[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 20.4.2009

COM(2009) 166 konč.

POROČILO KOMISIJE

v skladu s členom 18 Okvirnega sklepa Sveta z dne 15. marca 2001 o položaju žrtev v kazenskem postopku (2001/220/PNZ)

[SEC(2009) 476]

POROČILO KOMISIJE

v skladu s členom 18 Okvirnega sklepa Sveta z dne 15. marca 2001 o položaju žrtev v kazenskem postopku (2001/220/PNZ)

1. UVOD

1.1. Ozadje

Komisija mora v skladu s členom 18 Okvirnega sklepa Sveta z dne 15. marca 2001 o položaju žrtev v kazenskem postopku[1] (v nadaljnjem besedilu: Okvirni sklep) sestaviti poročilo o izvedbenih ukrepih, ki so jih sprejele države članice. Komisija je 16. februarja 2004[2] objavila prvo poročilo, v katerem je bil proučen prenos na dan 25. marca 2003, ko so samo Avstrija, Belgija, Finska, Nemčija, Italija, Irska, Luksemburg, Portugalska, Španija In Švedska predložili razmeroma popolne prispevke o prenosu Okvirnega sklepa v svojo nacionalno zakonodajo.

V tem končnem poročilu se upošteva izvajanje vseh členov Okvirnega sklepa na dan 15. februarja 2008 v vseh 27 državah članicah.

Kljub členu 18, v katerem je določeno, da morajo države članice Komisiji do 22. marca 2006 predložiti izvedbeno zakonodajo, je novembra 2007 samo 13 držav članic (Avstrija, Danska, Nemčija, Španija, Luksemburg, Nizozemska, Portugalska, Švedska, Združeno kraljestvo, Češka, Madžarska, Litva, Poljska) predložilo razmeroma popolne prispevke. Komisija je državam članicam poslala opomnike in kot novi končni rok je bil določen 15. februar 2008. To poročilo temelji na prenosu na dan 15. februarja 2008, kar je skoraj dve leti po prvotnem roku, ki je bil 22. marec 2006. Razlagati bi si ga bilo treba v povezavi s prvim poročilom, v katerem so informacije o načinu ocenjevanja in merilih za oceno, ter s prilogo, v kateri so v razpredelnici navedene izvedbene določbe, ki so jih za vsak člen posebej predložile države članice.

1.2. Splošne ugotovitve

Dve državi članici (Malta in Grčija) nista predložili zakonodaje, zato Komisija ne more oceniti, ali sta Okvirni sklep izvedli.

Latvija je 12. decembra 2007 poslala sveženj nacionalnih določb v latvijskem jeziku in 6. marca 2008 (po preteku roka) dodatne določbe brez opisa nacionalnih izvedbenih ukrepov ali pojasnil. Komisija zato ne more oceniti, ali je Latvija izpolnila obveznosti iz člena 18. Druge države članice so v celoti ali delno predložile nacionalne določbe, ki pomenijo izvedbo Okvirnega sklepa. Luksemburg je Komisijo obvestil, da predlog zakona, naveden v prvem poročilu, še ni sprejet. Pri oceni izvajanja Okvirnega sklepa v Luksemburgu se ne bo upošteval. Združeno kraljestvo navaja, da njegovo poročilo zajema Anglijo, Wales, Škotsko in Severno Irsko, vendar je predložilo dodatni prispevek o prenosu na Škotskem (škotski sistem je posebej naveden zlasti, kadar se razlikuje od splošnih določb za preostali del Združenega kraljestva).

Nobena država članica ni v svojo zakonodajo prenesla Okvirnega sklepa le z enim aktom nacionalne zakonodaje. Vse države članice so se pri prenosu opirale na veljavne predpise in številne na zakonik o kazenskem postopku. Malo jih je sprejelo novo zakonodajo v zvezi z enim ali več členi. Številne države članice so predložile nezavezujoče kodekse, navodila in listine s področja zakonodaje.

Več držav članic je določbe Okvirnega sklepa preneslo po delih: nekatere so že del veljavnih nacionalnih predpisov, druge pa so bile sprejete na novo.

2. PROUčITEV PO POSAMEZNIH čLENIH

Za ukrepe, ki so jih predložile države članice, glej priloženo razpredelnico.

