[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 19.6.2008

COM(2008) 225 konč.

SPOROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

Uporaba Direktive 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu [SEC(2008) 524]

SPOROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

Uporaba Direktive 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu

1. UVOD

Svet je 27. novembra 2000 sprejel Direktivo 2000/78/ES o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu[1]. Direktiva je bila sprejeta v skladu s členom 13 Pogodbe ES, na podlagi katerega ima Svet pristojnost za sprejemanje ukrepov za boj proti diskriminaciji na podlagi spola, rase in narodnosti, vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti in spolne usmerjenosti.

Direktivo 2000/78/ES je bilo treba prenesti v nacionalno zakonodajo do 2. decembra 2003 v EU-15, do 1. maja 2004 v EU-10 in do 1. januarja 2007 v Bolgariji in Romuniji[2] z možnostjo dodatnih treh let za prenos določb o starosti in invalidnosti. Komisija trenutno proučuje vse nacionalne ukrepe za prenos, da zagotovi pravilno izvajanje Direktive. Če Komisija meni, da izvajanje ni pravilno, bo uporabila svoja zakonska pooblastila za uskladitev nacionalne zakonodaje z Direktivo.

V skladu s členom 19 Direktive morajo države članice Komisiji predložiti informacije, potrebne za to poročilo. Komisija se je posvetovala s socialnimi partnerji in organizacijami civilne družbe. Komisija je upoštevala tudi stališča, ki jih je sprejel Evropski parlament[3].

Cilj tega poročila ni podroben pregled prenosa vseh določb v državah članicah, temveč opis nekaterih vidikov, ki se zdijo Komisiji posebno težavni ali pomembni. Namen priložene tabele o prenosu Direktive je zagotoviti prikaz trenutnega stanja izvajanja Direktive[4].

2. UČINEK DIREKTIVE 2000/78/ES

Direktiva 2000/78/ES je v mnogih pogledih inovativna. Prepoveduje diskriminacijo zaradi novih razlogov, kot so vera, spolna usmerjenost, starost in invalidnost. V zvezi z diskriminacijo zaradi invalidnosti je uvedena obveznost „razumnih prilagoditev“ za invalide. Čeprav so v času, ko so države članice prenesle Direktivo, že obstajali nekateri osnovni koncepti v okviru nacionalne zakonodaje, se je prenos v zvezi z nekaterimi razlogi, kot sta starost in spolna usmerjenost, izkazal kot občutljiv. Spodaj so navedena nekatera posebna vprašanja, ki so se pojavila pri prenosu Direktive v zvezi s štirimi obravnavanimi razlogi za diskriminacijo: spolna usmerjenost, vera ali prepričanje, starost in invalidnost.

Spolna usmerjenost

Prepoved diskriminacije na podlagi spolne usmerjenosti je bila novost za skoraj vse države članice, ki so morale na tem področju prvič zagotoviti pravno varstvo. Diskriminacija zaradi spolne usmerjenosti je zdaj prepovedana v vseh državah članicah. V večini držav članic je bilo zabeleženih malo ali nič primerov diskriminacije na podlagi spolne usmerjenosti, ki so bili predloženi sodišču. To se lahko pojasni z dejstvom, da je to v večini držav članic novo pravno področje. Razlog je tudi v nepripravljenosti tožnikov za javno razkritje svoje spolne usmerjenosti, in sicer v povezavi z dejstvom, da veliko Evropejcev meni, da je diskriminacija zaradi spolne usmerjenosti razširjena praksa in tabu tema v njihovi družbi[5].

