SL Uradni list Evropske unije C 120/1

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o

— „Predlogu uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o določitvi zahtev za akreditacijo in nadzor trga v zvezi s trženjem proizvodov“

— in „Predlogu sklepa Evropskega parlamenta in Sveta o skupnem okviru za trženje proizvodov“

— in „Predlogu uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o določitvi postopkov za uporabo nekaterih nacionalnih tehničnih predpisov pri izdelkih, ki se zakonito tržijo v drugi državi članici, in o razveljavitvi Odločbe 3052/95/ES“

COM(2007) 37 konč. – 2007/0029 (COD)

COM(2007) 53 konč. – 2007/0030 (COD)

COM(2007) 36 konč. – 2007/0028 (COD)

(2008/C 120/01)

Svet je 14. marca 2007 sklenil, da v skladu s členoma 95 in 133(3) Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjih dokumentih:

Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o določitvi zahtev za akreditacijo in nadzor trga v zvezi s trženjem proizvodov.

in Predlog sklepa Evropskega parlamenta in Sveta o skupnem okviru za trženje proizvodov.

Svet je 2. aprila 2007 sklenil, da v skladu s členoma 37 in 95 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjem dokumentu:

Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o določitvi postopkov za uporabo nekaterih nacionalnih tehničnih predpisov pri izdelkih, ki se zakonito tržijo v drugi državi članici, in o razveljavitvi Odločbe 3052/95/ES.

Strokovna skupina za enotni trg, proizvodnjo in potrošnjo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 21. novembra 2007. Poročevalec je bil g. PEZZINI.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 440. plenarnem zasedanju 12. in 13. decembra 2007 (seja z dne 13. decembra 2007) z 68 glasovi za, 2 glasovoma proti in 3 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepi in priporočila

1.1 EESO je trdno prepričan o pomembnosti zagotavljanja polnega izvajanja načela prostega pretoka blaga, ki je opredeljeno v Pogodbi in ga je potrdilo več sodb Sodišča Evropskih skupnosti, da se lahko izdelki, ki se zakonito tržijo v eni državi članici, neovirano tržijo tudi po vsej EU.

1.2 EESO meni, da je treba prednostno zagotoviti varnost, preglednost in učinkovitost trgovine, pri čemer je treba odpraviti podvajanje pregledov in preskušanja ter zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov, državljanov in podjetij; prednostno je treba tudi uskladiti in okrepiti dejavnosti nadzora trga za zagotovitev dejavnega in enotnega izvajanja zahtev Skupnosti za varnost izdelkov.

1.3 EESO poudarja, da je prosti pretok blaga ena glavnih gonilnih sil za konkurenčnost ter gospodarsko rast in socialni razvoj evropskega enotnega trga ter da sta krepitev in posodabljanje pogojev trženja varnih, visokokakovostnih izdelkov ključna dejavnika za potrošnike, podjetja in evropske državljane.

1.4 EESO meni, da posodabljanja in poenostavitve zakonodaje EU o blagu ni mogoče odlagati zaradi: — težav pri uporabi in izvajanju določb Pogodbe; — pomanjkanja koherentnega pristopa k nadzoru trga v državah članicah; — pomanjkljivosti v zvezi z organi za ugotavljanje skladnosti in pravnim varstvom znaka CE; — vrzeli v seznanjenosti podjetij, uprav in državljanov z njihovimi pravicami in obveznostmi.