Člen 1: Opredelitve

V tej določbi so opredeljeni izrazi „žrtev“, „organizacija za podporo žrtvam“, „kazenski postopek“, „postopek“ in „poravnavanje v kazenskih zadevah“. Nobena država članica ni sprejela nove zakonodaje za izvajanje tega člena, vendar jih je več navedlo veljavne nacionalne opredelitve izraza „žrtev“, ki bolj ali manj ustrezajo opredelitvi iz Okvirnega sklepa. Drugi izrazi, ki so opredeljeni, niso obravnavani.

Združeno kraljestvo, Bolgarija, Romunija, Litva in Švedska so navedli široko opredelitev izraza „žrtev“. Slovaška opredelitev vključuje pravne osebe. Španija, Nizozemska, Danska, Luksemburg, Estonija, Finska, Belgija in Portugalska niso predložili nobene zakonodaje za prenos. Francija navaja, da opredelitve tako in tako ustrezajo pojmom, ki se na splošno uporabljajo. Irska navaja, da Okvirni sklep izpolnjuje s svojim pravom, ureditvijo in upravnimi določbami.

Člen 2: Spoštovanje in priznavanje

V skladu s členom 2(1) morajo imeti žrtve „resnično in primerno vlogo“ v kazenskopravnem sistemu. Na podlagi poročila iz leta 2004 je bilo ugotovljeno, da so Avstrija, Belgija, Francija, Finska, Nemčija, Italija, Luksemburg, Portugalska in Švedska izpolnjevale Okvirni sklep. Bolgarija, Estonija, Češka, Madžarska, Irska, Poljska, Litva, Romunija, Združeno kraljestvo in Španija „resnično in primerno vlogo“ izrecno navajajo. Danska in Slovenija poudarjata, da je ta določba zelo splošna in da posebne pravice urejajo drugi členi. Člen 2(2) se nanaša na „žrtve, ki so posebej ranljive“ (ki niso opredeljene) in bi morale biti deležne „posebne obravnave, ki je glede na okoliščine najprimernejša“.

Francija, Irska, Belgija, Portugalska, Poljska, Združeno kraljestvo, Švedska, Slovenija in Italija ščitijo nekatere osebe, ki zaradi svoje fizične ali duševne krhkosti (mladoletne ali fizično prizadete osebe) veljajo za ranljive. Španija, Nizozemska, Ciper, Finska in Romunija se osredotočajo na okoliščine, ki lahko privedejo do ranljivosti (družinsko nasilje, kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost, terorizem, trgovina z ljudmi). Druge so se odločile za širšo zaščito, ki zajema vse vrste oseb in okoliščin. Na Slovaškem in v Nemčiji so na voljo video konference, kadar priča zaradi starosti, bolezni ali prizadetosti ne more priti na zaslišanje, Litva, Madžarska in Češka pa omogočajo sistem zaščite (anonimnost ali druge ukrepe) v posebnih okoliščinah (huda ogroženost življenja žrtve ali priče, huda kazniva dejanja, pomembnost izjave). Na Madžarskem je merilo starost priče. Bolgarija in Poljska zagotavljata posebno zaščito nekaterim kategorijam ranljivih ljudi in v primeru hudih kaznivih dejanj (trgovina z ljudmi ali družinsko nasilje). Estonija ni predložila posebnih določb za zaščito ranljivih posameznikov.

Člen 3: Zaslišanja in predložitev dokazov

V členu 3 je določena pravica žrtve do zaslišanja v postopku in predložitve dokazov. Večina držav (Avstrija, Belgija, Finska, Francija, Nemčija, Italija, Luksemburg, Nizozemska, Portugalska, Španija, Švedska, Madžarska, Češka, Bolgarija, Poljska, Slovaška, Slovenija, Romunija in Estonija) zagotavlja številne pravice žrtvam, ki so stranke v kazenskem postopku. V državah z običajnim pravom žrtve niso stranke v kazenskem postopku, vendar Združeno kraljestvo in Irska priznavata pravico do zaslišanja.

V večini držav članic žrtve lahko predložijo dokaze v postopku. Tri države niso predložile posebnih določb (Danska, Nizozemska in Združeno kraljestvo).