Na evropski ravni je Sodišče Evropskih skupnosti nedavno odločilo o vprašanju za predhodno odločanje, in sicer, ali je treba partnerja v istospolni skupnosti obravnavati enako kot zakonca v heteroseksualnem zakonskem razmerju v zvezi s pravico do družinske pokojnine v okviru poklicne pokojninske sheme[6]. Od zadeve Barber[7] je treba poklicne pokojnine šteti kot „plačilo“ v smislu člena 141 Pogodbe ES in zato sodi v področje uporabe protidiskriminacijske zakonodaje (v tem primeru Direktive 2000/78/ES). Medtem ko vprašanja glede zakonskega stanu in registrirane partnerske skupnosti ostajajo v pristojnosti nacionalne zakonodaje, je Sodišče v zadevi Maruko [8] odločilo, da Direktiva 2000/78 izključuje zakonodajo, v skladu s katero preživeli partner po smrti svojega življenjskega partnerja ne prejme izplačila za preživele osebe, enakega izplačilu, ki ga prejme preživeli zakonec, čeprav življenjska partnerska skupnost v skladu z nacionalno zakonodajo postavlja osebe istega spola v položaj, ki je primerljiv položaju zakoncev, kar zadeva navedeno izplačilo za preživele osebe. Sodišče je dodalo, da mora nacionalno predložitveno sodišče določiti, ali je preživeli življenjski partner v položaju, primerljivem položaju zakonca, ki ima pravico do izplačila za preživele osebe, predvidenega v okviru poklicnega pokojninskega zavarovanja, za katerega gre v tej zadevi.

Vera ali prepričanje

Prepoved diskriminacije na podlagi vere ali prepričanja je bila uveljavljena v vseh državah članicah. Kljub temu večina držav članic v svoji zakonodaji ne opredeljuje pogojev na tem področju. Razmejitev „vere“ in „prepričanja“ se lahko v določenih primerih izkaže za težavno, zlasti kadar jo je mogoče povezati z etnično pripadnostjo, bodisi ker ima lahko verska skupina etnično značilnost, bodisi ker verski pripadniki večinoma pripadajo posameznim etničnim skupinam[9].

Člen 4(2) dovoljuje posebno izjemo od načela enakega obravnavanja v primeru cerkva in drugih organizacij, katerih etika temelji na veri ali prepričanju. To bi takšnim organizacijam omogočilo, da izberejo osebo enake vere ali prepričanja, ki bi opravljala delo, za katerega pripadnost tej veri ali prepričanju predstavlja bistveno legitimno in upravičeno poklicno zahtevo. Ta izjema dovoljuje samo različno obravnavanje na podlagi vere ali prepričanja in se ne more uporabljati za upravičevanje diskriminacije zaradi česar koli drugega, na primer spolne usmerjenosti. Prav tako bi morala biti jasno povezana z naravo izvajanih dejavnosti.

Številne države članice so sprejele določbe v okviru nacionalne zakonodaje v skladu s členom 4(2) Direktive. Nekatere države so predvidele izjeme, ki lahko presegajo strogo opredelitev Direktive ali ki so dvoumne. Druge države članice so se odločile, da ne vključijo nobene „izjeme iz člena 4(2)“[10].

Nacionalna sodna praksa, nastala po sprejetju Direktive, je poudarila spore, nastale zaradi spoštovanja pravil oblačenja zaposlenih in izražanja verskega prepričanja. Nekatere od teh zadev so se bolj kot primeri diskriminacije obravnavale kot vprašanja človekovih pravic (s sklicevanjem na problematiko svobode verskega izražanja), vendar kažejo, da bi bilo lahko to področje pomembno pri izvajanju Direktive.

Starost

Zakonodaja v vseh državah članicah razen ene zdaj prepoveduje diskriminacijo zaradi starosti v vseh državah članicah, čeprav prej velika večina držav članic ni imela splošne zakonodaje proti diskriminaciji na podlagi starosti.

Pomembno je zagotoviti učinkovito uskladitev nacionalne zakonodaje z Direktivo. Medtem ko naj bi imela nova zakonodaja, ki prepoveduje diskriminacijo na podlagi starosti, prednost pred diskriminatorni zakoni in kolektivnimi pogodbami, je večina prejšnjih predpisov glede razlikovanja na podlagi starosti še vedno v veljavi. Samo nekaj držav članic je izvedlo podrobne preglede svojih zakonodaj v zvezi z razlikovanjem na podlagi starosti.

Ocena skladnosti obstoječih (in prihodnjih) zakonodaj glede starosti mora temeljiti na „preskusu upravičenosti“ iz člena 6 Direktive, ki navaja, da razlikovanja zaradi starosti ne pomenijo diskriminacije, če so objektivno in razumno utemeljena z legitimnim ciljem (ki vključuje legitimne cilje zaposlovalne politike, trga dela in poklicnega usposabljanja), in če so uporabljena sredstva sorazmerna.