1.5 EESO podpira pobudo Komisije za pripravo zakonodajnega paketa o tej zadevi, pod pogojem, da se v polni meri uresniči: — učinkovito in enotno izvajanje načela vzajemnega priznavanja; — boljši nadzor trga; — skupen evropski akreditacijski sistem, zasnovan kot javna storitev splošnega pomena; — skupne ravni pristojnosti za akreditirane certifikacijske organe; — strožja izbirna merila in usklajene izbirne postopke za ugotavljanje skladnosti; — več sistematičnega in stalnega sodelovanja med nacionalnimi organi oblasti; — močnejše pravno varstvo znaka CE, pri čemer je treba preprečiti zmedo, ki jo povzroča obstoj preštevilnih znakov; — popolno določitev in opredelitev odgovornosti za vse, ki tržijo izdelke; — enotnejši pravni okvir z večjo skladnostjo med obstoječimi besedili, visokimi ravnmi skladnosti in minimalnimi ravnmi administrativnih obremenitev; — jamstvo za sledljivost vsakega izdelka, ki se trži; — polno uporabo načela sorazmernosti certifikacijskih odgovornosti in stroškov, posebno glede manjših podjetij in neserijskih izdelkov ali izdelkov, ki se proizvajajo v majhnih količinah; — polno vključitev vseh tržnih akterjev in še posebej potrošnikov; — izrecna zagotovitev mehanizmov izvensodnega reševanja sporov, z najkrajšimi možnimi roki in najnižjimi stroški.

1.6 EESO meni, da je treba zagotoviti visoko raven preglednosti in gotovosti pri izvajanju skupnih postopkov na področju vzajemnega priznavanja z: — obrnjenim dokaznim bremenom in možnostjo vložitve pritožbe pri nacionalnih sodiščih; — možnostjo izvensodnega reševanja sporov pri kontaktnih točkah za izdelke, tudi prek spleta; — krajšimi roki za sodne in izvensodne postopke; — zagotovitvijo zmogljivih in usposobljenih nacionalnih tehničnih struktur, ki lahko hitro zagotovijo vsak potreben dokaz – po potrebi z nujnimi postopki; — dejavno vlogo regulativnih organov pri pripravi telematskega priročnika za iskanje obstoječe veljavne zakonodaje na celotnem območju EU.

1.7 EESO podpira osnovna načela predlogov, ki temeljijo na združevanju pozitivnih izkušenj „novega pristopa“ z„globalnim pristopom“ na področju ugotavljanja skladnosti. Uporabljati bi jih bilo treba na splošno v sedanji in prihodnji zakonodaji Skupnosti, pri čemer morajo zajemati vse vidike izdelkov, ki se tržijo, zlasti v zvezi z varnostjo, zdravjem in varstvom okolja.

1.8 Bistveno je, da vsi gospodarski subjekti v dobavni in distribucijski verigi – ne glede na to, ali so proizvajalci, pooblaščeni zastopniki ali uvozniki – sprejmejo potrebne ukrepe in enako odgovornost za zagotovitev, da se tržijo le izdelki, ki izpolnjujejo zakonske zahteve.

1.9 Sledljivost izdelkov, ki zagotavlja ugotavljanje odgovornosti gospodarskih subjektov, ki dajejo blago na trg, mora omogočiti jasno identifikacijo teh subjektov, da se lahko ustrezno izvajajo predpisi Skupnosti.

1.10 Po mnenju EESO bi bilo treba obravnavati tudi probleme v zvezi z izdelki, ki se tržijo prek interneta, saj trg spletne prodaje še ni v celoti reguliran.

1.11 EESO meni, da so nujne jasnejše opredelitve za izboljšanje sedanjega okvira „novega pristopa“, in sicer v zvezi z: — obveznostmi gospodarskih subjektov, ki morajo biti upravičene in sorazmerne ter ne povzročajo velikih birokratskih in upravnih stroškov; — učinkovitejšim nadzorom trga in enotnejšimi ravnmi pristojnosti priglašenih organov za ugotavljanje skladnosti, da se zagotovijo kar največja nepristranskost in učinkovitost v celotnem Evropskem gospodarskem prostoru ter enaki konkurenčni pogoji za vse proizvajalce.

1.12 EESO se strinja, da je treba izboljšati položaj in pomen znaka CE ter mu zagotoviti večje pravno varstvo tako, da se registrira kot kolektivna znamka, ki bo organom oblasti omogočala hitro ukrepanje in preprečevanje zlorab.

1.13 EESO poudarja, da ima tehnična standardizacija na tem področju ključno vlogo, ker novi pristop temelji zlasti na tesni povezavi bistvenih pravnih zahtev in evropskih tehničnih standardov, ki jih je treba podpreti in uveljavljati.