Deset držav članic (Avstrija, Finska, Italija, Luksemburg, Španija, Švedska, Madžarska, Poljska, Češka in Belgija) je pravilno preneslo drugi odstavek člena 3, v katerem je navedeno, da pravosodni „organi zaslišujejo žrtve samo toliko, kot je potrebno za namen kazenskega postopka“. Italija omejuje zaslišanje na dejstva, ki se nanašajo na obtožbo. Madžarska pričam omogoča, da kot dokaz podajo pisno izjavo. Na Češkem žrtvi ni treba prisostvovati v postopku, če to ni potrebno. Na Poljskem je v smernicah vrhovnega sodišča in generalnega državnega tožilca določena pravica žrtve, da ni večkrat zaslišana. Združeno kraljestvo navaja tečaje usposabljanja za uslužbence o tem, kako zaslišati žrtve.

Člen 4: Pravica do prejemanja informacij

Člen 4 zajema pravice žrtev do prejemanja različnih vrst informacij.

V členu 4(1) je navedenih deset vrst informacij, ki jih je treba posredovati žrtvam. Avstrija, Ciper, Finska, Nemčija, Irska, Nizozemska, Združeno kraljestvo (Škotska) in Švedska so to obveznost prenesle z objavo večine informacij na spletnih straneh in/ali izdajo informativnih brošur. Vendar iz predložene zakonodaje ni razvidno, ali imajo žrtve učinkovit dostop do teh informacij od prvega stika z organi pregona.

Organom v Italiji in Združenem kraljestvu žrtvam ni treba zagotoviti vseh informacij. Na podlagi portugalskih ukrepov nacionalnim organom ni treba posredovati informacij žrtvam.

Belgija, Estonija, Francija, Španija, Češka, Madžarska in Slovaška imajo sprejemljive sisteme, v okviru katerih morajo policisti, tožilci in sodniki žrtve obvestiti o večini njihovih pravic. Na Finskem je dolžnost preiskovalnih organov v predhodnem postopku omejena na obveščanje žrtev o pravici do odškodnine.

V Romuniji, Bolgariji, na Finskem, v Litvi in na Poljskem so pristopi kombinirani. Organi morajo žrtve obvestiti o njihovih pravicah, na voljo pa so tudi spletne strani. V Bolgariji, na Cipru in v Romuniji je na voljo telefonska številka za informacije žrtvam.

Slovenska in ciprska zakonodaja sta nepopolni in nezadostni. Slovenija navaja smernice Ministrstva za notranje zadeve, za katere pa se zdi, da niso zavezujoče (besedilo ni bilo predloženo). Luksemburški prenos je skromen, saj predlog zakona še ni sprejet.

Omeniti je treba še dve pomanjkljivosti. Prva se nanaša na jezike. Informacije bi morale biti „kolikor je le mogoče v splošno razumljivih jezikih“. V nekaterih država članicah (Nemčija, Združeno kraljestvo (Škotska), Nizozemska, Švedska, Bolgarija in Finska) so informacije na voljo v več jezikih (med katerimi je angleščina). Večina držav članic tega ne omenja. Samo bolgarska in romunska zakonodaja posebej zahtevata, da se informacije žrtvam zagotovijo v jeziku, ki ga te razumejo. Češka in Madžarska imata določbe, ki osebi, ki ne razume jezika zadevne države, zagotavljajo pravico do komuniciranja z organi v jeziku, ki ga razume.

Druga pomanjkljivost se nanaša na posebne ureditve, ki so na voljo žrtvam, ki so nerezidenti. Te določbe ni upoštevala nobena država članica razen Združenega kraljestva (Škotske) in Bolgarije, ki imata telefonsko povezavo, ki omogoča neposreden stik s tolmači. Na Irskem posebna enota organizacije za podporo žrtvam pomaga žrtvam, ki prebivajo v drugi državi.

Člen 4(2) o informacijah o izidu postopka je bil pravilno prenesen, vendar Danska, Estonija, Združeno kraljestvo, Luksemburg, Slovenija in Francija niso predložile informacij o kaznih. V Italiji so o odločitvi obveščene samo žrtve, ki so vložile zasebno tožbo. Finska je v svoj nacionalni sistem vključila obveznost iz točke (c), vendar ni zagotovila zakonodajne podlage. Portugalski zakonik o kazenskem postopku ne zagotavlja, da bo nacionalni organ aktivno obveščal žrtve, če te „izrazijo tako željo“. Irska listina o žrtvah nima obveznega statusa. Estonija ni posredovala izvedbene zakonodaje.

