[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 14.10.2009

COM(2009) 154 konč.

2009/0157 (COD)

Predlog

UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA

o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin v zapuščinskih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju

{SEC(2009) 410}{SEC(2009) 411}

OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM

1. Ozadje predloga

1.1. Splošno ozadje

V členu 61 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti (v nadaljnjem besedilu: Pogodba) je predvidena postopna vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice, in to predvsem s sprejetjem ukrepov na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah. V členu 65 Pogodbe so izrecno navedeni ukrepi, ki vključujejo „izboljšanje in poenostavitev priznavanja in izvrševanja odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, vključno z odločbami v zunajsodnih zadevah,“ in „spodbujanje združljivosti predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti“. Številni instrumenti, ki so že bili sprejeti na tej podlagi, zlasti Uredba (ES) št. 44/2001[1], izključujejo dedovanje s svojega področja uporabe.

Sprejetje evropskega instrumenta na področju dedovanja je bilo že na seznamu prednostnih nalog Dunajskega akcijskega načrta[2] iz leta 1998. Haaški program[3] poziva k predstavitvi instrumenta, ki bi pokrival celotno problematiko: pravo, ki se uporablja, pristojnost in priznanje, upravne ukrepe (potrdila o dedovanju, register oporok). V skladu z ugotovitvami ocene učinka bo vprašanje registra oporok predmet poznejše pobude Skupnosti.

1.2. Razlogi za predlog in njegovi cilji

Pomen čezmejnega dedovanja v Evropski uniji je bil poudarjen v poročilu o oceni učinka, priloženem temu predlogu. Raznovrstnost pravil materialnega prava in pravil o mednarodni pristojnosti ali pravu, ki se uporablja, številnost organov, ki lahko odločajo o mednarodnem dedovanju, in razdrobljenost zapuščine, ki je lahko posledica teh različnih pravil, ovirajo prosto gibanje oseb v Uniji. Te osebe se torej danes srečujejo z velikimi težavami, ko želijo uveljaviti svoje pravice v mednarodnem dedovanju. Ta različna pravila preprečujejo tudi polno izvajanje pravice do zasebne lastnine, ki je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti del temeljnih pravic, katerih spoštovanje zagotavlja to sodišče[4]. Namen tega predloga je osebam, ki prebivajo v Evropski uniji, omogočiti, da vnaprej pripravijo dedovanje in učinkovito zagotovijo pravice dedičev in/ali volilojemnikov ter drugih oseb, povezanih s pokojnikom, in upnikov do zapuščine.

2. Rezultat posvetovanj – ocena učinka

Pred pripravo tega predloga so potekala obsežna posvetovanja z državami članicami, drugimi institucijami in javnostjo. Komisija je prejela „Študijo o mednarodnem dedovanju v Evropski uniji“, ki jo je novembra 2002 pripravil nemški notarski inštitut[5]. Komisija je v zvezi z Zeleno knjigo o dedovanju in oporokah[6], ki jo je objavila 1. marca 2005, prejela približno 60 odgovorov, temu pa je 30. novembra 2006 sledila javna obravnava[7]. Strokovna skupina, imenovana „PRM III/IV“, ki jo je ustanovila Komisija 1. marca 2006[8], se je sestala sedemkrat v letih 2006–2008, Komisija pa je 30. junija 2008 organizirala srečanje nacionalnih izvedencev. Prejeti prispevki potrjujejo potrebo po instrumentu Skupnosti na tem področju in podpirajo sprejetje predloga, ki bi med drugim pokrival vprašanja prava, ki se uporablja, pristojnosti, priznavanja in izvrševanja sodnih odločb ter uvedbe evropskega potrdila o dedovanju[9]. Sprejetje takega instrumenta sta podprla Evropski parlament[10] in Evropski ekonomsko-socialni odbor[11]. Komisija je pripravila oceno učinka, ki je priložena temu predlogu.

3. Pravni elementi predloga

3.1. Pravna podlaga

V členu 67(5) Pogodbe je določeno, da Svet v skladu s postopkom soodločanja iz člena 251 Pogodbe sprejme ukrepe, predvidene v členu 65, „razen vidikov v zvezi z družinskim pravom“.

Najprej je treba poudariti, da velika večina držav članic, razen nordijskih držav, opredeljuje dedno pravo kot ločeno področje družinskega prava, ker v njem prevladujejo premoženjski vidiki. Celo na ravni materialnega prava so velike razlike med tema področjema. Glavni cilj dednega prava je določiti pravila prenosa pravice na zapuščini in urediti prepustitev zapuščine same. V nasprotju z dednim pravom je cilj družinskega prava urediti predvsem pravna razmerja, povezana z zakonsko zvezo in skupnim življenjem, sorodstvenimi razmerji in zakonskim stanom oseb. Njegov ključni družbeni cilj je zaščititi družinske vezi. Poleg tega v nasprotju z družinskim pravom, v katerem želja posameznikov ni posebno pomembna in veliko večino razmerij urejajo pravila javnega reda, v dednem pravu želja imetnika pravic ostaja zelo pomembna.

Torej sta ti panogi civilnega prava dovolj samostojni, da se ti področji lahko obravnavata ločeno drugo od drugega. Poleg tega morajo institucije strogo razlagati in uporabljati drugo alineo člena 67(5) Pogodbe, ker gre za izjemo. Ta izjema se torej ne uporablja za to uredbo o dedovanju.

Institucije Skupnosti imajo določeno diskrecijsko pravico pri ugotavljanju, ali je ukrep potreben za pravilno delovanje notranjega trga. Namen tega predloga je odpraviti vse ovire za prosto gibanje oseb, ki nastajajo zaradi razlik med pravili držav članic, ki urejajo mednarodno dedovanje.

3.2. Načelo subsidiarnosti

Cilji predloga se lahko dosežejo samo, če se sprejmejo skupna pravila o mednarodnem dedovanju, ki morajo biti enaka, da se državljanom zagotovita pravna varnost in predvidljivost. Enostranski ukrep držav članic bi bil torej v nasprotju s tem ciljem. Obstaja Haaška konvencija o pravu, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih (v nadaljnjem besedilu: Konvencija), ki ni nikoli začela veljati[12]. Haaško konvencijo z dne 5. oktobra 1961 o koliziji zakonov glede testamentnih določb je ratificiralo 16 držav članic. Zaželeno bi bilo, da v interesu Skupnosti tudi druge države članice ratificirajo to konvencijo.

Vsa posvetovanja in študije so pokazali obsežnost težav, ki se obravnavajo v tem predlogu.

3.3. Načelo sorazmernosti in izbira instrumenta

Predlog je strogo omejen na to, kar je potrebno za dosego ciljev. Ne usklajuje ne dednega prava ne stvarnega prava držav članic. Prav tako ne vpliva na obdavčenje dediščin v državah članicah. Posledično se lahko pri mednarodnem dedovanju še vedno pokaže neusklajenost med nacionalnimi davčnimi ureditvami, kar lahko povzroči dvojno obdavčenje ali diskriminacijo. Komisija namerava leta 2010 pripraviti sporočilo, v katerem bodo obravnavane te težave.

Potreba po pravni varnosti in predvidljivosti zahteva jasna in enotna pravila ter nalaga obliko uredbe. Ti cilji bi bili ogroženi, če bi imele države članice diskrecijsko pravico pri izvajanju pravil.

4. Razlaga členov

4.1. Poglavje I: Področje uporabe in opredelitev pojmov

Člen 1

Pojem „dedovanje“ je treba razlagati samostojno in vključuje vse vidike dedovanja, zlasti prenos lastninske pravice, upravljanje in delitev.

Izključitev pravic in stvari, ki so nastale ali bile prenesene drugače kot v zapuščinskem postopku, pokriva ne samo oblike „skupne lastnine“, znane v običajnem pravu ( common law ), temveč tudi vse oblike daril po civilnem pravu.

Izjema, določena za sklad ( trust ), ne preprečuje, da bi se v zapuščinskih postopkih uporabljalo pravo, ki ureja ta sklad na podlagi te uredbe.

V odstavku (j) je natančneje določeno, da se uredba uporablja za pridobitev stvarne pravice na premoženju z dedovanjem, ne pa za vsebino te pravice. Uredba ne posega v numerus clausus stvarnih pravic v državah članicah, opredelitev stvari in pravic ter določitev prednostnih upravičenj imetnika takih pravic. Zato načeloma ne velja uvedba stvarne pravice, ki je pravo države, v kateri je premoženje, ne pozna. Dedno pravo zato ne more povzročiti, da se v državi, v kateri je premoženje, uvede izločitev ali oblika lastninske pravice, ki je ta država ne pozna. Na primer, užitka ni mogoče uvesti v državi, ki ga ne pozna. Nasprotno se izjema ne uporablja za prenos stvarne pravice, znane v državi članici, v kateri je premoženje, z dedovanjem.

Vpis lastninskih pravic v zemljiško knjigo in učinki tega vpisa ali nevpisa so prav tako izključeni.

Člen 2

Sodišče : Dedovanje se najpogosteje ureja zunaj sodišč. Pojem sodišča, uporabljen v tej uredbi, se uporablja v širokem pomenu in zajema tudi druge organe, kadar izvajajo funkcije, ki spadajo v pristojnost sodišč, zlasti po pooblastilu, kar vključuje predvsem notarje in sodne uradnike.

