska so ocenjene kot „najuspešnejše države“. Pozitivni naklon regresijske premice na sliki 22, ki spremembe povezuje z ravnmi razlik pri zaposlovanju moških in žensk, kaže, da se uspešnost držav članic v zvezi s tem kazalnikom v povprečju nekoliko razlikuje. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Obdobje: stopnje leta 2016 in letne spremembe glede na leto 2015. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Neenaka udeležba spolov na trgu dela se kaže tudi v veliki razliki med spoloma pri zaposlovanju za krajši delovni čas, ki je leta 2016 v EU znašala 23,0 odstotne točke (kar pomeni rahlo zmanjšanje v primerjavi z letom 2015, ko je znašala 23,2 odstotne točke). Med državami obstajajo velike razlike. Medtem ko so razlike pri zaposlovanju s krajšim delovnim časom v večini držav članic srednje in vzhodne Evrope majhne, v štirih državah članicah presegajo 30 odstotnih točk, na Nizozemskem pa so največje, saj znašajo 52,7 odstotne točke (slika 23). Poleg tega je bila zaposlitev s krajšim delovnim časom leta 2016 neprostovoljna pri 23,5 % žensk, zaposlenih za krajši delovni čas. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Razlike pri zaposlovanju moških in žensk so zlasti izrazite pri osebah, odgovornih za varstvo ali oskrbo, pri čemer ženske še vedno pogosteje prevzamejo te odgovornosti. Stopnja zaposlenosti je pri ženskah z vsaj enim otrokom, mlajšim od 6 let, v povprečju za 9 odstotnih točk nižja kot pri ženskah brez otrok (pri čemer je učinek večji pri nizko kvalificiranih materah in samohranilcih), v nekaterih državah pa je ta razlika večja od 30 odstotnih točk (Slovaška, Češka in Madžarska). Starševstvo ima ravno nasprotni učinek na stopnjo zaposlenosti moških, saj so očetje pogosteje zaposleni (slika 24). Ženske poleg tega pogosteje kot moški prevzamejo odgovornost za dolgotrajno oskrbo. Leta 2016 je bilo več kot 19 % potencialne ženske delovne sile v EU neaktivne zaradi skrbi za otroke ali odrasle, ki niso zmožni skrbeti zase. Ta delež je na Češkem, v Estoniji, na Irskem, Madžarskem, Slovaškem in v Združenem kraljestvu presegel 28 %. Zdi se, da so stopnje zaposlenosti žensk v državah, kjer se izvajajo dobro zasnovani ukrepi za usklajevanje poklicnega in zasebnega življenja, ki so uravnoteženi med spoloma (predvsem na Švedskem in Danskem), višje od povprečja.

Vir: Eurostat. Opomba: vpliv starševstva na zaposlovanje se meri kot razlika v stopnjah zaposlenosti med ženskami (moškimi) z vsaj enim otrokom, mlajšim od 6 let, in ženskami (moškimi) brez otrok