Večina držav članic je sprejela splošne pravne določbe na podlagi člena 6 Direktive, na katerega se lahko sklicujejo, če želijo ugotoviti, ali so obstoječi predpisi o starosti v skladu z Direktivo. Nekatere države članice imajo v svojih nacionalnih zakonodajah predvidene splošne izjeme glede diskriminacije zaradi starosti, ki so širše od „preskusa upravičenosti“ iz člena 6. Vendar pa nekatere države članice niso prenesle izjeme iz člena 6 kot take[11]: ob odsotnosti takšnega „preskusa upravičenosti“ bi bilo težje oceniti skladnost obstoječih (in prihodnjih) predpisov o starosti v okviru nacionalne zakonodaje.

V večini držav nacionalni predpisi vključujejo različne zahteve glede starosti, ki jih je zato treba oceniti za vsak primer posebej v smislu člena 6. Ti predpisi vključujejo zahteve glede starosti pri dostopu do delovnih mest (zlasti v javnem sektorju) ali poklicnega usposabljanja kakor tudi starostne meje za izvajanje nekaterih del (spet predvsem v javnem sektorju). Skoraj vse države članice imajo pravne določbe, katerih cilj je zagotoviti zaščito mladih in starejših zaposlenih.

V zadevi Mangold [12] je nemška zakonodaja dopustila sklepanje več zaporednih kratkoročnih pogodb z delavci, starejšimi od 52 let, da bi delodajalce spodbudila k zaposlovanju. Sodišče Evropskih skupnosti je razsodilo, da je sicer povečevanje zaposljivosti starejših delavcev legitimen cilj, vendar ukrep ne upošteva načela sorazmernosti, ker naj bi bilo njegovo področje uporabe preširoko, njegov cilj pa bi bilo mogoče doseči na manj diskriminatoren način. V zadevi Palacios de la Villa [13] je Sodišče Evropskih skupnosti ugotovilo, da za predpise glede starosti ni nujno, da so izrecno upravičeni, da ostanejo v veljavi, vendar mora biti zadevni ukrep objektivno in razumno utemeljen v okviru nacionalne zakonodaje z legitimnim ciljem v zvezi z zaposlovalno politiko in trgom dela. V obeh zadevah se nakazuje vrsta „preskusa upravičenosti“, ki se zahteva: čeprav imajo nacionalni organi široke diskrecijske pravice glede izbire socialne politike, je pomembno v vsakem posameznem primeru zagotoviti, da je ukrep ustrezen in sorazmeren cilju (na primer z izogibanjem ukrepom, ki se nanašajo samo na starost, in z uporabo tudi drugih ustreznih meril).

Drugo ključno vprašanje je upokojitev. V skladu z uvodno izjavo 14 Direktive nacionalne določbe, ki urejajo upokojitveno starost, ne spadajo v področje uporabe Direktive. Nacionalne prakse se precej razlikujejo: države članice imajo pravico, da ne določijo predpisane starosti za upokojitev, druge pa dopuščajo, da javni in zasebni delodajalci določijo upokojitev pri določeni starosti. V številnih državah članicah je upokojitev pri določeni starosti obvezna, tako da oseba, ki dela po upokojitveni starosti, na primer ni več zaščitena pred nezakonito odpustitvijo. V zadevi Palacios de la Villa je Sodišče Evropskih skupnosti obravnavalo primer delavca, ki je bil odpuščen, ko je dopolnil zakonsko določeno starost za upokojitev 65 let na podlagi kolektivne pogodbe, ki jo dovoljuje nacionalna zakonodaja. Medtem ko so države članice po mnenju Sodišča pristojne za določitev upokojitvene starosti, spada uveljavitev te starosti zaradi prenehanja pogodbe o zaposlitvi v področje uporabe Direktive in mora zato opraviti „preskus“ iz člena 6 Direktive.

Invalidnost

Prepoved diskriminacije na podlagi invalidnosti ima dva vidika: prvi je prepoved diskriminacije zaradi invalidnosti (podobno kot pri drugih razlogih, zajetih v Direktivi); drugi in najpomembnejši vidik je pozitivna obveznost „razumnih prilagoditev“ za invalide kot sestavni del načela enakega obravnavanja.