4.2. Poglavje II: Pristojnost

Člen 4

Pravila o sodni pristojnosti v zapuščinskih zadevah se med državami članicami zelo razlikujejo. Posledica so pozitivni spori, kadar se sodišča več držav izrečejo za pristojna, ali negativni spori, kadar nobeno sodišče ne meni, da je pristojno. Da državljani ne bi imeli teh težav, je potrebno enotno pravilo. Pristojnost sodišč države članice zadnjega običajnega prebivališča pokojnika je med državami članicami najbolj razširjena in ta kraj se pogosto ujema s krajem, v katerem je premoženje pokojnika. Ta sodišča bodo pristojna za odločanje o celoti in vseh vidikih dedovanja, ne glede na to, ali gre za nepravdna ali pravdna sodišča.

Člen 5

Pristojnost se ne sme samodejno prenesti na sodišče, ki je primernejše za odločanje, če je pokojnik izbral pravo druge države članice. Pristojno sodišče bi moralo upoštevati predvsem interese pokojnika, dedičev, volilojemnikov in upnikov ter njihovo običajno prebivališče. Na podlagi tega pravila bi bilo predvsem mogoče najti uravnoteženo rešitev, če bi pokojnik šele kratek čas prebival v državi članici, ki ni država, katere državljan je, in če je njegova družina ostala v državi članici izvora.

Člen 6

Če je imel pokojnik prebivališče v tretji državi, to pravilo zagotavlja dostop do sodnega varstva dedičem in upnikom v Skupnosti, kadar je položaj tesno povezan z državo članico, ker je premoženje v njej.

Člen 9

Zaradi tesnih vezi med dednim in stvarnim statusom je potrebna izredna pristojnost sodišč države članice, v kateri je premoženje, če pravo te države članice zahteva posredovanje njenih sodišč. Vendar je ta pristojnost strogo omejena na stvarnopravne vidike prenosa lastninske pravice na premoženju.

4.3. Poglavje III: Pravo, ki se uporablja

Člen 16

Enotna ureditev

Na posvetovanjih so bile poudarjene pomanjkljivosti tako imenovanega „delitvenega“ sistema, v katerem za dedovanje premičnin velja pravo države, v kateri je imel pokojnik prebivališče, za dedovanje nepremičnin pa pravo države, v kateri je ta nepremičnina. Tak sistem ustvari več zapuščinskih mas, za vsako pa velja drugo pravo, ki različno določa dediče in njihov delež ter delitev zapuščine. Izbira enotnega sistema v uredbi omogoča, da za dedovanje velja samo eno pravo, s čimer se preprečijo te pomanjkljivosti. Enotna ureditev še omogoča, da oporočitelj načrtuje pravično razdelitev svojega premoženja med dediče ne glede na kraj, v katerem je to premoženje.

Navezna okoliščina: pravo države zadnjega običajnega prebivališča pokojnika

Uredba upošteva pravo te države namesto prava države, katere državljanstvo je imel pokojnik, ker se ujema s središčem interesov pokojnika in pogosto s krajem, v katerem je večina njegovega premoženja. Taka navezna okoliščina je bolj naklonjena vključitvi oseb v državo članico običajnega prebivališča in preprečuje vsakršno diskriminacijo oseb, ki imajo prebivališče v tej državi, ne da bi imele njeno državljanstvo. Običajno prebivališče se tako uporablja v kolizijskih pravilih več držav članic in v vseh sodobnih instrumentih, zlasti v Konvenciji.

Člen 17

Vsi pravni sistemi držav članic poznajo mehanizme, s katerimi se zagotavlja preživljanje sorodnikov pokojnika, in zlasti mehanizme nujnega deleža. Vendar lahko oporočitelji, ki so državljani države članice, v kateri preklic daril med živimi ni mogoč, priznajo veljavnost teh daril, če za pravo, ki naj se uporabi za njihovo zapuščino, izberejo svoje nacionalno pravo. Eden glavnih ciljev uredbe je torej zagotoviti, da se ti mehanizmi upoštevajo. Če naj bi bilo oporočitelju dovoljeno izbrati pravo, je treba najti kompromis med prednostmi take izbire, kot sta pravna varnost in netežavnost načrtovanja dedovanja, ter varstvom pravnih interesov sorodnikov pokojnika, zlasti preživelega zakonca in otrok. Zato uredba oporočitelju dovoljuje le, da izbere pravo države, katere državljanstvo ima, to izbiro pa je treba presojati v povezavi s splošnim pravilom, po katerem je treba uporabljati pravo države običajnega prebivališča. Ta izbira oporočitelju, ki je izkoristil ponujeno pravico do prostega gibanja v Uniji, vendar je ohranjal tesne vezi z državo izvora, omogoča, da ohrani te kulturne vezi prek svoje zapuščine. To rešitev je priporočil tudi Evropski parlament.

Izključitev drugih izbir : Uredba odpravlja možnost, da se kot pravo, ki se uporablja v zapuščinskem postopku, izbere pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med oporočiteljem in njegovim zakoncem. Taka določba bi dovoljevala več mogočih izbir, kadar zakonca v svojih premoženjskih razmerjih uživata večjo prožnost pri izbiri prava, ki se uporablja. To bi bilo v nasprotju z zgoraj navedenimi cilji.

Člen 18

Nujno je treba določiti pravila o pravu, ki se uporablja za dedne pogodbe in skupne oporoke, ki se uporabljajo v nekaterih državah, da se lahko na primer uredi prenos lastništva podjetja in omogoči, da ima preživeli zakonec pravico do skupnega premoženja.

Člen 21

Namen tega člena je predvsem upoštevati posebnosti pravnih sistemov običajnega prava ( common law ), kot je angleški sistem, v katerem dediči ne pridobijo neposredno pravic na premoženju pokojnika ob njegovi smrti, ampak zapuščino upravlja upravitelj, ki ga imenuje in nadzira sodišče.

Člen 22

Nekatere nepremičnine, podjetja ali druge kategorije premoženja so zaradi svoje gospodarske, družinske ali družbene namembnosti predmet posebne ureditve dedovanja v državi članici, v kateri so, kar je treba upoštevati. Taka posebna ureditev je na primer določena za družinska kmetijska gospodarstva. To izjemo je treba razlagati strogo, da lahko ostane združljiva s splošnim ciljem te uredbe. Predvsem se ne uporablja za delitveno ureditev ali nujni delež.

Člen 27

Javni red se mora uporabljati samo izjemoma. Razlika med pravnimi redi o varstvu pravnih interesov sorodnikov pokojnika ne more upravičiti te uporabe, ker bi bilo to nezdružljivo s ciljem zagotavljanja uporabe enotnega prava za vso zapuščino.

4.4. Poglavje IV: Priznanje in izvršitev

Določbe tega poglavja se zgledujejo po ustreznih pravilih Uredbe (ES) št. 44/2001. Predvideno je priznanje vseh sodnih odločb in sodnih poravnav, da se na področju dedovanja uresniči načelo vzajemnega priznavanja, ki temelji na načelu medsebojnega zaupanja. Razloge za nepriznanje je torej treba omejiti na kar najmanjši obseg.

4.5. Poglavje V: Javne listine

Ta uredba bi morala zaradi praktičnega pomena javnih listin na področju dedovanja zagotoviti njihovo priznavanje, da bi se omogočil njihov prosti pretok. To priznanje pomeni, da imajo vsebina registrirane listine in dejstva, navedena v listini, enako popolno dokazno moč, kot jo imajo nacionalne javne listine ali enako kot se jim priznava v državi izvora, ter da se domneva njihova verodostojnost in da so izvršljive v mejah, določenih s to uredbo.

4.6. Poglavje VI: Evropsko potrdilo o dedovanju

Da bi omogočili hitro urejanje mednarodnega dedovanja, se s to uredbo uvaja evropsko potrdilo o dedovanju. Za njegov lažji pretok v Uniji je treba sprejeti enoten obrazec potrdila in imenovati organ, ki bo mednarodno pristojen za izdajo tega potrdila. Skladnost s pravili o pristojnosti glede vsebine zahteva, da je to sodišče, ki je pristojno za ureditev dedovanja.

To potrdilo ne nadomešča potrdil, ki veljajo v nekaterih državah članicah. V državi članici pristojnega organa se torej status dedičev in pooblastila upravitelja zapuščine ali izvršitelja oporoke dokazujejo po nacionalnem postopku.

2009/0157 (COD)

Predlog

UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA

o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin v zapuščinskih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju

EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA –

ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti ter zlasti člena 61(c) in druge alinee člena 67(5) Pogodbe,

ob upoštevanju predloga Komisije[13],

ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora[14],

v skladu s postopkom iz člena 251 Pogodbe,

ob upoštevanju naslednjega:

(1) Skupnost si je zastavila cilj ohranjati in razvijati območje svobode, varnosti in pravice. Za postopno vzpostavitev takega območja Skupnost sprejema ukrepe na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami, kolikor so potrebni za pravilno delovanje notranjega trga.

