Glavni prispevek Direktive o energetski učinkovitosti stavb do zdaj je vključitev teme energetske učinkovitosti stavb v politične programe in gradbene predpise ter opozarjanje državljanov na energetsko učinkovitost. Izvajanje Direktive je bilo za številne države članice izziv, vendar je do zdaj prenos direktive v celoti razglasilo 22 držav članic (kar se še ocenjuje). Glede stroškov izvajanja je več držav članic poročalo o zmernih stroških, vendar tudi o bistvenih izboljšavah glede energijskih prihrankov na področju stavbnega sektorja, ki jih je spodbudila Direktiva.

Direktiva ne določa dejanskih stopenj za celotno EU, ampak zahteva, da države članice same določijo mehanizme za izvajanje določb Direktive. Prav tako morajo države članice razviti svojo metodologijo ali uporabiti obstoječe evropske standarde za izračun energetske učinkovitosti stavb ter zagotoviti zadostno število usposobljenih strokovnjakov za opravljanje certificiranja in pregledov.

–države članice vzpostavijo sistem za redne preglede srednjih in velikih ogrevalnih in klimatskih sistemov, tako da se spremlja in optimizira njihova energetska učinkovitost. Kot nadomestno možnost lahko države članice sprožijo promocijske kampanje, če dokažejo, da imajo enak učinek kot pregledi ogrevalnih sistemov.

–države članice morajo uvesti sistem energetskih izkaznic, ki zagotavlja podatke o kakovosti stavbe v zvezi z energetsko učinkovitostjo in o zadevah, ki se lahko izboljšajo. Izkaznice veljajo deset let in jih je treba predložiti morebitnim kupcem/najemnikom;

Direktiva povezuje v pravnem dokumentu različne zakonodajne instrumente (tj. zahteve glede energetske učinkovitosti) in instrumente, ki temeljijo na podatkih (tj. energetske izkaznice in inšpekcijske preglede):

Največji delež energije se porabi v stanovanjskih in poslovnih stavbah, tj. približno 40 % skupne končne porabe energije in emisij CO2 v EU. Dejavnosti, povezane s stavbami, so pomemben del gospodarstva EU, pri čemer se v njih ustvari 9 % BDP EU in zagotovi 7–8 % delovnih mest v EU. Možnosti za stroškovno učinkovite energijske prihranke so znatne, z njihovim izkoriščanjem pa bi se zagotovile znatne gospodarske, socialne in okoljske prednosti. Zato lahko ima stavbni sektor EU ključno vlogo pri doseganju političnih ciljev EU na področjih rasti, energije in podnebja, pri čemer lahko prispevajo k večjemu udobju in nižjim računom državljanov za porabo energije. Energetska učinkovitost stavb je tudi pomemben del splošnih pobud glede uresničevanja energetskih ciljev in ciljev EU v zvezi s podnebnimi spremembami, kot je določeno v Sporočilu Komisije z naslovom Energetska politika za Evropo.

Zaradi določbe iz sedanje Direktive o energetski učinkovitosti stavb, da morajo nekatere zahteve glede energetske učinkovitosti izpolnjevati le obstoječe stavbe nad 1000 m2, kadar na njih potekajo velika prenovitvena dela (tj. da naložba presega 25 % celotne vrednosti stavbe brez zemljišča ali da se prenavlja več kot 25 % ogrodja stavbe), spada na področje uporabe te Direktive le 29 % stavb v EU. Jasno je, da uvedba ukrepov za energetsko učinkovitost najprimernejša, kadar potekajo na stavbi velika prenovitvena dela (približno vsakih 25–40 let). Tako potrebe po dodatnih naložbah niso velike in so zaradi energijskih prihrankov povrnjene že med izvajanjem ukrepov.

To je nujno za pravilno izvajanje Direktive o energetski učinkovitosti stavb. Na tem področju sta ključna dva ukrepa, tj. (i) pojasnitev in poenostavitev samega besedila ter (ii) izbor ustrezne pravne oblike (preoblikovanje ali sprememba).

Možnosti, o katerih je potekala razprava, vključujejo mešanico političnih instrumentov in nadomestne možnosti v obliki nezakonodajnih ukrepov, kot so informiranje in drugi nezavezujoči ukrepi. Določenih je bilo pet glavnih področij delovanja.

Za analizo so bili uporabljeni obsežen vir podatkov in različni viri informacij: osnovni podatki in napovedi modela PRIMES GD TREN, model BEAM Ecofysa, več kot 35 študij, izkušnje, pridobljene pri izvajanju sedanje Direktive o energetski učinkovitosti stavb ter mnenja držav članic in zainteresiranih strani.

Zaključek ocene učinka je, da se lahko izboljšajo številni vidiki sedanje direktive o energetski učinkovitosti stavb. Ti vidiki zadevajo na splošno spremembe nekaterih nejasnih delov besedila in vsa glavna načela sedanje Direktive. V okviru vsakega glavnega načela je bilo analiziranih več možnosti glede na njihov gospodarski, socialni in okoljski učinek ter posledice za subsidiarnost in sorazmernost.