Prvi del je bil prenesen v vseh državah članicah. Edina težava, ki se je pojavila, je opredelitev invalidnosti. Direktiva ne določa opredelitve invalidnosti in približno polovica držav članic ni vključila posebne opredelitve (čeprav jih večina ima opredelitev za namene socialne varnosti). Špansko sodišče je v zadevi Chacón Navas [14] Sodišču Evropskih skupnosti predložilo vprašanje, ali se lahko bolna oseba sklicuje na zaščito pred diskriminacijo na podlagi invalidnosti. Sodišče je razsodilo, da „bolezen“ ni primerljiva z „invalidnostjo“ in nadalje pojasnilo, da je treba „invalidnost“ v smislu Direktive razlagati enotno. Sodišče je poudarilo, da je „treba pojem invalidnost razumeti tako, da gre za omejitev, ki izhaja predvsem iz fizičnega, mentalnega ali duševnega poslabšanja in ki ovira udeležbo zadevne osebe v poklicnem življenju“.

Ena od najpomembnejših inovacij v okviru Direktive je ta, da morajo delodajalci zagotoviti „razumne prilagoditve“ za zagotovitev dostopa do dela za invalide. Obveznost razumnih prilagoditev pomeni, da mora delodajalec sprejeti ukrepe, s katerimi osebi, ki je ustrezno usposobljena za delo, neodvisno od njegove ali njene invalidnosti, omogoči zaposlitev in napredovanje v službi ter usposabljanje. Kljub temu taki ukrepi delodajalca ne smejo nesorazmerno obremeniti. Takšna obremenitev ni nesorazmerna, če države članice delodajalcem zaradi dragih prilagoditev zagotovijo nepovratna sredstva ali subvencije.

Čeprav so bile razumne prilagoditve pogosto nov koncept, je večina držav to obveznost prenesla. Številne države članice zaposlovanje invalidov še naprej urejajo s sistemi kvot ali izbranimi delovnimi mesti. Ti sistemi pa ne bi smeli posegati v osebno pravico do nediskriminacije in razumnih prilagoditev. Nekatere države članice tega koncepta še niso vključile v svojo nacionalno zakonodajo ali so to naredile na neustrezen način (na primer, z omejitvijo obveznosti razumnih prilagoditev za zaposlene, ki imajo že sklenjeno pogodbo, ali za težke invalide)[15]. Kadar nacionalni predpisi obstajajo, se med državami članicami zelo razlikujejo: nekatere države članice določajo osnovno obveznost, vendar zagotavljajo malo podrobnosti o tem, kako naj bi se izvajala, druge imajo obsežnejše smernice o praktični uporabi obveznosti.

3. PRESEGANJE MINIMALNIH ZAHTEV: K ENOTNEMU PRISTOPU NA PODROČJU ENAKOSTI

Čeprav se Direktiva 2000/78/ES uporablja samo za področje zaposlovanja, dela in poklicnega usposabljanja, je v številnih državah članicah zaščita pred diskriminacijo na podlagi starosti, invalidnosti, vere in spolne usmerjenosti obsežnejša. V teh državah je bil izbran enotni pristop na področju enakosti, ki omogoča podobno raven zaščite za različne razloge diskriminacije. V teh primerih je obseg zaščite za vse razloge podoben obsegu iz Direktive o enakem obravnavanju glede na raso (2000/43/ES), ki zaščito pred diskriminacijo razširja na socialno zaščito ter na dobrine in storitve.

Večina držav članic je z uporabo podobne zaščite za večino ali vse razloge za diskriminacijo tako presegla zahteve Direktive 2000/78/ES. Medtem ko nekatere države članice podobno[16] obravnavajo vse razloge za diskriminacijo, druge presegajo zahteve Direktive, vendar ne za vse razloge, ali pa imajo za nekatere razloge bolj omejeno področje uporabe.