(2) V skladu s členom 65(b) Pogodbe so med temi ukrepi tudi tisti, ki spodbujajo združljivost predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti.

(3) Evropski svet je na zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 potrdil načelo vzajemnega priznavanja sodb in drugih odločb pravosodnih organov kot temelj pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah ter pozval Svet in Komisijo, naj sprejmeta program ukrepov za izvajanje tega načela.

(4) Svet je 30. novembra 2000 sprejel osnutek programa ukrepov za izvajanje načela vzajemnega priznavanja odločb v civilnih in gospodarskih zadevah[15]. Program opisuje ukrepe za usklajevanje kolizijskih pravil, ki naj bi olajšali vzajemno priznavanje sodnih odločb. Program predvideva pripravo instrumenta na področju dedovanja in oporok, ki je izrecno izključeno iz Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah[16].

(5) Evropski svet, ki se je sestal 4. in 5. novembra 2004 v Bruslju, je sprejel nov program, imenovan „Haaški program: krepitev svobode, varnosti in pravice v Evropski uniji“[17]. V tem programu je poudarjena potreba, da se do leta 2011 sprejme instrument o dednem pravu, ki bo obravnaval predvsem vprašanja navzkrižja zakonov, pristojnosti, medsebojnega priznavanja in izvrševanja odločb na tem področju, evropskega potrdila o dedovanju in mehanizma, ki omogoča natančne podatke o obstoju oporok in testamentov rezidentov Evropske unije.

(6) Treba bi bilo omogočiti pravilno delovanje notranjega trga z odpravo ovir za prosto gibanje oseb, ki se danes srečujejo s težavami pri uveljavljanju svojih pravic v mednarodnem dedovanju. V evropskem območju pravice morajo imeti državljani možnost vnaprej pripraviti svoje dedovanje. Učinkovito je treba zagotavljati pravice dedičev in volilojemnikov, drugih oseb, povezanih s pokojnikom, ter upnikov do zapuščine.

(7) Za dosego teh ciljev bi bilo treba v tej uredbi združiti določbe o sodni pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin na tem področju ter evropskem potrdilu o dedovanju.

(8) Področje uporabe te uredbe bi moralo zajemati vsa civilnopravna vprašanja glede zapuščinskega postopka, torej vse oblike prenosa lastninske pravice zaradi smrti lastnika, ne glede na to, ali gre za prostovoljno dejanje prenosa v obliki oporoke ali dedne pogodbe ali za prenos lastninske pravice zaradi smrti v skladu s pravom.

(9) Veljavnost in učinke daril pokriva Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I)[18]. Torej bi bilo treba darila izključiti s področja uporabe te uredbe po zgledu drugih pravic in stvari, ki ne nastanejo ali se ne prenesejo z dedovanjem. Vendar bi moralo biti v dednem pravu, določenem na podlagi te uredbe, določeno, ali lahko to darilo ali drugi pravni posli inter vivos s takojšnjim učinkom stvarne pravice ustvarijo obveznost vrnitve ali zmanjšanja ali upoštevanja pri izračunu dednih deležev po dednem pravu.

(10) Čeprav bi morala ta uredba pokrivati način pridobitve stvarne pravice na opredmetenih ali neopredmetenih sredstvih, kot je določeno v pravu, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih, bi morale taksativno naštete ( numerus clausus ) stvarne pravice, ki lahko obstajajo v nacionalnem pravu držav članic in jih načeloma ureja lex rei sitae , spadati na področje nacionalnih kolizijskih pravil. Vpis teh pravic v zemljiško knjigo in učinke tega vpisa ali nevpisa, ki jih prav tako ureja nacionalno pravo, bi bilo tudi treba izključiti.

(11) Za upoštevanje različnih načinov urejanja dedovanja v državah članicah bi bilo treba v tej uredbi določiti pristojnost sodišč v širšem smislu, vključno s pristojnostjo nesodnih organov, kadar izvajajo sodno funkcijo, zlasti po pooblastilu.

(12) Ob upoštevanju vse večje mobilnosti evropskih državljanov ter zaradi spodbujanja ustreznega sodnega varstva v Evropski uniji in zagotavljanja dejanske navezne okoliščine med dedovanjem in državo članico, ki izvaja pristojnost, bi bilo treba v tej uredbi določiti pristojnost sodišč države članice, v kateri je imel pokojnik zadnje običajno prebivališče, za celotno dedovanje. Iz istih razlogov bi morala ta uredba pristojnemu sodišču omogočati, da izjemoma pod nekaterimi pogoji prenese pristojnost na sodišče države, katere državljanstvo je imel pokojnik, če je to primernejše za odločanje o zadevi.

(13) Za olajšanje vzajemnega priznavanja ne bi več smela biti predvidena napotitev na nacionalna pravila o pristojnosti. Zato pa bi bilo treba v tej uredbi določiti, v kakšnem primeru lahko sodišče neke države članice uveljavlja subsidiarno pristojnost.

(14) Za olajšanje življenja dedičev in volilojemnikov, ki živijo v drugi državi članici, in ne v državi članici, katere sodišča so pristojna za urejanje dedovanja, bi bilo treba z uredbo dovoliti, da dajo izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini v obliki, določeni s pravom države, v kateri imajo običajno prebivališče, po potrebi pred sodišči te države.

(15) Iz tesnega prepletanja dednega in stvarnega statusa izhaja, da bi bilo treba v uredbi predvideti izredno pristojnost sodišč države članice, v kateri je premoženje, če se po pravu te države članice zahteva posredovanje njenih sodišč za sprejetje ukrepov, ki spadajo v stvarno pravo, v zvezi s prenosom lastninske pravice na tem premoženju in njegovim vpisom v zemljiško knjigo.

(16) V interesu ustreznega sodnega varstva bi bilo treba preprečiti, da se v dveh državah članicah izdajo nezdružljive sodne odločbe. Zato bi bilo treba v tej uredbi določiti splošna postopkovna pravila po zgledu Uredbe (ES) št. 44/2001.

(17) Da bi državljani ob upoštevanju načela pravne varnosti lahko uživali ugodnosti, ki jih ponuja notranji trg, bi jim morala ta uredba omogočiti vnaprejšnje poznavanje prava, ki se uporablja za njihovo zapuščino. Uvesti bi bilo treba usklajena kolizijska pravila, da bi se preprečilo, da se v dveh državah članicah izdajo nezdružljive sodne odločbe. Glavno pravilo bi moralo zagotoviti, da je dedovanje urejeno s predvidljivim pravom, s katerim je tesno povezano. Skrb za pravno varnost zahteva, da to pravo pokriva vso zapuščino ne glede na njeno naravo ali kraj, v katerem je, da se preprečijo težave, ki bi nastale z razdrobitvijo zapuščine.

(18) Ta uredba bi morala povečati možnost državljanov, da vnaprej pripravijo dedovanje, in sicer tako, da lahko izberejo pravo, ki se bo uporabljalo. To izbiro bi bilo treba strogo omejiti zaradi upoštevanja upravičenih pričakovanj dedičev in volilojemnikov.

(19) Ta uredba ne pokriva veljavnosti oblike razpolaganj za primer smrti. V državah članicah, ki so ratificirale Haaško konvencijo z dne 5. oktobra 1961 o koliziji zakonov glede testamentnih določb, to ureja navedena konvencija na svojem področju uporabe.

(20) Za lažje priznavanje dednih pravic, pridobljenih v državi članici, bi moralo kolizijsko pravilo podpirati veljavnost dednih pogodb z upoštevanjem alternativnih naveznih okoliščin. Upravičena pričakovanja tretjih oseb bi se morala ohraniti.

(21) Kolikor je združljivo s splošnim ciljem te uredbe in za lažji prenos stvarne pravice, pridobljene po dednem pravu, ta uredba ne bi smela ovirati uporabe nekaterih taksativno naštetih obveznih pravil prava države, v kateri je premoženje.

(22) Nekatere nepremičnine, podjetja ali druge kategorije premoženja so zaradi svoje gospodarske, družinske ali družbene namembnosti predmet posebne ureditve dedovanja v državi članici, v kateri so. Ta uredba bi morala upoštevati to posebno ureditev. Vendar bi bilo treba to izjemo od uporabe dednega prava razlagati strogo, da ostane združljiva s splošnim ciljem te uredbe. Izjema se predvsem ne nanaša na kolizijsko pravilo, po katerem za nepremičnine velja drugo pravo kot za premičnine ali nujni delež.

(23) Razlike med nacionalnimi rešitvami glede pravice države, da si prilasti ležečo zapuščino, in pri obravnavi položaja, v katerem vrstni red smrti ene ali več oseb ni znan, lahko povzročijo, da so rezultati protislovni ali nasprotno ni mogoče najti rešitve. V tej uredbi bi bilo treba predvideti skladen rezultat ob upoštevanju materialnega prava držav članic.

(24) V izjemnih okoliščinah bi moralo upoštevanje javnega interesa sodiščem držav članic dati možnost zavrnitve tujega prava, kadar bi bila njegova uporaba v določenem primeru v nasprotju z javnim redom države sodišča, pred katerim poteka postopek. Vendar sodišča ne bi smela imeti možnosti uporabe izjeme javnega reda, da bi zavrnila pravo druge države članice ali priznanje ali izvršitev izdane sodne odločbe, javne listine, sodne poravnave ali evropskega potrdila o dedovanju, izdanih v drugi državi članici, kadar bi bilo to v nasprotju z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti s členom 21 Listine, ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo.