Člen 4(3) o obveščanju žrtev o odpustu storilca kaznivega dejanja so pravilno prenesle le Finska, Češka, Poljska, Slovaška in Švedska. V irski listini o žrtvah je navedeno, da je žrtev obveščena, ko je storilec kaznivega dejanja odpuščen; v nasprotnem primeru lahko žrtev samo piše uradniku za zvezo / lokalnemu nadzorniku za zaščito žrtev. Bolgarija, Luksemburg, Estonija, Madžarska, Litva, Romunija in Slovenija niso predložili informacij o prenosu. [Predpisi Združenega kraljestva imajo dve pomanjkljivosti. Na podlagi zakona o organih kazenskega pregona in sodiščih iz leta 2000 je treba žrtev obvestiti o načrtovanem odpustu storilca kaznivega dejanja in o pogojih, ki jih bo ta moral po odpustu izpolnjevati, vendar to velja samo za primere, ko je storilec kaznivega dejanja obsojen na več kot 12 mesecev zaporne kazni za kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost ali za nasilno kaznivo dejanje. Škotski pravni sistem zagotavlja obveščanje žrtve o odpustu storilca kaznivega dejanja, vendar instrument ni obvezen. Obveščanje o pogojnem odpustu je „trenutna praksa“ policije.] Španija navaja določbo v zvezi z dolžnostjo obveščanja žrtve o vseh procesnih dejanjih, ki bi lahko vplivala na varnost žrtve. Francija navaja, da delo v zvezi s tem poteka. Portugalska navaja, da bo upoštevala to določbo pri prihodnjem osnutku zakona o spremembi zakonika o kazenskem postopku.

Člen 4(4) opisuje pravico žrtve, da ne sprejme informacij o odpustu storilca kaznivega dejanja. To določbo so v celoti prenesle le Finska, Švedska in Slovaška. Madžarska, Ciper, Litva in Italija navajajo, da v njihovih predpisih ni take določbe. Avstrija, Danska, Združeno kraljestvo, Nemčija, Francija, Grčija, Nizozemska, Luksemburg, Litva, Estonija, Romunija, Slovenija in Španija niso predložile določb. Na Irskem, kjer je zagotavljanje informacij iz člena 4(3) neobvezno, je težava spet status listine o žrtvah. Portugalske določbe žrtvi ne zagotavljajo pravice, da ne sprejme informacij. Belgija je to določbo prenesla delno, saj zagotavlja le uradno obveščanje o pogojnem odpustu storilca kaznivega dejanja.

Člen 5: Varovalni ukrepi pri sporočanju

Člen 5 vsebuje obveznost sprejetja ukrepov „za zmanjšanje težav pri sporočanju“, ki nastanejo v zvezi z razumevanjem žrtev ali njihovo vključenostjo v določene faze zadevnega kazenskega postopka, v obsegu, ki je primerljiv z ukrepi te vrste, ki jih države članice sprejmejo v zvezi z obtoženci. Težave pri sporočanju bi si lahko razlagali širše, in sicer tako, da bi vključevale razumevanje samega postopka, vendar so vse države članice razlago omejile na jezikovne ovire. Samo Finska ima učinkovito ureditev na področju tolmačenja, ki je razširjena na predhodni postopek. V Franciji, Italiji, Sloveniji in Belgiji je pomoč tolmača ali prevajalca zagotovljena, če žrtev postane stranka v postopku ali če je priča. Slovaška, Bolgarija, Češka, Irska, Danska, Finska, Madžarska, Slovenija, Španija, Poljska in Romunija zagotavljajo popolno jezikovno pomoč.

Prenesene določbe so v petih državah članicah (Litva, Luksemburg, Švedska, Združeno kraljestvo in Nizozemska) pokazale nezadostno stopnjo izvajanja v zvezi z večjo zaščito obtožencev. Ni jasno, ali v Estoniji službe za zaščito žrtev zagotavljajo prevajalske storitve oziroma ali je pomoč omejena na pomoč žrtvam pri splošnem razumevanju postopka.

Poljska in Ciper nista predložila izvedbenih določb.

Člen 6: Posebna pomoč žrtvi

Ta člen določa dvojno obveznost.