1.14 Evropski akreditacijski sistem – zasnovan kot javna storitev splošnega pomena – mora zagotavljati splošno sprejemanje rezultatov ugotavljanja skladnosti in preprečevati nepotrebno podvajanje ugotavljanja skladnosti ter temeljiti na mednarodno priznanih standardih in jasnih opredelitvah.

1.15 Določbe uredbe, ki so povezane z evropskim akreditacijskim sistemom, morajo veljati za vse akreditacijske organe in storitve, ki jih zagotavljajo ti organi v Evropskem gospodarskem prostoru, ne glede na vrsto storitev ugotavljanja skladnosti, ki jih zagotavljajo svojim strankam.

1.16 Te določbe morajo zagotavljati: — skladen niz jasnih in preglednih skupnih opredelitev, ki so usklajene z mednarodnimi standardi ter namenjene uporabi v vseh direktivah „novega pristopa“ in direktivah o posameznih izdelkih (1), vključno z direktivami o ugotavljanju skladnosti in organih za ugotavljanje skladnosti; — dobro delovanje akreditacijskega sistema v pristojnosti organov oblasti, ki ni izpostavljen trgovinski konkurenci; — splošno vključitev vse ustrezne zakonodaje Skupnosti brez izjem na področju varnosti in zdravja ali varstva okolja; — uporabo za vse dejavnosti, za katere je treba pridobiti splošno akreditacijo, vključno z umerjanjem, ne glede na to, ali je namen akreditacije izpolnitev zakonskih zahtev o ugotavljanju skladnosti ali skladnost z zasebnimi pogodbami; — da nacionalni akreditacijski organi izpolnjujejo standarde v zvezi z usposobljenostjo in nepristranskostjo, tako da se udeležujejo medsebojnega strokovnega ocenjevanja (peer evaluation), ki poteka pod nadzorom vseh strani, vključenih v postopek akreditacije.

1.17 EESO meni, da je treba vzpostaviti jasno pravno podlago za Evropsko združenje za akreditacijo (European cooperation for Accreditation, EA), katerega vlogo je treba okrepiti in bolje opredeliti: vsi nacionalni akreditacijski organi morajo biti člani Evropskega združenja za akreditacijo, da se zagotovi enakovrednost, preglednost, zanesljivost in učinkovitost; poleg tega morajo mrežo Evropskega združenja za akreditacijo podpirati države članice.

1.18 EESO meni, da morajo akreditacijski organi – ker morajo pokazati, da je zaupanje vanje utemeljeno – dokazati, da uspešno sodelujejo pri medsebojnih strokovnih pregledih (peer review).

1.19 Poleg tega EESO meni, da je pomembno sodelovanje vseh vpletenih strani; zastopane morajo biti v akreditacijskih organih, ta določba pa mora biti tudi sestavni del nove uredbe.

1.20 EESO glede tega meni, da je treba pravice potrošnikov na notranjem trgu bolje poznati in priznavati ter da je treba za to predvideti primerno pobudo.

1.21 Dejavnost nadzora trga se mora nanašati tudi na izdelke, ki jih zajema direktiva o splošni varnosti proizvodov, ker se številni izdelki prodajajo tako za profesionalno rabo kot za uporabo končnega potrošnika. EESO meni, da je sedanji sistem hitre izmenjave informacij RAPEX, ki lahko učinkovito pomaga pri nadzoru trga, v celoti utemeljen.

1.22 Carinski organi morajo v evropski mreži sodelovati z organi nadzora trga, da se zagotovijo učinkoviti pregledi izdelkov, preden pridejo na evropski notranji trg, kjer lahko prosto krožijo.

1.23 Zaradi tega in iz drugih razlogov morajo imeti carinski organi na voljo usposobljeno osebje, dovolj finančnih sredstev in pooblastil za učinkovito izvajanje dodeljenih nalog ter instrumente za hitro obravnavo sezonskih izdelkov ali izdelkov, ki se prodajajo v omejenih časovnih obdobjih.

1.24 Končno EESO meni, da mora uredba določiti, da je treba tudi pri ukrepih, sprejetih na podlagi dokazanega pomanjkanja skladnosti, upoštevati načelo sorazmernosti.