(25) Glede na splošni cilj te uredbe, ki je vzajemno priznavanje sodnih odločb, izdanih v državah članicah v zapuščinskih postopkih, bi bilo treba v njej določiti pravila o priznavanju in izvrševanju sodnih odločb po zgledu Uredbe (ES) št. 44/2001, ki bi bila po potrebi prilagojena posebnim zahtevam področja, ki ga ureja ta uredba.

(26) Ta uredba bi morala za upoštevanje različnih načinov reševanja vprašanj o dedovanju v državah članicah zagotoviti priznavanje in izvrševanje javnih listin. Vendar se javne listine pri priznavanju ne smejo enačiti s sodnimi odločbami. Priznavanje javnih listin pomeni, da imajo enako dokazno moč glede vsebine listine in iste učinke kot v državi izvora ter da se domneva njihova veljavnost, ki se lahko izpodbija. Ta veljavnost se bo tako lahko vedno izpodbijala pred sodiščem države članice izvora javne listine v procesnih pogojih, ki jih opredeli ta država članica.

(27) Za vzpostavitev hitre, poceni in učinkovite ureditve mednarodnega dedovanja v Evropski uniji bi moral imeti dedič, volilojemnik, izvršitelj oporoke ali upravitelj zapuščine možnost, da zlahka in zunajsodno dokaže svoj status v državah članicah, v katerih je zapuščina. Za olajšanje prostega pretoka tega dokazila v Evropski uniji bi bilo treba s to uredbo uvesti enoten vzorec evropskega potrdila o dedovanju in imenovati pristojni organ za izdajo tega potrdila. To potrdilo zaradi upoštevanja načela subsidiarnosti ne bi smelo nadomestiti nacionalnih postopkov v državah članicah. V uredbi bi bilo treba določiti povezavo s temi postopki.

(28) Zaradi mednarodnih obveznosti, ki so jih prevzele države članice, ta uredba ne bi smela vplivati na mednarodne konvencije, katerih pogodbenice so ena ali več držav članic v trenutku, ko se sprejme ta uredba. Skladnost s splošnimi cilji te uredbe vseeno zahteva, da ima uredba v odnosih med državami članicami prednost pred konvencijami.

(29) Za lažjo uporabo te uredbe je treba določiti obveznost, da države članice sporočijo nekatere podatke o svojem dednem pravu v okviru Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah, ustanovljene z Odločbo Sveta 2001/470/ES z dne 28. maja 2001[19].

(30) Ukrepe, potrebne za izvajanje te uredbe, bi bilo treba sprejeti v skladu s Sklepom Sveta 1999/468/ES z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil[20].

(31) Predvsem bi bilo treba Komisijo pooblastiti, da lahko sprejme vse spremembe obrazcev iz te uredbe v skladu s postopkom iz člena 3 Sklepa 1999/468/ES.

(32) Kadar se pojem državljanstva uporablja za določitev prava, ki se uporablja, bi bilo treba upoštevati, da nekatere države, katerih pravni sistem temelji na običajnem pravu ( common law ), uporabljajo pojem prebivališča ( domicile ) in ne državljanstva kot enakovredno navezno okoliščino na področju dedovanja.

(33) Ker ciljev te uredbe, tj. prosto gibanje oseb, možnost, da lahko evropski državljani vnaprej pripravijo svoje dedovanje na mednarodni ravni, pravice dedičev in volilojemnikov, drugih oseb, povezanih s pokojnikom, ter upnikov do zapuščine, države članice ne morejo zadovoljivo doseči in se torej zaradi razsežnosti in učinkov te uredbe lažje dosežejo na ravni Skupnosti, lahko Skupnost sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe. Skladno z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega okvira, ki je potreben za doseganje navedenih ciljev.

(34) Ta uredba spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti s členom 21 Listine, ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo na podlagi spola, rase, barve kože, etničnega ali socialnega porekla, genetskih značilnosti, jezika, vere ali prepričanja, političnega ali drugega mnenja, pripadnosti narodnostni manjšini, premoženja, rojstva, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti. Sodišča držav članic morajo uporabljati to uredbo ob upoštevanju teh pravic in načel.

(35) V skladu s členoma 1 in 2 Protokola o stališču Združenega kraljestva in Irske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti, [sta Združeno kraljestvo in Irska uradno obvestila, da želita sodelovati pri sprejetju in uporabi te uredbe]/[in brez poseganja v člen 4 navedenega protokola Združeno kraljestvo in Irska ne sodelujeta pri sprejemanju te uredbe in ta uredba zanju ni zavezujoča niti se v njiju ne uporablja].

(36) V skladu s členoma 1 in 2 Protokola o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti, Danska ne sodeluje pri sprejemanju te uredbe in ta uredba zato zanjo ni zavezujoča niti se v njej ne uporablja –

SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:

Poglavje I

Področje uporabe in opredelitev pojmov

Člen 1Področje uporabe

1. Ta uredba se uporablja v zapuščinskih zadevah. Ne uporablja pa se v davčnih, carinskih ali upravnih zadevah.

2. V tej uredbi pomeni izraz „država članica“ vse države članice razen Danske [, Irske in Združenega kraljestva].

3. Ta uredba se ne uporablja za:

1. status fizičnih oseb ter družinska razmerja in razmerja, ki imajo primerljiv učinek;

2. pravno ali poslovno sposobnost fizičnih oseb, ob upoštevanju člena 19(2)(c) in (d);

3. izginotje, odsotnost ali domnevno smrt fizične osebe;

4. vprašanja v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema in premoženjskimi razmerji, ki imajo primerljiv učinek kot zakonska zveza;

5. preživninske obveznosti;

6. pravice in stvari, ki so nastale ali bile prenesene drugače kot v zapuščinskem postopku, kot so darila, skupna lastnina več oseb, vračljiva v korist preživelega, pokojninski načrti, zavarovalne pogodbe in podobni dogovori, ob upoštevanju člena 19(2)(j);

7. vprašanja, ki jih ureja pravo družb, kot so klavzule v ustanovnih aktih in statutih družb, združenj in drugih pravnih oseb, ki določajo, kaj se zgodi z deleži ob smrti družbenikov;

8. likvidacijo, prenehanje obstoja in združitev družb, združenj in drugih pravnih oseb;

9. ustanovitev, delovanje in likvidacijo skladov ( trusts );

10. naravo stvarnih pravic na premoženju in vpis teh pravic v zemljiško knjigo.

Člen 2Opredelitev pojmov

V tej uredbi:

11. „zapuščinski postopek“ pomeni vse oblike prenosa lastninske pravice zaradi smrti lastnika, ne glede na to, ali gre za prostovoljno dejanje prenosa v obliki oporoke ali dedne pogodbe ali za prenos lastninske pravice zaradi smrti v skladu s pravom;

12. „sodišče“ pomeni vsak sodni organ ali vsak pristojni organ držav članic, ki izvaja sodno funkcijo v zapuščinskih zadevah. Kot sodišča se obravnavajo tudi drugi organi, ki na podlagi prenosa javnih pooblastil izvajajo funkcije, ki spadajo v pristojnost sodišč, kot je določena s to uredbo;

13. „dedna pogodba“ pomeni dogovor, ki za plačilo ali brez plačila podeljuje, spreminja ali odvzema pravice v prihodnjem dedovanju eni ali več osebam, ki so stranke dogovora;

14. „skupne oporoke“ pomenijo oporoke, ki jih sestavita dve ali več oseb v istem aktu, in sicer v korist tretje osebe in/ali kot recipročno in vzajemno razpolaganje;

15. „država članica izvora“ pomeni državo članico, v kateri je bila, odvisno od primera, izdana sodna odločba, potrjena ali sklenjena sodna poravnava in izdana javna listina;

16. „država članica, v kateri se zahteva priznanje/izvršitev“ pomeni državo članico, v kateri se zahteva priznanje in/ali izvršitev sodne odločbe, sodne poravnave ali javne listine;

17. „sodna odločba“ pomeni vsako sodno odločbo v zapuščinskih zadevah, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na to, kako je sodna odločba poimenovana, na primer sklep, sodba, odredba ali sklep o izvršitvi ali tudi sklep sodnega uradnika o odmeri stroškov sodnega postopka;

18. „javna listina“ pomeni listino, uradno sestavljeno ali overjeno kot javno listino in katere pristnost:

19. se nanaša na podpis in vsebino javne listine ter

20. jo je potrdil javni organ ali drug organ, ki ga je za ta namen pooblastila država članica izvora;

21. „evropsko potrdilo o dedovanju“ pomeni potrdilo, ki ga izda pristojno sodišče v skladu s poglavjem VI te uredbe.

Poglavje II

Pristojnost

Člen 3Sodišča

Določbe tega poglavja se uporabljajo za vsa sodišča držav članic, pri čemer se za nesodne organe uporabljajo samo, če je to potrebno.