Podobno delujejo v večini držav članic organi za spodbujanje enakosti, ustanovljeni na podlagi člena 13 Direktive 2000/43/ES (za zaščito pred diskriminacijo na podlagi rase ali narodnosti), tudi kot organi, odgovorni za primere diskriminacije na podlagi vere ali prepričanja, starosti, invalidnosti in spolne usmerjenosti (s čimer presegajo zahteve Direktive 2000/78/ES, ki ne zahteva ustanovitve takšnih organov). Prevladujoči model je tisti, pri katerem je organ za spodbujanje enakosti institucija, specializirana za enako obravnavanje vprašanj, ki se ukvarja z vsemi razlogi za diskriminacijo[17]. Nekatere države članice so se odločile, da izberejo obstoječi organ, ki je pristojen za vprašanja v zvezi s splošnimi človekovimi pravicami (običajno varuh človekovih pravic), za obravnavanje vprašanj, povezanih z diskriminacijo, glede vseh razlogov za diskriminacijo[18]. Samo manjše število držav članic se je odločilo za oblikovanje organa za spodbujanje enakosti, ki se ukvarja samo z vprašanji, povezanimi z rasnim in etničnim poreklom[19].

4. VPRAŠANJA V ZVEZI Z IZVAJANJEM

Pozitivno ukrepanje

Člen 7 Direktive državam članicam omogoča, da sprejmejo posebne ukrepe za nadomeščanje prikrajšanosti, povezanih s katerim koli od navedenih razlogov, da bi bila v praksi zagotovljena popolna enakost.

Večina držav članic dopušča pozitivne ukrepe, vse pa imajo posebno veljavno zakonodajo v zvezi z invalidnostjo[20]. Medtem ko bo področje uporabe pozitivnega ukrepanja podrobno določeno z uporabo sodne prakse, pa ta trend kaže, da je koncept pozitivnega ukrepanja v Evropski uniji zdaj splošno sprejet.

Številne države so uvedle pravne zaveze za spodbujanje enakosti. V nekaterih primerih so v nacionalnih ustavah obsežne obveznosti za pospeševanje enakosti. V drugih zakonodajah so bile vključene podrobneje opredeljene obveznosti. Finska in Združeno kraljestvo poznata podrobne obveznosti, sprejete za javne organe, in sicer za spodbujanje enakosti na podlagi rase, invalidnosti in spola. Na Švedskem morajo delodajalci sprejeti ukrepe za zagotavljanje enakosti v zvezi z etničnim poreklom.

Obveščanje in dialog

Videti je, da so bile določbe Direktive o razširjanju informacij in socialnem dialogu prenesene na najmanj formalen način, povzročile pa so tudi najrazličnejše odzive držav članic.

Le malo držav članic je uvedlo pravne zahteve za izvedbo takšnega razširjanja in posvetovanja. Takšni ukrepi so se na splošno izvedli priložnostno, in sicer tako, da so države članice uporabile obstoječa sredstva za posvetovanje, zlasti s socialnimi partnerji[21]. Mandat nacionalnih organov za spodbujanje enakosti pogosto vključuje takšne naloge. Postopek prenosa Direktive je pomenil tudi priložnost za poglobljeno razpravo o vprašanjih, povezanih z diskriminacijo.

Vprašanja v zvezi s postopkom: dokazno breme in sankcije

Ključni element za zagotovitev poštenega obravnavanja trditev o diskriminaciji je prenos dokaznega bremena pred sodiščem ali drugim pristojnim organom, kot je določeno v členu 10 Direktive. Prenos dokaznega bremena se uporabi, kadar lahko oseba, ki trdi, da je žrtev diskriminacije, dokaže domnevo o diskriminaciji: v tem primeru mora tožena stranka dokazati, da ni bilo diskriminacije. Večina držav članic je takšno določbo vključila v svojo nacionalno zakonodajo, nekaj držav pa te določbe[22] ni v celoti preneslo.

Majhen obseg sodne prakse o diskriminaciji v večini držav članic po eni strani kaže, da Direktiva ni povzročila prevelikega števila tožb. Po drugi strani pa je to lahko tudi znak, da obstaja določeno število ovir – dejanskih in občutenih – glede dostopa do pravnega varstva. Ozaveščenost glede pravic potencialnih žrtev diskriminacije je v številnih državah[23] še vedno nizka.

Ugotovljene so bile številne ovire do pravnega varstva v primerih diskriminacije. Zaščita pred viktimizacijo je bistvena za zagotovitev, da žrtve v primeru vložitve tožbe niso izpostavljene povračilnim ukrepom. Prenos te določbe ostaja nepopoln v številnih državah članicah.