Prvič, države članice morajo zagotoviti, da imajo žrtve dostop do vseh vrst svetovanja, ki je po potrebi brezplačno in ki ni pravno svetovanje in pravna pomoč. Samo deset držav članic (Bolgarija, Estonija, Belgija, Španija, Irska, Švedska, Francija, Romunija, Združeno kraljestvo in Danska) je to obveznost upoštevalo. Opredelitve pojma vse vrste pomoči se po posameznih državah razlikujejo – od psihološke pomoči do medicinske oskrbe in informacij.

Na splošno je izvajanje v državah članicah nepopolno. Slovenija je posredovala 65. člen Zakona o kazenskem postopku, s katerimi niso izpolnjene obveznosti iz člena 6. Italija je poslala le zakonodajo o posebni pomoči mladoletnim osebam, ki so žrtve hudih kaznivih dejanj, in žrtvam trgovine z ljudmi. Devet držav članic (Luksemburg, Madžarska, Češka, Finska, Poljska, Slovaška, Litva, Ciper in Nizozemska) žrtvam ne zagotavljajo prostega dostopa do svetovanja, razen do pravnega svetovanja in pravne pomoči.

Drugič, države članice morajo zagotoviti, da imajo žrtve dostop do pravne pomoči, kadar bi lahko imele status strank v kazenskem postopku. To določbo je pravilno prenesla večina držav članic razen Slovenije. Obstajajo razlike pri tem, kdo ima lahko koristi od pomoči. Nizozemska je Komisijo obvestila o svojem sistemu omejene pravne pomoči (polurno svetovanje), ne glede na prihodek.

Člen 7: Stroški žrtev v zvezi s kazenskim postopkom

Člen 7 se nanaša na stroške žrtev, ki so stranke ali priče v kazenskem postopku. Avstrija, Nemčija, Estonija, Danska, Poljska, Italija, Portugalska, Finska, Litva, Španija in Švedska ločujejo med žrtvami, ki so stranke, in žrtvami, ki so priče v kazenskem postopku. Večina držav članic (razen Belgije, Irske, Nizozemske in Združenega kraljestva) zajema stroške odvetnikov, če je žrtev stranka v kazenskem postopku. Na podlagi italijanskega, madžarskega, španskega, češkega, romunskega in slovaškega prava stroške odvetnika žrtve lahko krije le storilec kaznivega dejanja, razen če ima žrtev pravico do pravne pomoči. To bi lahko bil problem, če storilec kaznivega dejanja ni sposoben plačila. V Bolgariji se stroški postopka lahko povrnejo. V Litvi so stroški prič in žrtev kriti. Na Poljskem stroške postopke žrtve krije storilec kaznivega dejanja in v nekaterih primerih, ki niso navedeni, država. Če se na Finskem stroški postopka ne krijejo iz javnih sredstev, se to lahko zahteva od storilca kaznivega dejanja.

Ciper je predložil nepopolne informacije, Estonija pa je navedla samo povračilo stroškov žrtvam, ki so zaslišane kot priče.

Člen 8: Pravica do zaščite

Člen 8 določa različne pravice v zvezi z zaščito.

Člen 8(1) zajema obveznost zagotovitve varnosti žrtev in njihovih družin ter zaščite njihove zasebnosti. Prenesli so ga Avstrija, Belgija, Finska, Nemčija, Portugalska, Nizozemska, Španija, Švedska, Ciper, Češka, Romunija, Slovaška, Slovenija, Bolgarija in Madžarska. Francija, Litva in Poljska so sprejele ukrepe za zaščito žrtev, ne pa tudi njihovih družin; niso predložile določb za prenos drugih vidikov člena 8(1). Irska je v svojo listino o žrtvah (ki ni obvezna) prenesla člen 8(1). Kar zadeva zaščito zasebnosti žrtev, so vse države članice razen Slovenije navedle možnost postopka, da se izključi javnosti. Zaščito zasebnosti žrtvine družine je izrecno navedla le Finska, ki pa ni poslala zadevnega besedila.

Člen 8(2) se nanaša na zasebnost v zvezi s sodnim postopkom. Avstrija, Belgija, Bolgarija, Francija, Slovaška, Madžarska, Nemčija in Portugalska so predložile informacije o zaščiti fotografske podobe.