Člen 4Splošna pristojnost

Ob upoštevanju določb te uredbe imajo sodno pristojnost v zapuščinskih zadevah sodišča države članice, na ozemlju katere je imel pokojnik običajno prebivališče ob svoji smrti.

Člen 5Prenos pristojnosti na sodišče, ki je primernejše za odločanje o zadevi

1. Če je pokojnik izbral pravo države članice za urejanje svoje zapuščine v skladu s členom 17, lahko sodišče, pred katerim se je začel postopek v skladu s členom 4, na zahtevo ene stranke in če meni, da so sodišča države članice, katere pravo je bilo izbrano, primernejša za odločanje o dedovanju, prekine postopek in pozove stranke, naj začnejo postopek pred sodišči te države članice.

2. Sodišče, ki je pristojno v skladu s členom 4, določi rok, v katerem je treba v skladu z odstavkom 1 začeti postopek pred sodišči države članice, katere pravo je bilo izbrano. Če ta sodišča v tem roku ne začnejo postopka, sodišče, pred katerim se je začel postopek, nadaljuje izvrševanje pristojnosti.

3. Sodišča države članice, katerih pravo je bilo izbrano, sprejmejo pristojnost najpozneje v osmih tednih od začetka postopka pred njimi v skladu z odstavkom 2. V tem primeru sodišče, pred katerim se je postopek najprej začel, takoj odkloni pristojnost. V nasprotnem primeru sodišče, pred katerim se je postopek najprej začel, nadaljuje izvrševanje pristojnosti.

Člen 6Subsidiarna pristojnost

Če običajno prebivališče pokojnika ob smrti ni v državi članici, so za odločanje o zadevi vseeno pristojna sodišča države članice, če je zapuščina v tej državi članici in če:

22. je imel pokojnik prejšnje običajno prebivališče v tej državi članici, če se njegovo prebivanje ni končalo več kot pet let pred začetkom postopka pred sodiščem; ali

23. je bil pokojnik ob smrti državljan te države članice; ali

24. ima dedič ali volilojemnik običajno prebivališče v tej državi članici; ali

25. se zahtevek nanaša samo na ta del zapuščine.

Člen 7Nasprotni zahtevek

Sodišče, pristojno za odločanje na podlagi členov 4, 5 ali 6, je pristojno tudi za odločanje o nasprotnem zahtevku, če ta spada na področje uporabe te uredbe.

Člen 8Pristojnost za sprejem dediščine ali odpoved dediščini

Sodišča države članice običajnega prebivališča dediča ali volilojemnika so pristojna tudi za sprejem izjav o sprejemu dediščine ali volila ali odpovedi dediščini ali volilu ali izjav za omejitev odgovornosti dediča ali volilojemnika, kadar je treba te izjave dati pred sodiščem.

Člen 9Pristojnost sodišč kraja, v katerem je premoženje

Kadar se po pravu države članice, v kateri je premoženje, zahteva posredovanje njenih sodišč za sprejetje ukrepov, ki spadajo v stvarno pravo, v zvezi s prenosom lastninske pravice na tem premoženju ali njegovim vpisom v zemljiško knjigo, so sodišča te države članice pristojna za sprejetje takih ukrepov.

Člen 10Začetek postopka

Za namene tega poglavja se šteje, da je sodišče začelo postopek:

26. v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, če stranka po tem ni opustila dejanj, ki bi jih morala opraviti v zvezi z vročitvijo pisanja nasprotni stranki; ali

27. če je treba vročiti pisanje še pred vložitvijo na sodišče, v trenutku, ko ga prejme organ, ki je odgovoren za vročitev, če stranka po tem ni opustila dejanj, ki bi jih morala opraviti v zvezi z vložitvijo pisanja na sodišče.

Člen 11Preizkus pristojnosti

Če se pred sodiščem države članice začne postopek v zadevi, za katero to sodišče po tej uredbi ni pristojno, se po uradni dolžnosti izreče za nepristojno.

Člen 12Preizkus dopustnosti

1. Če se nasprotna stranka, ki nima običajnega prebivališča v državi, v kateri proti njej poteka postopek, ne spusti v postopek, pristojno sodišče prekine postopek, dokler se ne ugotovi, da je bilo nasprotni stranki omogočeno prejeti pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno, da je lahko pripravila obrambo, ali da je bilo za to storjeno vse potrebno.

2. Če je treba v skladu s to uredbo poslati iz ene države članice v drugo pisanje o začetku postopka ali drugo enakovredno pisanje, se namesto določb iz odstavka 1 tega člena uporabi člen 19 Uredbe (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah[21].

3. Če se določbe Uredbe (ES) št. 1393/2007 ne uporabljajo, se uporabi člen 15 Haaške konvencije z dne 15. novembra 1965 o vročitvi sodnih in zunajsodnih listin v civilnih ali gospodarskih zadevah v tujini, če je treba vročiti pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje v skladu s to konvencijo.

Člen 13Litispendenca

1. Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, pred katerim se je postopek najprej začel, po uradni dolžnosti prekinejo postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, pred katerim se je postopek najprej začel.

2. Če se ugotovi pristojnost sodišča, pred katerim se je postopek najprej začel, se vsa sodišča razen tistega, pred katerim se je postopek najprej začel, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča.

Člen 14Sorodne pravde

1. Če pred sodišči različnih držav članic tečejo sorodne pravde, lahko vsa sodišča, razen tistega, pred katerim se je postopek najprej začel, prekinejo postopke.

2. Če tečejo te pravde na prvi stopnji, se lahko vsa sodišča, razen tistega, pred katerim se je postopek najprej začel, na zahtevo ene od strank izrečejo za nepristojna, če je sodišče, pred katerim se je postopek najprej začel, pristojno za odločanje v zadevnih postopkih in če zakon dovoljuje združitev pravd.

3. Za namene tega člena se šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih smiselni, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov.

Člen 15Začasni ukrepi in ukrepi zavarovanja

Pri sodiščih države članice se lahko vloži zahteva za začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja, ki jih predvideva pravo te države članice, tudi če je po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice.

Poglavje III

Pravo, ki se uporablja

Člen 16Splošno pravilo

Če v tej uredbi ni določeno drugače, je pravo, ki se uporablja za celotno dedovanje, pravo države, v kateri je imel pokojnik običajno prebivališče ob svoji smrti.

Člen 17Svoboda izbire

1. Oseba lahko za pravo, ki ureja vso njeno zapuščino, izbere pravo države, katere državljanstvo ima.

2. Pravo, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih, je treba izrecno določiti in ga navesti v izjavi, ki ima obliko razpolaganja za primer smrti.

3. Obstoj in materialno veljavnost soglasja glede te določitve prava ureja tako določeno pravo.

4. Če želi oseba, ki določi pravo, ki se uporablja, tako določitev prava spremeniti ali razveljaviti, mora ta sprememba ali razveljavitev formalno izpolniti pogoje za spremembo ali razveljavitev razpolaganja za primer smrti.

Člen 18Dedne pogodbe

1. Pogodbo, ki se nanaša na zapuščino ene osebe, ureja pravo, ki bi se v skladu s to uredbo uporabljalo za zapuščino te osebe v primeru njene smrti na dan sklenitve dogovora. Če pogodba po tem pravu ni veljavna, se njena veljavnost vseeno prizna, če je priznana po pravu, ki se ob smrti uporablja v zapuščinskih postopkih v skladu s to uredbo. Pogodbo v tem primeru ureja to pravo.

2. Pogodba, ki se nanaša na zapuščino več oseb, je vsebinsko veljavna le, če je ta veljavnost priznana po pravu, ki bi se v skladu s členom 16 uporabljalo za zapuščino ene od oseb, katerih zapuščina je predmet pogodbe, v primeru njene smrti na dan sklenitve dogovora. Kadar je pogodba veljavna na podlagi prava, ki se uporablja za zapuščino samo ene od teh oseb, se uporablja to pravo. Kadar je pogodba veljavna na podlagi prava, ki se uporablja za zapuščino več od teh oseb, pogodbo ureja pravo, s katerim je pogodba najtesneje povezana.

3. Stranke lahko določijo kot pravo, ki ureja njihov dogovor, pravo, ki bi ga oseba ali ena od oseb, katerih zapuščina je predmet pogodbe, lahko izbrala na podlagi člena 17.

4. Uporaba prava, določena v tem členu, ne posega v pravice nobene osebe, ki ni stranka pogodbe in ki ima na podlagi prava, določenega v členih 16 ali 17, pravico do nujnega deleža ali katero koli drugo pravico, ki ji je oseba, katere zapuščina je predmet pogodbe, ne more odvzeti.

Člen 19Domet uporabe prava, ki se uporablja

1. Pravo, določeno v poglavju III, ureja celotno dedovanje od njegove uvedbe do dokončnega prenosa dediščine na upravičence.