Zato države članice ciljev na področju energetske učinkovitosti same ne bi mogle doseči v zadovoljivi meri, tako da je potrebno ukrepanje na ravni Skupnosti, s čimer bi se spodbudilo in podprlo izvajanje dejavnosti na nacionalni ravni. O glavnih elementih sedanje direktive o energetski učinkovitosti stavb je z vidika načel subsidiarnosti in sorazmernosti že potekala razprava, ko je bila Direktiva leta 2002 sprejeta in preskušena v tudi praksi za prikaz ustreznosti pristopa.

Stavbni sektor je odgovoren za približno polovico emisij CO2, ki jih ne pokriva sistem trgovanja z emisijami, pri čemer ima velike možnosti za zmanjšanje emisij CO2 z negativnimi ali nizkimi stroški zmanjševanja. Posebnosti stavbnega sektorja omejujejo energetsko učinkovitost, medtem ko so gradbeni proizvodi, naprave in storitve, povezani s stavbami, pomemben del notranjega trga EU. Poleg tega bi bila upravna obremenitev za ljudi in podjetja manjša zaradi podobnih ukrepov ter večje mobilnosti ljudi in večjega števila podjetij, ki delujejo v celotni EU.

Podnebne spremembe, zanesljivost oskrbe z energijo in varstvo okolja so izzivi, zaradi katerih je potrebno usklajeno ukrepanje na ravni EU. Delna rešitev v zvezi s temi problemi je večja energetska učinkovitost, medtem ko instrumenti, ki so bili na tem področju že sprejeti na ravni EU, izražajo to potrebo po ukrepanju na ravni Skupnosti.

Vendar je rešitev celostna mešanica političnih instrumentov, tako da so za dopolnitev izvajanja Direktive o energetski učinkovitosti stavb potrebni drugi nezakonodajni ukrepi, čeprav sami niso zadostni. Okrepiti je treba prizadevanja za zagotovitev več finančnih in davčnih spodbud, informacij, usposabljanja strokovnjakov ter sprejetje prostovoljnih ukrepov. Dodatno je treba razviti instrumente „mehkega prava“, ki so že vsebovani v sedanji Direktivi o energetski učinkovitosti stavb.

V okviru teh treh možnih politik se lahko k uresničitvi političnih ciljev EU prispeva največ z revizijo Direktive o energetski učinkovitosti stavb. To se lahko doseže s spremembami sedanjih določb, ki bi ohranile njihova načela in bistvo, vendar bi znatno izboljšale njihovo učinkovitost. To bi olajšalo prenos in razumevanje predlaganih sprememb. Hkrati bi se lahko izkoristil večji delež možnosti in z njimi povezanih prednosti. Nadaljevanje izvajanja Direktive o energetski učinkovitosti stavb je ključno.

–ukrepanje EU z instrumenti, ki so boljši od instrumentov, zajetih v sedanji Direktivi o energetski učinkovitosti stavb, in jih dopolnjujejo.

–običajno ravnanje ali izvajanje izključno obstoječih ukrepov, vključno z nadaljnjim in boljšim izvajanjem Direktive. V tem primeru možnosti, ki niso zajete v Direktivi o energetski učinkovitosti stavb, in možnosti iz Direktive ne bi bile izkoriščene v celoti;

–razveljavitev Direktive o energetski učinkovitosti stavb in njena zamenjava z manj zavezujočimi političnimi instrumenti. Tako bi se sprejeli proaktivni in ambiciozni ukrepi, pri čemer bi imele zelo visoke stroške vse države članice;

Kljub že sprejetim ukrepom v stavbnem sektorju je neizkoriščenih še veliko možnosti v zvezi s stroškovno učinkovitimi energijskimi prihranki. Razlogi za to so kompleksnost tega področja in pomanjkljivosti na trgu (npr. nepopolna internalizacija zunanjih vplivov v okviru cen energije, težave v zvezi z odnosom med najemodajalcem in najemnikom, nepopolne informacije ter nizka stopnja uporabe novih in inovativnih tehnologij) ter omejitve v besedilu sedanje Direktive o energetski učinkovitosti stavb in premajhno prizadevanje za njeno izvajanje.

možnost A1: znižanje spodnje meje na 500 m²;

možnost A2: znižanje spodnje meje na 200 m²;

možnost A3: odprava spodnje meje 1000 m².

Ne glede na izbiro možnosti bi bile države članice še vedno odgovorne za določitev posameznih zahtev glede energetske učinkovitosti, pri čemer bi se ohranila opredelitev „velikih prenovitvenih del“.

Analiza je pokazala, da je možnost A3 najugodnejša.

B: energetske izkaznice

Izkaznice, ki so v skladu s sedanjo Direktivo o energetski učinkovitosti stavb obvezne že zdaj, so lahko vplivno sredstvo za oblikovanje trga z energetsko učinkovitimi stavbami, ki temelji na povpraševanju, saj izkaznice gospodarskim subjektom omogočajo oceno stroškov v zvezi s porabo energije in energetsko učinkovitostjo. Vendar nekatere izdane izkaznice dejansko niso dovolj kakovostne ali niso sistematično na voljo med pravnimi posli v zvezi z nepremičnino. To bistveno omejuje resnični učinek izkaznic.