Danska je v zvezi s členom 8(1) in (2) predložila nepopolne informacije, ki se nanašajo samo na ureditev zaščite žrtev.

Namen člena 8(3) je zmanjšati stike med žrtvijo in storilcem kaznivega dejanja, zlasti z zagotovitvijo ločenih čakalnic na sodiščih. Samo Nemčija, Italija in Španija so poslale določbe o prenosu člena 8(3). Nemčija ga je prenesla pravilno; Španija je zagotovila samo ločene prostore za žrtve kot priče. Finska, Irska, Luksemburg, Češka, Združeno kraljestvo in Švedska navajajo, da to obveznost v praksi izpolnjujejo (vendar je pravo ne določa). Poljska je navedla, da se predsedniki sodišč zavedajo te potrebe, Danska pa je navedla, da je Ministrstvo za pravosodje v ta namen poslalo sporočila. Slovaška navaja, da lahko sodnik sprejme potrebne ukrepe za zagotovitev, da na sodišču ni nobenih stikov med obtožencem in žrtvijo, vendar je to omejeno le na nekatere primere in ne zagotavlja ločenih prostorov.

Na podlagi člena 8(4) morajo države članice zagotoviti zaščito žrtvam tako, da jim omogočijo pričanje na način, ki upošteva njihovo ranljivost. Večina držav članic je ta člen v določeni meri prenesla. Francija, Slovenija, Estonija, Litva in Grčija niso predložile zakonodaje. Finska je navedla osnutek zakona, ki določa zaščitne ukrepe za mladoletne osebe. Združeno kraljestvo uporablja ukrepe na kronskih sodiščih (Crown Courts), njihova uporaba na mirovnih sodiščih (Magistrates' Courts) pa je omejena na uporabo avdiovizualnih povezav. Češka zagotavlja omejeno zaščito oseb, mlajših od 15 let. Danska zagotavlja splošno ureditev zaščite (neposredovanje osebnih podatkov), kadar obstaja nevarnost ogroženosti posameznika. S tem cilj te določbe ni dosežen, npr. glede otrok. Izvajanje člena 8 v Estoniji je nezadovoljivo, saj Estonija ne navaja zaščite družin in ranljivih oseb. Podobno je skromen tudi prenos v Luksemburgu, saj predlog zakona še ni sprejet.

Člen 9: Pravica do odškodnine v teku kazenskega postopka

Na podlagi člena 9(1) morajo države članice v razumnem roku zagotoviti odločbo o odškodnini, ki jo izplača storilec kaznivega dejanja. Večina držav članic je menila, da bi se to lahko preneslo z ureditvijo zasebne tožbe v kazenskem postopku.

Države z običajnim pravom ne poznajo zasebnih tožb. Irska ima jamstveno shemo za nekatere kategorije žrtev. Danska, Grčija in Združeno kraljestvo niso predložili določb o prenosu. Ciper, Nemčija, Francija, Litva, Belgija, Španija in Švedska zagotavljajo odškodnino le nekaterim kategorijam žrtev. Ti ukrepi ne pomenijo prenosa člena 9(1).

Na podlagi člena 9(2) morajo države članice storilca kaznivega dejanja spodbuditi k zagotovitvi odškodnine. Avstrija, Francija, Nemčija, Finska, Irska, Italija, Španija in Nizozemska so sprejele ustrezne ukrepe za njegovo izvedbo. Izpustitev na podlagi varščine ali pogojni odpust je odvisen od storilčevega obnašanja do žrtve. V Romuniji lahko tožilec ali sodnik sprejme začasne ukrepe, kot je odvzem ali rubež sredstev storilca kaznivega dejanja, in tako zagotovi plačilo odškodnine, vendar ni določb o plačilu, če storilec kaznivega dejanja ni sposoben plačila. V Litvi, na Finskem, Madžarskem, v Sloveniji in na Češkem je lahko povrnitev škode, nastale zaradi kaznivega dejanja, olajševalna okoliščina v zvezi s kaznijo. Danska, Estonija, Grčija in Združeno kraljestvo niso predložili določb o prenosu.