2. To pravo ureja zlasti:

28. vzroke, čas in kraj uvedbe dedovanja;

29. dedno pravico dedičev in volilojemnikov, skupaj z dednimi pravicami preživelega zakonca, določitev deležev teh oseb, obveznosti, ki jim jih je naložil pokojnik, ter druge pravice do dediščine, ki izhajajo iz smrti;

30. dedno sposobnost;

31. posebne vzroke za nesposobnost za razpolaganje z dediščino ali sprejem dediščine;

32. razdedinjenje in dedno nevrednost;

33. prenos stvari in pravic, ki sestavljajo zapuščino, na dediče in volilojemnike, skupaj s pogoji in učinki sprejema dediščine ali volila ali odpovedi dediščini ali volilu;

34. pooblastila dedičev, izvršiteljev oporoke in upraviteljev zapuščine, zlasti za prodajo premoženja in poplačilo upnikov;

35. odgovornost za zapustnikove dolgove;

36. razpoložljivi delež, nujne deleže in druge omejitve svobode razpolaganja za primer smrti, skupaj z deleži, ki jih iz zapuščine izloči sodni organ ali kateri koli drug organ v korist sorodnikov pokojnika;

37. vrnitev in zmanjšanje daril ter njihovo upoštevanje pri izračunavanju dednih deležev;

38. veljavnost, razlago, spremembo in razveljavitev razpolaganja za primer smrti, razen veljavnosti njegove oblike;

39. delitev dediščine.

Člen 20Veljavnost oblike sprejema dediščine ali odpovedi dediščini

Ne glede na člen 19 je sprejem dediščine ali volila ali odpoved dediščini ali volilu ali izjava za omejitev odgovornosti dediča ali volilojemnika prav tako veljavna, če se upoštevajo pogoji iz prava države, v kateri ima ta dedič ali volilojemnik običajno prebivališče.

Člen 21Uporaba prava kraja, v katerem je premoženje

1. Pravo, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih, ne ovira uporabe prava države članice, v kateri je premoženje, če to pravo za sprejem dediščine ali volila ali odpoved dediščini ali volilu določa formalnosti, ki jih je treba izpolniti po formalnostih, predpisanih s pravom, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih.

2. Pravo, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih, ne ovira uporabe prava države članice, v kateri je premoženje, če to pravo:

40. za upravljanje in delitev zapuščine zahteva, da organ te države članice imenuje upravitelja zapuščine ali izvršitelja oporoke. Pravo, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih, ureja določitev oseb, kot so dediči, volilojemniki, izvršitelji oporok ali upravitelji zapuščine, ki so lahko pooblaščeni za upravljanje in delitev zapuščine;

41. za dokončni prenos dediščine na upravičence zahteva predhodno plačilo davkov na dediščino.

Člen 22Posebne ureditve dedovanja

Pravo, ki se uporablja po tej uredbi, ne posega v posebne ureditve dedovanja, ki veljajo za nekatere nepremičnine, podjetja ali druge posebne kategorije premoženja v skladu s pravom države članice, v kateri so, zaradi njihove gospodarske, družinske ali družbene namembnosti, kadar se po tem pravu ta ureditev uporablja ne glede na pravo, ki ureja dedovanje.

Člen 23Istočasno umrle osebe (komorienti)

Kadar dve ali več oseb, katerih dedovanje urejajo različna prava, umre v okoliščinah, v katerih ni mogoče ugotoviti, katera je umrla prva, in kadar ta prava urejajo ta položaj z nezdružljivimi določbami ali ga ne urejajo, nobena od teh oseb nima pravice do dedovanja po drugi osebi ali drugih osebah.

Člen 24Ležeča zapuščina

Kadar po pravu, ki se uporablja po tej uredbi, ni niti dediča niti volilojemnika, določenega z razpolaganjem za primer smrti, niti fizične osebe, ki bi dedovala po zakonu, uporaba tako določenega prava ne posega v pravico države članice ali institucije, določene po pravu te države članice, da si prilasti zapuščino, ki je na njenem ozemlju.

Člen 25Univerzalna uporaba

Pravo, opredeljeno v tej uredbi, se uporablja tudi, če ni pravo države članice.

Člen 26Zavračanje

Uporaba prava katere koli države po tej uredbi pomeni uporabo v tej državi veljavnih pravnih pravil, brez pravil mednarodnega zasebnega prava.

Člen 27Javni red

1. Uporaba posamezne določbe prava katere koli države po tej uredbi se lahko zavrne le, če je taka uporaba nezdružljiva z javnim redom države sodišča, pred katerim poteka postopek.

2. Predvsem se za uporabo posamezne določbe prava katere koli države po tej uredbi ne sme šteti, da je v nasprotju z javnim redom države sodišča, pred katerim poteka postopek, samo zato, ker se podrobna pravila tega prava o nujnem deležu razlikujejo od pravil, ki veljajo v državi sodišča, pred katerim poteka postopek.

Člen 28Države z več kot enim pravnim sistemom

1. Če država obsega več ozemeljskih enot, od katerih ima vsaka lastna pravna pravila za zapuščinske postopke, se pri določanju, katero pravo se uporablja po tej uredbi, vsaka od teh enot obravnava kot država.

2. Državi članici, v kateri imajo različne ozemeljske enote lastna pravna pravila za zapuščinske postopke, te uredbe ni treba uporabljati za kolizije med pravnimi redi teh ozemeljskih enot.

Poglavje IV

Priznanje in izvršitev

Člen 29Priznanje sodne odločbe

Sodna odločba, izdana v skladu s to uredbo, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bil za priznanje potreben kakršen koli poseben postopek.

Vsaka zainteresirana stranka, ki kot glavni predmet spora uveljavlja priznanje sodne odločbe, lahko v skladu s postopkom iz členov 38 do 56 Uredbe (ES) št. 44/2001 zahteva, da se sodna odločba prizna. Če je izid postopka pred sodiščem države članice odvisen od odločitve o priznanju kot o predhodnem vprašanju, lahko o priznanju odloči to sodišče.

Člen 30Razlogi za nepriznanje

Izdana sodna odločba se ne prizna:

42. če je njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, ob upoštevanju da se to merilo ne more uporabljati za pravila o pristojnosti;

43. če nasprotni stranki, ki se ni spustila v postopek, ni bilo vročeno pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravila obrambo, razen če nasprotna stranka ni začela postopka za izpodbijanje sodne odločbe, čeprav je imela to možnost;

44. če je nezdružljiva s sodno odločbo, izdano v sporu med istima strankama v državi članici, v kateri se zahteva priznanje;

45. če je nezdružljiva s predhodno sodno odločbo, izdano v drugi državi članici ali v tretji državi glede istega zahtevka med istima strankama, če predhodna sodna odločba izpolnjuje pogoje za priznanje v državi članici, v kateri se zahteva priznanje.

Člen 31Neobstoj preverjanja vsebine

Pod nobenimi pogoji tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine.

Člen 32 Prekinitev postopka

Sodišče države članice, pri katerem je bil vložen zahtevek za priznanje sodne odločbe, izdane v drugi državi članici, lahko prekine postopek, če je bilo zoper sodno odločbo vloženo redno pravno sredstvo.

Člen 33Izvršljivost sodnih odločb

Sodne odločbe, izdane v državi članici in izvršljive v tej državi članici, ter sodne poravnave se izvršijo v drugih državah članicah v skladu s členi 38 do 56 in členom 58 Uredbe (ES) št. 44/2001.

Poglavje V

Javne listine

Člen 34Priznanje javnih listin

Listina, ki je bila uradno sestavljena ali registrirana kot javna listina v eni od držav članic, se prizna v drugi državi članici, razen če se njena veljavnost izpodbija po postopkih, določenih v državi članici izvora, in ob upoštevanju, da to priznanje ni v nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje.

Člen 35Izvršljivost javnih listin

Listina, ki je bila uradno sestavljena ali registrirana kot javna listina in je izvršljiva v eni od držav članic, se razglasi za izvršljivo v drugi državi članici na podlagi zahteve, vložene v skladu s postopkom iz členov 38 do 57 Uredbe (ES) št. 44/2001. Sodišče, pri katerem je vloženo pravno sredstvo iz členov 43 in 44 te uredbe, zavrne ali razveljavi razglasitev izvršljivosti samo v primeru, če bi bila izvršitev javne listine očitno v nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, ali če postopek izpodbijanja veljavnosti listine še teče pred sodiščem države članice izvora te listine.

Poglavje VI

Evropsko potrdilo o dedovanju

Člen 36Uvedba evropskega potrdila o dedovanju

1. Ta uredba uvaja evropsko potrdilo o dedovanju, ki je dokazilo o statusu dediča ali volilojemnika ter pooblastilih izvršiteljev oporoke ali upraviteljev zapuščine. To potrdilo izda pristojni organ na podlagi tega poglavja v skladu s pravom, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih na podlagi poglavja III te uredbe.

2. Uporaba evropskega potrdila o dedovanju ni obvezna. Potrdilo ne nadomešča nacionalnih postopkov. Vendar se učinki potrdila vseeno priznavajo tudi v državi članici, katere organi so ga izdali na podlagi tega poglavja.

Člen 37Pristojnost za izdajo potrdila

1. Potrdilo se izda na zahtevo vsake osebe, ki mora dokazati, da ima status dediča ali volilojemnika in pooblastila izvršiteljev oporoke ali upraviteljev zapuščine.