2. Uvod

2.1 Notranji trg za blago ni le gonilna sila za rast v Skupnosti; ima tudi precejšen vpliv na zmožnost Evropske unije, da je konkurenčna na mednarodnem trgu. Kot je EESO že večkrat poudaril, je „dejavnik, ki je pridobil pomen, […] globalizacija, ki predstavlja izziv in hkrati priložnost. S tem izzivom se je mogoče soočiti le, če se izkoristi ves potencial enotnega trga“ (2).

2.2 Osnovni steber enotnega trga je prosti pretok blaga: z uporabo členov 28–30 (3) Pogodbe je bil dosežen bistven napredek pri usklajevanju tehničnih določb na ravni EU za odpravo tehničnih ovir za trgovino, zlasti z direktivami „novega pristopa“ (znanimi tudi kot direktive o „znaku CE“).

2.3 Vendar so se pojavile vrzeli pri uporabi in izvajanju določb Pogodbe, zlasti na področju neusklajenih izdelkov, zaradi uvedbe nacionalnih tehničnih pravil; ta so povzročila velike ovire za prosto trgovino, zlasti za mala in srednje velika podjetja, ker je zakonodajni okvir še vedno preveč razdrobljen in ker v državah članicah ni usklajenega pristopa k nadzoru trga.

2.4 EESO je poudaril, da „imajo države članice veliko odgovornost pri zagotavljanju ustreznega prenosa ukrepov EU v nacionalno zakonodajo in njihovega izvajanja“ ter da je pomembno, „da je tako oblikovan zakonodajni okvir na nacionalni ravni vsebinsko čimbolj uravnotežen in obenem čim enostavnejši za podjetja, delojemalce, potrošnike in vse akterje civilne družbe“ (4).

2.5 EESO odločno podpira cilje o preglednejših in učinkovitejših predpisih ter izboljšanih in posodobljenih pogojih trženja varnih, kakovostnih izdelkov, da se — potrošnikom zagotovi visoka raven varnosti in kakovosti ter večja svoboda izbire na podlagi verodostojnega ugotavljanja skladnosti tako domačih kot uvoženih izdelkov; — proizvajalcem zagotovi gotovost ter jasna, koherentna zakonodaja s skupnim okvirom za industrijske izdelke; prožnost, potrebna za prilagajanje tehnološkemu razvoju; dejanska prosta trgovina brez neupravičenih tehničnih ovir, upravnega nadzora in dodatnih, obremenjujočih preskusov za dostop do posameznih nacionalnih trgov; — državljanom zagotovi varstvo zdravja in okolja, odpravo obremenjujoče in nepotrebne birokracije ter praktična izkušnja otipljive „Evrope rezultatov“, ki je blizu državljanom in temelji na parametrih kakovosti kot ključnem delu evropskega državljanstva.

2.6 EESO je v svojem mnenju Strategija notranjega trga: prednostne naloge za obdobje 2003–2006 (5), poudaril, da „se trgovina s tretjimi državami razvija hitreje kot trgovina med državami članicami“ ter da je „neuspešno vzajemno priznavanje, ki naj bi potrošnikom vlilo zaupanje v izdelke, proizvedene v drugi državi, eden od razlogov za to. Države članice bi morale zaupati sistemom drugih držav članic. Dober pravni sistem, visoki standardi kakovosti ter pobude v zvezi z izobraževanjem potrošnikov zagotavljajo najboljše pogoje za krepitev trgovine z blagom med državami članicami“.

2.7 EESO je poudaril tudi, da poznavanje pravic potrošnikov na notranjem trgu ni zadostno, in že večkrat opozoril (6) – posebno ko gre za države na obrobju in nove članice EU – na te pomanjkljivosti ter način, kako nacionalne in lokalne oblasti pogosto izkoriščajo to nepoznavanje.