Vse države članice predvidevajo določeno vrsto upravnih, civilnih ali kazenskih sankcij. Kljub temu je videti, da je raven zaščite neenakomerna, in sicer nekatere države članice predvidevajo kazenske sankcije, ki vključujejo zaporno kazen in nobene omejitve glede višine odškodnin, druge pa predvidevajo samo omejene denarne kazni in zgornje meje za višino izplačanih odškodnin.

Druge težave glede dostopa do pravnega varstva lahko omejijo možnost za uporabo pravnih sredstev v primerih diskriminacije: dostop do pravne pomoči, kratki časovni roki za predložitev zadeve sodišču (včasih samo nekaj dni), dolžina, stroški in zapletenost postopka, ki lahko ljudi odvrnejo od vložitve tožb.

Zgoraj navedeni elementi kažejo, da je treba zagotoviti jasen in poseben okvir za žrtve diskriminacije glede postopka in odškodnin. Kažejo, kako pomembna je ustrezna institucionalna podpora, ki jo lahko zagotovijo bodisi specializirani organi, kot so organi za spodbujanje enakosti, ali nevladne organizacije.

Obstoj odvračilnih, učinkovitih in sorazmernih sankcij je bistvenega pomena. Komisija bo leta 2008 izvedla primerjalno študijo o ravni sankcij in dolžini časovnih rokov v vsaki državi članici, da bi ocenila, ali je stanje na tem področju v vseh državah članicah zadovoljivo.

5. RAZVOJ ZAKONODAJNEGA OKVIRA

Medtem ko Direktiva 2000/43/ES zagotavlja zaščito pred diskriminacijo na podlagi rase ali narodnosti na številnih področjih zunaj področja zaposlovanja (izobraževanje, socialna zaščita, zdravstveno varstvo, dostop do blaga in storitev, stanovanja), to ne velja za Direktivo 2000/78/ES, ki je omejena na zaposlovanje, delo in poklicno usposabljanje. Z upoštevanjem pomislekov, ki sta jih izrazila Evropski parlament in civilna družba, je Komisija leta 2005 objavila namero, da bo izvedla študijo o ustreznosti in izvedljivosti morebitnih novih pobud za dopolnitev obstoječega pravnega okvira[24].

Rezultati študije, dokončane v letu 2006, so pokazali, da čeprav večina držav za večino preučenih področjih predvideva zakonodajno zaščito, ki presega običajne zahteve ES, so med državami precejšnje razlike glede stopnje in narave zaščite. [25].

V skladu z delovnim programom za leto 2008[26], ki predvideva sprejetje predloga direktive o izvajanju načela enake obravnave zunaj zaposlitve, Komisija pripravlja zakonodajno pobudo. Izhodiščna točka za to pobudo je dejstvo, da je raven zaščite pred diskriminacijo na podlagi vere ali prepričanja, starosti, invalidnosti ali spolne usmerjenosti nižja od ravni zaščite v primeru diskriminacije zaradi rase. Pri pripravi te pobude je Komisija skrbno upoštevala vprašanja v zvezi z načeli subsidiarnosti in sorazmernosti.

6. SKLEP

Direktiva 2000/78/ES pomeni velik napredek v boju proti diskriminaciji po vsej EU. Zaradi prenosa Direktive 2000/78/ES je morala večina držav članic precej spremeniti obstoječo zakonodajo in vključiti nove razloge za diskriminacijo.

Prenos Direktive lahko na splošno velja za uspešnega, ker so vse države članice sprejele protidiskriminacijsko zakonodajo, ki zajema vse razloge iz Direktive, in sicer na novih področjih za številne države. V večini držav članic velja, da je pravni okvir ustrezen, glavna težava pa je dejansko izvajanje Direktive.

Posebni izziv je uveljavljanje protidiskriminacijske zakonodaje. V tem smislu so prenos dokaznega bremena pred sodišči, odvračilne sankcije in obstoj institucionalne podpore, zlasti organov za spodbujanje enakosti, ki imajo popolna pooblastila za izvajanje svojih nalog, bistveni elementi za vzpostavitev ustreznega protidiskriminacijskega okvira.