2. Potrdilo izda pristojno sodišče države članice, katere sodišča so pristojna v skladu s členi 4, 5 in 6.

Člen 38Vsebina zahtevka

1. Oseba, ki zaprosi za izdajo potrdila o dedovanju, na obrazcu iz Priloge I navede, če ima na voljo te podatke:

46. podatke o pokojniku: priimek, ime, spol, zakonski stan, državljanstvo, identifikacijsko številko, če je na voljo, naslov zadnjega običajnega prebivališča ter kraj in datum smrti;

47. podatke o prosilcu: priimek, ime, spol, državljanstvo, identifikacijsko številko, če je na voljo, naslov ter sorodstveno ali svaštveno razmerje s pokojnikom;

48. dejanske ali pravne okoliščine, ki upravičujejo njeno dedno pravico in/ali pravico do upravljanja zapuščine in/ali izvrševanja oporoke. Če oseba ve za razpolaganje za primer smrti, se zahtevku priloži kopija izjave o tem razpolaganju;

49. ali nadomešča druge dediče ali volilojemnike; če je tako, mora priložiti dokazilo o njihovi smrti ali katerem koli drugem dogodku, zaradi katerega ne morejo dedovati;

50. ali je pokojnik sklenil predporočno pogodbo; če je tako, se zahtevku priloži kopija te predporočne pogodbe;

51. ali ve, če kdo izpodbija dedne pravice.

2. Prosilec mora dokazati točnost navedenih podatkov z javnimi dokumenti. Če teh dokumentov ne more predložiti ali če jih lahko predloži le z nesorazmernimi težavami, so dovoljena druga dokazila.

3. Pristojno sodišče sprejme ustrezne ukrepe, da preveri resničnost danih izjav. Če notranje pravo dovoljuje, sodišče zahteva, da se te izjave dajo pod prisego.

Člen 39Delno potrdilo

Oseba lahko zaprosi za delno potrdilo, s katerim se dokazujejo:

52. pravice vsakega dediča ali volilojemnika in delež, ki mu pripada;

53. prenos pravice na določenem premoženju, če je dovoljen s pravom, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih;

54. upravljanje zapuščine.

Člen 40Izdaja potrdila

1. Potrdilo se izda le, če pristojno sodišče meni, da so dejstva, predstavljena kot podlaga zahtevka, dokazana. Pristojno sodišče takoj izda potrdilo.

2. Pristojno sodišče po uradni dolžnosti na podlagi izjav prosilca ter listin in drugih dokazil, ki jih je ta predložil, hitro opravi poizvedbe, potrebne za preverjanje dejstev, in poišče naknadna dokazila, ki se mu zdijo potrebna.

3. Za namene tega poglavja države članice pristojnim sodiščem drugih držav članic omogočijo dostop zlasti do registrov matičnih uradov, registrov, v katere se vpišejo listine ali dejstva, povezana z dedovanjem ali premoženjskimi razmerji med zakonci v družini pokojnika, in registrov nepremičnin.

4. Sodišče, ki izda potrdilo, lahko pozove na obravnavo zainteresirane osebe in morebitne upravitelje ali izvršitelje ter objavi poziv drugim morebitnim upravičencem do zapuščine k uveljavljanju njihovih pravic.

Člen 41Vsebina potrdila

1. Evropsko potrdilo o dedovanju se izda na standardnem obrazcu iz Priloge II.

2. Evropsko potrdilo o dedovanju vsebuje naslednje navedbe:

55. sodišče, ki izda potrdilo, dejanske in pravne okoliščine, zaradi katerih to sodišče meni, da je pristojno za izdajo potrdila, ter datum izdaje;

56. podatke o pokojniku: priimek, ime, spol, zakonski stan, državljanstvo, identifikacijsko številko, če je na voljo, naslov zadnjega običajnega prebivališča ter kraj in datum smrti;

57. morebitne predporočne pogodbe, ki jih je sklenil pokojnik;

58. pravo, ki se uporablja v zapuščinskem postopku na podlagi te uredbe, ter dejanske in pravne okoliščine, na podlagi katerih je bilo to pravo določeno;

59. dejanske in pravne okoliščine, iz katerih izhajajo pravice in/ali pooblastila dedičev, volilojemnikov, izvršiteljev oporok ali upraviteljev zapuščine: zakonito in/ali oporočno dedovanje in/ali dedovanje, ki izhaja iz dednih pogodb;

60. podatke o prosilcu: priimek, ime, spol, državljanstvo, identifikacijsko številko, če je na voljo, naslov ter sorodstveno ali svaštveno razmerje s pokojnikom;

61. če je potrebno, se za vsakega dediča navede, kako je sprejel dediščino;

62. če je dedičev več, delež, ki pripada vsakemu, in po potrebi seznam stvari ali pravic, ki pripadajo določenemu dediču;

63. seznam stvari ali pravic, ki pripadajo volilojemnikom na podlagi prava, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih;

64. omejitve pravice dediča na podlagi prava, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih, v skladu s poglavjem III in/ali v skladu z določbami oporoke ali dedne pogodbe;

65. seznam dejanj, ki jih dedič, volilojemnik, izvršitelj oporoke in/ali upravitelj zapuščine lahko izvede na zapuščini v skladu s pravom, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih.

Člen 42Učinki evropskega potrdila o dedovanju

1. Evropsko potrdilo o dedovanju se v celoti priznava v vseh državah članicah kot dokazilo o statusu dedičev in volilojemnikov ter pooblastilih izvršiteljev oporoke ali upraviteljev zapuščine.

2. Vsebina potrdila se v času njegove veljavnosti šteje za resnično v vseh državah članicah. Šteje se, da ima oseba, ki je na potrdilu imenovana kot dedič, volilojemnik, izvršitelj oporoke ali upravitelj zapuščine, dedno pravico ali pooblastila za upravljanje, navedena na potrdilu, in da ni drugih pogojev in omejitev poleg tistih, ki so navedeni na tem potrdilu.

3. Oseba, ki plača ali izroči premoženje imetniku potrdila, pooblaščenemu za izvršitev dejanj na podlagi potrdila, je izpolnila svoje obveznosti, razen če ve, da vsebina potrdila ne ustreza resničnosti.

4. Za osebo, ki je pridobila zapuščino od imetnika potrdila, pooblaščenega za razpolaganje s premoženjem na podlagi seznama, priloženega potrdilu, se šteje, da jo je pridobila od osebe, ki ima pooblastilo za razpolaganje s tem premoženjem, razen če ve, da vsebina potrdila ne ustreza resničnosti.

5. Potrdilo je veljavna listina za prepis ali vpis pridobljene zapuščine v javne registre države članice, v kateri je premoženje. Prepis se opravi v skladu s podrobnimi pravili, določenimi s pravom države članice, v kateri se vodi register, in učinkuje, kot je določeno z navedenim pravom.

Člen 43Popravek, začasna odložitev učinkov ali razveljavitev evropskega potrdila o dedovanju

1. Izvirnik potrdila hrani sodišče, ki ga je izdalo, in izda enega ali več izvodov tega potrdila prosilcu ali kateri koli drugi osebi s pravnim interesom.

2. Izdani izvodi imajo učinke iz člena 42 v omejenem obdobju treh mesecev. Po izteku tega roka morajo imetniki potrdila ali druge zainteresirane osebe zaprositi sodišče, ki je izdalo potrdilo, za nov izvod, da lahko uveljavljajo svoje dedne pravice.

3. Na zahtevo, ki jo zainteresirana oseba naslovi na sodišče, ki je izdalo potrdilo, ali po uradni dolžnosti tega organa:

66. se potrdilo popravi, če vsebuje vsebinsko napako;

67. se na potrdilo zapiše zaznamek o začasni odložitvi njegovih učinkov, če se izpodbija resničnost potrdila;

68. se potrdilo razveljavi, če se dokaže, da ne ustreza resničnosti.

4. Sodišče, ki je izdalo potrdilo, na izvirnik zapiše zaznamek o njegovem popravku, začasni odložitvi njegovih učinkov ali njegovi razveljavitvi ter o tem obvesti prosilca ali prosilce.

Člen 44Pravna sredstva

Države članice določijo pravna sredstva, ki se lahko vložijo zoper odločbe o izdaji ali neizdaji, popravku, začasni odložitvi učinkov ali razveljavitvi potrdila.

Poglavje VII

Splošne in končne določbe

Člen 45Razmerje do obstoječih mednarodnih konvencij

1. Ta uredba ne vpliva na uporabo dvostranskih ali večstranskih konvencij, katerih pogodbenice so ena ali več držav članic v času sprejetja te uredbe in ki se nanašajo na zadeve, urejene s to uredbo, ne glede na obveznosti držav članic v skladu s členom 307 Pogodbe.

2. Ne glede na odstavek 1 ima ta uredba v odnosih med državami članicami prednost pred konvencijami, ki se nanašajo na zadeve, urejene s to uredbo, in katerih pogodbenice so države članice.

Člen 46Javno dostopni podatki

Države članice v okviru Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah predložijo opis nacionalnega prava in postopkov v zvezi z dednim pravom skupaj z ustreznimi akti, da bi bili ti dostopni javnosti. Države članice sporočijo vsako naknadno spremembo teh določb.

Člen 47Spremembe obrazcev

Vsaka sprememba obrazcev iz členov 38 in 41 se sprejme v skladu s svetovalnim postopkom iz člena 48(2).