2.8 Poleg tega EESO poudarja naslednje štiri glavne ovire za dobro delovanje notranjega trga, ki jih je ugotovila opazovalna skupina za enotni trg leta 2007: — negotovost gospodarskih subjektov in nacionalnih uprav v zvezi s pravicami in obveznostmi, povezanimi z uporabo načela vzajemnega priznavanja; — nezadostno zaupanje, preglednost in sodelovanje med državami članicami za olajšanje vzajemnega priznavanja in sprejemanja certifikacij ter prostega pretoka blaga, ob zagotavljanju jasnejšega okvira v zvezi z ugotavljanjem skladnosti, akreditacijo in sistemi nadzora trga, preglednosti in zaščite „znaka CE“; — pomanjkanje usklajenih ukrepov za zagotavljanje visoke ravni varnosti izdelkov, namenjenih trgu, visoke ravni njihove neškodljivosti za zdravje in čim boljših splošnih zahtev, povezanih s tem.

2.9 Odbor je že z obžalovanjem ugotovil, da „je mogoče opaziti, da po mnogih letih evropskega povezovanja številne države članice v oblikovanje notranjih politik na področjih, na katerih so se zavezale skupnim politikam in izvajanju odločitev, ki so rezultat skupnih postopkov odločanja, še niso dovolj vključile zakonodaje in politike EU kot politične in upravne ravni“ (7).

2.10 Poleg tega je EESO poudaril: „Evropske zadeve je treba na državni ravni nujno obravnavati na učinkovit in pregleden način, ker mora 25 držav članic, vsaka z lastno upravno kulturo in tradicijo ter vodenjem postopkov, spoštovati isti pravni red, ki ima podobne zahteve glede oblikovanja, prenosa, izvajanja in uveljavljanja zakonodaje EU“ (8).

2.11 „Kokovo poročilo“ (9) je pokazalo, da „prosti pretok blaga v EU še naprej ovirajo številni lokalni predpisi, ki se pogosto uporabljajo samovoljno in v nasprotju z načelom vzajemnega priznavanja“ (10).

2.12 Ob upoštevanju navedenega EESO meni, da je za zagotovitev prihodnosti evropskega povezovanja, varstvo potrošnikov in državljanov ter razvoj evropskih podjetij nujno potrebno naslednje: — zagotovitev polnega izvajanja načela prostega pretoka blaga, ki je opredeljeno v Pogodbi in ga je potrdilo več sodb Sodišča Evropskih skupnosti, da se lahko izdelki, ki se zakonito tržijo v eni državi članici, neovirano tržijo tudi po vsej EU; — zagotovitev varnosti, preglednosti in učinkovitosti trgovine, pri čemer je treba odpraviti podvajanje pregledov in preskušanj ter zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov, državljanov in podjetij; — odprava negotovosti, večplastne zakonodaje, neskladnosti v zakonih in nepotrebne zapletenosti pri ugotavljanju skladnosti izdelkov; ugotavljanje skladnosti mora biti primerno, verodostojno, neodvisno in nepristransko ter v skladu s skupnim pravnim okvirom za industrijske izdelke; — uskladitev in okrepitev dejavnosti nadzora trga za zagotovitev dejavne, enotne uporabe predpisov Skupnosti glede varnosti izdelkov; — učinkovitejše uveljavljanje, krepitev in zaščita znaka CE; ta znak mora biti dejansko „potrdilo o skladnosti“, ki omogoča prosto kroženje v vsej EU, ob ustreznem upoštevanju ravni varnosti in kakovosti, ki jih določa zakonodaja Skupnosti.

3. Predlogi Komisije

3.1 Komisija izhaja iz ugotovitve, da notranji trg še ni dokončno oblikovan: — nacionalni tehnični predpisi so še vedno velika ovira za trgovino v EU. V neki raziskavi je bilo ugotovljeno (11), da je imela več kot tretjina podjetij težave zaradi tehničnih predpisov v drugi državi članici, približno polovica podjetij pa se je odločila, da bo svoje izdelke prilagodila tem predpisom; — preveč predpisov Skupnosti je neusklajenih in preveč zapletenih: uporaba različnih opredelitev za isti izdelek, prekrivanje postopkov ugotavljanja skladnosti, različni organi za ugotavljanje skladnosti, razdrobljen regulativni okvir z množico različnih pravil in postopkov; — potrošniki, državljani ter mala in srednje velika podjetja še vedno v veliki meri niso obveščeni o svojih pravicah na področju notranjega trga ali se teh pravic ne zavedajo, medtem ko se pri uveljavljanju teh pravic postopoma pojavljajo nove ovire in birokracija.