Na podlagi člena 9(3) morajo države članice zagotoviti, da se premoženje, ki pripada žrtvi, nemudoma vrne. Večina držav članic je to obveznost prenesla v svojo zakonodajo. Danska, Francija, Nemčija, Grčija in Španija niso predložile določb. Irska in Združeno kraljestvo navajata, da je za obveznost izpolnjena, vendar nista predložila zakonodaje.

Člen 10: Poravnavanje med kazenskim postopkom

Na podlagi člena 10 morajo države članice pospeševati poravnavanje v temu primernih zadevah. Večina držav članic ima ureditev, ki omogoča poravnavanje. Luksemburg omejuje možnost uvedbe poravnavanja na zahtevo državnega tožilca (Procureur d’Etat); stranke nimajo pravice do pobude. V Sloveniji državni tožilec odloči o odstopu zadeve v postopek poravnavanja, vendar je poravnavanje mogoče le s privolitvijo storilca kaznivega dejanja in žrtve; ko državni tožilec prejme obvestilo o izpolnitvi sporazuma, zavrže ovadbo. Na Poljskem in Finskem lahko poravnavanje zniža kazen. V Litvi se kazenski postopek konča, če stranke pristanejo na poravnavanje, v Bolgariji pa je poravnalni sporazum za stranke zavezujoč. V Španiji je poravnavanje na voljo, če ima storilec kaznivega dejanja manj kot 21 let.

Na Cipru in Danskem poravnavanje ni urejeno. Danska po pilotnem projektu, ki se je začel leta 1994 in bil podaljšan leta 2003 in 2007, proučuje možnost uvedbe poravnavanja za stalno.

Člen 11: Žrtve, ki stalno bivajo v drugi državi članici

Na podlagi člena 11(1) morajo države članice razmisliti o tem, da žrtvam, ki so nerezidenti, zagotovijo, da podajo izjavo takoj, ali da zagotovijo video konference, kot je določeno v členih 10 in 11 Konvencije o medsebojni pravni pomoči iz leta 2000. Sicer pa Konvencija v Grčiji, Italiji, na Irskem in v Luksemburgu ne velja. Avstrija, Belgija, Danska, Nemčija, Grčija, Luksemburg, Nizozemska in Slovenija niso predložile določb. Zdi se, da njihove zakonodaje omogočajo, da se izjava poda takoj po storitvi kaznivega dejanja. Španija tega člena ni prenesla. Nizozemska, Luksemburg, Švedska in Združeno kraljestvo opisujejo svoje sisteme, vendar ne navajajo zakonodajnih virov.

Na podlagi člena 11(2) lahko žrtve, ki niso rezidenti, vložijo pritožbo v državi, kjer stalno bivajo. Francija, Italija, Ciper, Portugalska, Španija in Švedska tega člena niso prenesle, Avstrija, Belgija, Danska, Nemčija, Luksemburg, Nizozemska, Litva, Romunija, Estonija, Slovenija in Švedska pa niso predložili določb. Belgija, Irska, Danska, Madžarska, Nizozemska in Slovaška sprejmejo pritožbe in jih po potrebi posredujejo državi, v kateri je bilo kaznivo dejanje storjeno. Ta odstavek sta prenesla le Luksemburg in Finska.

Člen 12: Sodelovanje med državami članicami

Člen 12 se nanaša na sodelovanje med državami članicami. Portugalska, Madžarska in Bolgarija so navedle nacionalne izvedbene določbe. Združeno kraljestvo in Češka navajata vlogo organizacij za podporo žrtvam v okviru Evropskega foruma za pomoč žrtvam (European Forum for Victim Services), ki je zdaj preimenovan v Evropsko pomoč žrtvam (Victim Support Europe). Švedska navaja svojo vlogo pri organiziranju mednarodnih konferenc. Italija in Španija trdita, da sta člen 12 prenesli z izvajanjem Direktive o odškodnini iz leta 2004 oziroma Konvencije o medsebojni pravni pomoči. Francija, Ciper, Slovenija, Slovaška, Danska in Estonija te določbe niso omenili. Ciper, Finska in Litva navajajo, da za izvajanje tega člena zakonodaja ni potrebna.