Komisija tudi priznava, da sama zakonodaja ni dovolj za preprečevanje diskriminacije in spodbujanje enakosti. Kombiniranje pravilno izvajane in uveljavljene zakonodaje z ustreznimi dopolnilnimi ukrepi na nacionalni ravni in ravni EU je ključnega pomena za zmanjšanje diskriminacije na podlagi vere ali prepričanja, starosti, invalidnosti in spolne usmerjenosti.

[1] UL L 303, 2.12.2000, str. 16.

[2] Ker pravna analiza zakonodaje v Bolgariji in Romuniji še poteka, to poročilo stanja v teh dveh državah ne upošteva.

[3] Kakor je izraženo zlasti v resoluciji Evropskega parlamenta z dne 20. maja 2008 o napredku na področju enakih možnosti in nediskriminacije v EU (prenos direktiv 2000/43/ES in 2000/78/ES) ( 2007/2202(INI) )

[4] Sklicevanja na položaj v državah članicah zgolj prikazujejo dejansko stanje (na podlagi stanja, ugotovljenega na 15. december 2007) in ne pomenijo dokončne analize Evropske komisije o skladnosti zakonodaje z Direktivo.

[5] Po poročilu Eurobarometra o diskriminaciji (januar 2007) približno polovica Evropejcev meni, da je diskriminacija zaradi spolne usmerjenosti razširjena praksa in tabu tema v njihovi državi (glej: http://ec.europa.eu/employment_social/eyeq/uploaded_files/documents/Eurobarometer_report_en_2007.pdf).

[6] Zadeva C-267/06, Tadao Maruko, sodba z dne 1. aprila 2008.

[7] Zadeva C-262/88, Barber proti Guardian Royal Exchange Assurance Group , sodba z dne 17. maja 1990.

[8] Zadeva Tadao Maruko, navedena zgoraj, odstavek 73.

[9] Lordska zbornica Parlamenta Združenega kraljestva je menila, da je vera lahko dejavnik pri opredelitvi etnične pripadnosti: v zadevi Mandla je bila sikhovska skupnost, kljub dejstvu, da pripada določeni veri, opredeljena kot „etnična skupina“ za namene Race Relations Act ( Mandla proti Dowell Lee [1983] 2 AC 548).

[10] CZ, EE, FR, LT, PT, FI, SE v svojih zakonodajah ne predvidevajo takšnih izjem (čeprav imajo lahko posebne predpise, ki urejajo nekatere zaposlitve verskih ustanov).

[11] EE, IE, HU, PL, UK.

[12] Zadeva C-144/04, Mangold , sodba z dne 22. novembra 2005.

[13] Zadeva C-411/05, Palacios de la Villa , sodba z dne 16. oktobra 2007.

[14] Zadeva C-13/05, Chacón Navas , sodba z dne 11. julija 2006.

[15] DE, IT (zaščita samo za nekatere invalide), HU.

[16] Na primer v BE, DE, IE, LU, HU, NL, SI, FI.

[17] BE, DE, IE, FR, LT, LU (glede na zakonodajo, še ni v veljavi), HU, AT, SI, UK.

[18] CY, EE, EL, LV, PL, SK.

[19] DK, IT, MT, PT, FI.

[20] Samo EE, FR, IT, LV, LT, SK ne predvidevajo možnosti pozitivnega ukrepanja (invalidnost je običajno izjema, ker so posebni ukrepi za invalide zakoniti).

[21] V CZ, DK, LT, MT, PL, PT, SK, SE in UK se lahko uporabijo splošne strukture socialnega dialoga za dialog o vprašanjih glede enakosti.

[22] EE, IT, LT, PL še niso pravilno prenesle določb o dokaznem bremenu. MT je to storila, razen za invalidnost.

[23] Po poročilu Eurobarometra o diskriminaciji (januar 2007) se manj kot tretjina Evropejcev zaveda svojih pravic, če postanejo žrtve diskriminacije (glej: http://ec.europa.eu/employment_social/eyeq/uploaded_files/documents/Eurobarometer_report_en_2007.pdf).

[24] Evropska komisija “Nediskriminacija in enake možnosti za vse: okvirna strategija“, COM(2005) 224.

[25] Glej besedilo: http://ec.europa.eu/employment_social/fundamental_rights/public/pubst_en.htm

[26] COM(2007) 640