Člen 48Odbor

1. Komisiji pomaga Odbor, ustanovljen s členom 75 Uredbe (ES) št. 44/2001.

2. V primeru sklicevanja na ta odstavek se uporabljata člena 3 in 7 Sklepa 1999/468/ES ob upoštevanju določb člena 8 navedenega sklepa.

Člen 49 d Klavzula o pregledu

Komisija najpozneje do […] Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru predloži poročilo o uporabi te direktive. Poročilu se po potrebi priložijo predlogi za spremembe.

Člen 50Prehodne določbe

1. Ta uredba se uporablja za dedovanje po osebah, umrlih po začetku njene uporabe.

2. Če je pokojnik pred začetkom uporabe te uredbe določil pravo, ki se uporablja za njegovo zapuščino, se ta določitev prava šteje za veljavno, če izpolnjuje pogoje iz člena 17.

3. Če so stranke dedne pogodbe pred začetkom uporabe te uredbe določile pravo, ki se uporablja za to pogodbo, se ta določitev prava šteje za veljavno, če izpolnjuje pogoje iz člena 18.

Člen 51Začetek veljavnosti

Ta uredba začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije .

Ta uredba se uporablja od [datuma eno leto po začetku veljavnosti].

Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah v skladu s Pogodbo o ustanovitvi Evropske skupnosti.

V Bruslju,

Za Evropski parlament Za Svet

Predsednik Predsednik

[pic] |

PRILOGA I: ZAHTEVEK IZ ČLENA 38 UREDBE

ZAHTEVEK ZA IZDAJO EVROPSKEGA POTRDILA O DEDOVANJU

(člen 36 in naslednji Uredbe […] Evropskega parlamenta in Sveta o dedovanju[22])

1. Država članica BE □ BG □ CZ □ DE □ EE □ [IE □] EL □ ES □ FR □ IT □ CY □ LV □ LT □ LU □ HU □ MT □ NL □ AT □ PL □ PT □ RO □ SI □ SK □ FI □ SE □ [UK □] |

2. Podatki o pokojniku

2.1. Priimek:

2.2. Ime:

2.3. Spol:

2.4. Zakonski stan:

2.5. Državljanstvo:

2.6. Identifikacijska številka*:

2.7. Datum smrti:

2.8. Kraj smrti:

Naslov zadnjega običajnega prebivališča:

2.9. Ulica in številka/poštni predal:

2.10. Kraj in poštna številka:

2.11. Država:

3. Podatki o prosilcu

3.1. Priimek:

3.2. Ime:

3.3. Spol:

3.4. Državljanstvo:

3.5. Identifikacijska številka*:

3.6. Ulica in številka/poštni predal:

3.7. Kraj in poštna številka:

3.8. Telefonska številka:

3.9. Elektronski naslov:

3.10. Sorodstveno ali svaštveno razmerje s pokojnikom*:

* Če se uporablja.

4. Dodatni podatki:

4.1. Dejanske ali pravne okoliščine, ki upravičujejo dedno pravico:

4.2. Dejanske ali pravne okoliščine, ki upravičujejo pravico do izvrševanja oporoke in/ali upravljanja zapuščine:

4.3. Ali je pokojnik dal izjavo o razpolaganju za primer smrti? da ( ne (

Če ste odgovorili „da“, priložite izjavo o razpolaganju za primer smrti*.

4.4. Ali je pokojnik sklenil predporočno pogodbo? da ( ne (

Če ste odgovorili „da“, priložite predporočno pogodbo*.

4.5. Ali nadomeščate drugega dediča ali volilojemnika? da ( ne (

Če ste odgovorili „da“, priložite dokazilo o njihovi smrti ali dogodku, zaradi katerega ne morejo dedovati*.

4.6. Ali veste, če kdo izpodbija dedne pravice? da ( ne (

Če ste odgovorili „da“, navedite podatke o izpodbijanju*.

4.7. Priložite seznam vseh pokojnikovih sorodnikov in natančno navedite priimek, ime, naravo razmerja s pokojnikom, datum rojstva, državljanstvo in naslov.

* Priložite javne listine ali overjene kopije, če je mogoče. |

Izjavljam, da sem te podatke navedel po svoji vednosti*. |

Datum:

Podpis:

* Člen 38(3), če se izjave dajo pod prisego.

PRILOGA II: EVROPSKO POTRDILO O DEDOVANJU IZ ČLENA 41

EVROPSKO POTRDILO O DEDOVANJU

(člen 41 in naslednji Uredbe […] Evropskega parlamenta in Sveta o dedovanju[23])

1. Država članica sodišča, ki izda potrdilo BE □ BG □ CZ □ DE □ EE □ [IE □] EL □ ES □ FR □ IT □ CY □ LV □ LT □ LU □ HU □ MT □ NL □ AT □ PL □ PT □ RO □ SI □ SK □ FI □ SE □ [UK □] |

2. Podatki o sodišču 2.1. Sodišče, pristojno na podlagi člena Uredbe: člen 4 ( člen 5 ( člen 6 ( 2.2. Kontaktna oseba: 2.3. Naslov: |

3. Podatki o pokojniku

3.1. Priimek:

3.2. Ime:

3.3. Spol:

3.4. Zakonski stan:

3.5. Državljanstvo:

3.6. Identifikacijska številka*:

3.7. Datum smrti:

3.8. Kraj smrti:

Naslov zadnjega običajnega prebivališča:

3.9. Ulica in številka/poštni predal:

3.10. Kraj in poštna številka:

3.11. Država:

3.12. Predporočne pogodbe:

3.13. Pravo, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih:

4. Podatki o prosilcu

4.1. Priimek:

4.2. Ime:

4.3. Spol:

4.4. Državljanstvo:

4.5. Identifikacijska številka*:

4.6. Ulica in številka/poštni predal:

4.7. Kraj in poštna številka:

4.8. Telefonska številka:

4.9. Elektronski naslov:

4.10. Sorodstveno ali svaštveno razmerje s pokojnikom*:

* Če se uporablja. |

5. Dokazilo o statusu dediča

5.1. Ta dokument dokazuje status dediča. da ( ne (

5.2. Seznam dedičev*:

Priimek | Ime | Datum rojstva | Delež zapuščine | Omejitve |

* Po potrebi priložite dodaten list.

5.3. Če je to potrebno, ali obstajajo pogoji za sprejem dediščine (npr. odgovornost za zapustnikove dolgove do višine vrednosti podedovanega premoženja)? da ( ne (

Če da, na priloženem listu navedite naravo pogoja in njegove učinke.

5.4. Seznam stvari in pravic, ki pripadajo določenemu dediču*:

Priimek | Ime | Opredelitev stvari ali pravice |

* Po potrebi priložite dodaten list. |

6. Dokazilo o statusu volilojemnika

6.1. Ta dokument dokazuje status volilojemnika. da ( ne (

6.2. Seznam volilojemnikov*:

Priimek | Ime | Datum rojstva | Pravica(-e) ali stvar(-i), ki pripada(-jo) volilojemniku na podlagi razpolaganja za primer smrti |

* Po potrebi priložite dodaten list.

7. Dokazilo o statusu upravitelja zapuščine in/ali izvršitelja oporoke

7.1. Ta dokument dokazuje status upravitelja zapuščine. da ( ne (

7.2. Ta dokument dokazuje status izvršitelja oporoke. da ( ne (

7.3. Navedite naravo pravic upravitelja zapuščine in/ali izvršitelja oporoke, pravno podlago teh pravic in okvirni seznam dejanj, ki jih lahko izvede na podlagi teh pravic:

[1] UL L 12, 16.1.2001, str. 1.

[2] UL C 19, 23.1.1999.

[3] Glej sklepe predsedstva, Evropski svet v Bruslju, 4. in 5. november 2004.

[4] SES, 28. 4. 1998, C-200/96 – Metronome Musik , Recueil, str. I-01953; 12. 7. 2005, C-154/04 in 155/04 – Alliance for Natural Health in drugi , ZOdl., str. I-06451.

[5] http://www.successions.org.

[6] COM(2005) 65, http://europa.eu/scadplus/leg/en/lvb/l16017.htm.

[7] http://ec.europa.eu/justice_home/news/consulting_public/successions/contributions/summary_contributions_successions_fr.pdf.

[8] UL C 51, 1.3.2006, str. 3.

[9] http://ec.europa.eu/justice_home/news/consulting_public/successions/contributions/summary_contributions_successions_fr.pdf.

[10] Resolucija z dne 16. novembra 2006, P6_TA(2006)0496.

[11] Mnenje z dne 26. oktobra 2005, UL C 28, 3.2.2006, str. 1–5.

[12] Haaška konvencija z dne 1. avgusta 1989 o pravu, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih.

[13] UL C […], […], str. […].

[14] UL C […], […], str. […].

[15] UL C 12, 15.1.2001, str. 1.

[16] UL L 12, 16.1.2001, str. 1.

[17] UL C 53, 3.3.2005, str. 1.

[18] UL L 177, 4.7.2008, str. 6.

[19] UL L 174, 27.6.2001, str. 25.

[20] UL L 184, 17.7.1999, str. 23.

[21] UL L 324, 10.12.2007, str. 79.

[22] UL L […].

[23] UL L […].