Člen 13: Strokovne službe in organizacije za podporo žrtvam

V skladu s členom 13 morajo države članice pospeševati vlogo organizacij za podporo žrtvam pri sprejemu, spremstvu in podpori žrtev. Večina držav članic navaja, da ima službo za podporo žrtev, ki se financira iz državnih sredstev in zagotavlja informacije, usmerjanje in podporo. Samo Avstrija, Belgija, Bolgarija, Francija, Portugalska, Estonija in Švedska so predložile določbe o dejavnostih teh organizacij, zlasti o podpori po koncu kazenskega postopka. Ciper, Slovenija in Slovaška tega člena niso omenili. Italija zagotavlja pomoč samo nekaterim kategorijam žrtev (zlorabljene mladoletne osebe, kazniva dejanja, povezana z izsiljevanjem itd.). Romunija zagotavlja brezplačno psihološko pomoč žrtvam nekaterih kategorij kaznivih dejanj. Španija in Francija se sklicujeta na obstoječo nacionalno zakonodajo in ne navajata posebej členov, zato prenosa ni mogoče preveriti. Litva ima „nacionalne programe za pomoč žrtvam“ (drugih informacij ni). Združeno kraljestvo (Škotska), Poljska in Češka navajajo, da država subvencionira organizacije za pomoč žrtvam, in opisujejo njihove dejavnosti, vendar niso navedli pravne podlage.

Člen 14: Usposabljanje osebja, ki je vključeno v postopek ali sicer v stiku z žrtvami

V skladu s členom 14 mora biti osebje, ki je v stiku z žrtvami (zlasti policisti in pravosodni uslužbenci), ustrezno usposobljeno. Portugalska, Romunija in Švedska so edine države, ki so prenesle oba odstavka tega člena. Ni jasno, ali „osebje za pomoč žrtvam kaznivih dejanj“, ki ga navaja Bolgarija, zajema policiste in pravosodne uslužbence. Večina drugih držav razen Danske in Italije se zgolj sklicuje na organe, katerih naloga je ustreznemu osebju zagotoviti poklicno usposabljanje. Ni vedno jasno, ali se ti organi financirajo iz državnih sredstev, kot je določeno v členu 14. Avstrijska določba o prenosu ne prenaša člena 14, saj ne obravnava usposabljanja osebja.

Člen 15: Praktični pogoji v zvezi s položajem žrtev v postopku

Člen 15(1) določa preprečevanje sekundarne viktimizacije. Ta člen so prenesle le Avstrija, Italija in Španija. Druge države članice, razen Danske in Italije, navajajo, da so sprejele potrebne ukrepe, vendar je opis teh ukrepov nejasen in nezadovoljiv. V Belgiji imajo policisti za ureditev prostorov za žrtve pravico do subvencij, vendar samo za žrtve fizičnega ali spolnega nasilja.

Na podlagi člena 15(2) morajo države članice prilagoditi prostore tako, da se prepreči sekundarna viktimizacija. Večina držav članic se na člen 15(2) sploh ne sklicuje. Švedska navaja, da ima večina policijskih postaj zdaj ločen prostor za otroke, ureditev prostorov za druge kategorije žrtev pa že poteka in razmere bodo v prihodnosti primerne.

Člen 16: Ozemeljska veljavnost

Združeno kraljestvo ni zagotovilo informacij o prenosu v Gibraltarju.

3. SKLEPNA UGOTOVITEV

Izvajanje tega okvirnega sklepa ni zadovoljivo. Nacionalne zakonodaje, predložene Komisiji, vsebujejo številne pomanjkljivosti. Poleg tega večinoma prej izražajo obstoječo prakso kot sprejetje Okvirnega sklepa. Namen uskladitve zakonodaje na tem področju ni bil dosežen, saj so med nacionalnimi zakonodajami velike razlike. Številne določbe so izvedene z nezavezujočimi smernicami, listinami in priporočili. Komisija ne more oceniti, ali se ti v praksi spoštujejo.

Komisija poziva države članice, naj proučijo to poročilo in ob tej priložnosti Komisiji in sekretariatu Sveta pošljejo vse nadaljnje ustrezne informacije, da bodo tako v celoti izpolnile svoje obveznosti iz člena 18 Okvirnega sklepa. Komisija poleg tega spodbuja tiste države članice, ki so navedle, da ustrezno zakonodajo še pripravljajo, naj te nacionalne ukrepe čim prej predpišejo in jo o tem obvestijo.

[1] UL L 82, 22.3.2001, str. 1.

[2] COM(2004) 54 konč./2.