Možnost B1: zahteve glede kakovosti in skladnosti izkaznic. Predlaga se, da javni organi ali pooblaščene institucije pregledujejo kakovost izkaznic in njihovo skladnost z energetskimi predpisi za stavbe na podlagi naključnega vzorčenja. To bi zagotovilo kakovost in zanesljivost informacij v izkaznicah. Pričakuje se, da bi to sprožilo večje število prenov in tako večje energijske prihranke.

Možnost B2: zahteva, da se stroškovno učinkoviti ukrepi iz izkaznice uresničijo v nekem časovnem obdobju. Zaradi take zahteve bi se omogočili večji prihranki, vendar bi bili državljani in podjetja EU znatno bolj finančno obremenjeni, ker ukrepi morda ne bi bili povezani z „velikimi prenovitvenimi deli“, zato možnost na ravni EU ne more biti sprejeta upravičeno.

Možnost B3: izkaznice kot obvezen del oglaševanja nepremičnine in/ali dokumentov v pravnih poslih v zvezi z nepremičninami. V skladu s to možnostjo bi se morale zagotoviti informacije o energetski učinkovitosti stavbe v oglaševanje pravnih poslov v zvezi z nepremičninami (podobno kot prikaz emisij CO2 pri novih avtomobilih) in predložitev izkaznice v vsakem pravnem poslu.

Možnost B4: zahteva po povezavi izkaznic z drugimi mehanizmi podpore ali odvračanja. Predlaga se, da se izboljšave energetske učinkovitosti stavb zaradi finančne spodbude dokažejo ali upravičijo z izkaznico. To bi lastnikom/najemojemalcem nepremičnin pomagalo, da odločitve o stroškovni učinkovitosti njihovih naložb sprejemajo na podlagi informacij, in dokazovalo, da so zagotovljena finančna sredstva resnično omogočila energijske prihranke. Vendar taka zahteva morda ne bi bila v skladu z načelom subsidiarnosti in bi bila morda zaradi nje potrebna sprememba pravne podlage Direktive.

Analiza je pokazala, da bi lahko možnosti B1 in B3 pomembno prispevali k uresničitvi zadevnih političnih ciljev EU. Tudi možnost B4 bi se lahko dodatno razvila zunaj področja uporabe Direktive o energetski učinkovitosti stavb.

C: pregledi ogrevalnih in klimatskih sistemov

Ti sistemi imajo zelo veliko možnosti za energijske prihranke, tj. tudi 40–60 % njihove celotne porabe energije. Zdaj je zaradi Direktive o energetski učinkovitosti stavb potreben reden pregled za stavbe s površino nad določeno spodnjo mejo, vendar je Direktiva zelo nejasna glede razlage rezultatov. Tudi kakovost pregledov ni vedno zadovoljiva. Zato se ocenjuje, da lahko sedanja direktiva o energetski učinkovitosti stavb do leta 2020 prispeva le 10-odstoten energijski prihranek na tem področju. Zato obstaja veliko možnosti za dodatne prihranke.

Možnost C1: zahteva po „poročilu o pregledu“ za ogrevalne in klimatske sisteme. Predlaga se, da neodvisni strokovnjak sestavi „poročilo o pregledu“, ki mora vključevati oceno energetske učinkovitosti ogrevalnega/hladilnega sistema in priporočila za njegovo izboljšavo, ter ga predloži lastniku stavbe. Poročilo bi bilo pomembna izboljšava obstoječih zahtev in bi potrošnikom pomagalo ugotoviti, katere so možnosti za stroškovno učinkovite energijske prihranke.

Možnost C2: uvedba zahtev glede skladnosti. Predlaga se uvedba različno podrobnih pregledov poročil o pregledu na podlagi naključnega vzorčenja. To bi lahko zagotovilo redno izvajanje pregledov in njihovo zadovoljivo kakovost.

Analiza je pokazala, da sta možnosti C1 in C2 skupaj najugodnejši.

D: zahteve glede energetske učinkovitosti

Zdaj države članice določajo posamezne zahteve glede energetske učinkovitosti in stopnjo njihove ambicioznosti. Te stopnje se v EU zelo razlikujejo celo med državami v podobnih podnebnih pasih in v več državah članicah stroškovno najugodnejše ravni še niso dosežene. Čezmejne primerjave so zaradi različnih načinov izračunavanja in uporabljenih parametrov težke. Zato bi se lahko dodatni energijski prihranki dosegli zaradi dodatne spodbude na ravni Skupnosti.

Možnost D1: določitev zahtev glede energetske učinkovitosti na ravni EU. Ta predlog poziva, da se predlagajo posebne ravni zahtev glede energetske učinkovitosti. To bi omogočilo, da se izkoristi velik del možnosti za energijske prihranke, olajšajo čezmejne dejavnosti ter podpre notranji trg s tem povezanim gradbenim materialom in napravami. Vendar bi bilo določanje teh ravni zelo zahtevna in sporna naloga, zaradi česar bi bila potrebna visoka stopnja urejanja na ravni EU.