3.2 Komisija za obravnavo teh vprašanj predlaga: — Uredbo (COM(2007) 36 konč.) o določitvi postopkov za uporabo nekaterih nacionalnih tehničnih predpisov pri izdelkih, ki se zakonito tržijo v drugi državi članici, in o razveljavitvi Odločbe 3052/95/ES; — Sklep (COM(2007) 53 konč.) o skupnem okviru za trženje proizvodov; hkrati želi Komisija s predlogom registrirati znak CE kot kolektivno znamko, da se zagotovi njegovo pravno varstvo; — Uredbo (COM(2007) 37 konč.) o določitvi zahtev za akreditacijo in nadzor trga v zvezi s trženjem proizvodov.

3.3 Prva uredba (COM(2007) 36 konč.) predlaga razveljavitev sedanjega postopka vzajemne izmenjave informacij in obravnava nekaj vidikov neusklajenega področja: — nov postopek, po katerem morajo nacionalni organi ravnati, ko nameravajo uveljaviti nacionalni tehnični predpis in kadar menijo, da vzajemnega priznavanja ni mogoče uporabiti; — opredelitev, na ravni EU, pravic in obveznosti nacionalnih organov ter podjetij, ki želijo v eni državi članici prodajati izdelke, ki se že zakonito tržijo v drugi državi članici; — vzpostavitev ene ali več „kontaktnih točk za izdelke“ v vsaki državi članici, z nalogo, da posredujejo informacije o tehničnih predpisih za izdelke in določajo pristojne organe oziroma organizacije, na katere se je treba obrniti; predvidena je tudi možnost vzpostavitve telematskega omrežja, ki bi povezovalo te kontaktne točke za izdelke, za izmenjavo informacij v skladu z interoperabilnim sistemom IDABC.

3.4 Predlog sklepa (COM(2007) 53 konč.) določa splošni okvir za prihodnjo sektorsko zakonodajo z: — usklajenimi opredelitvami, skupnimi obveznostmi za gospodarske subjekte, izbirnimi merili za organe za ugotavljanje skladnosti, merili za nacionalne priglasitvene organe in pravili za priglasitveni postopek; — pravili za izbor postopkov za ugotavljanje skladnosti in usklajenim nizom postopkov, da se prepreči obremenjujoče prekrivanje; — enotno opredelitvijo znaka CE (z ustreznimi odgovornostmi in zaščito) kot kolektivno znamko Skupnosti za tiste direktive, ki že določajo takšno označevanje; — postopkom za informiranje in nadzor trga kot podaljškom sistema iz direktive o splošni varnosti proizvodov; — usklajenimi določbami za prihodnje varnostne mehanizme, ki dopolnjujejo določbe za nadzor trga.

3.5 Druga uredba (COM(2007) 37 konč.) določa poostritev zahtev za akreditacijo in nadzor trga, da bo mogoče neskladne izdelke brez težav odkriti in umakniti s trga. Glavni cilj predloga je zagotoviti prosti pretok blaga na usklajenem področju z: — okrepitvijo evropskega sodelovanja, da se lahko z akreditacijo resnično zagotovi zadnja stopnja nadzora pri pravilnem delovanju zakonodaje EU; — vzpostavitvijo okvira za priznavanje obstoječe organizacije Evropskega združenja za akreditacijo, da se pri nacionalnih akreditacijskih organih zagotovi pravilno delovanje strogega strokovnega vrednotenja (12); — vzpostavitvijo okvira Skupnosti za nadzor trga in preverjanje izdelkov, ki vstopajo na trg EU, s tesnejšim sodelovanjem med notranjimi in carinskimi organi, izmenjavo informacij med nacionalnimi organi ter njihovim medsebojnim sodelovanjem v primeru izdelkov na trgih več kot ene države članice; — uporabo jasnih, standardiziranih pravil v vseh sektorjih, pravno stabilnostjo in usklajenostjo ukrepov ter zmanjšanjem bremen pri predtržnih zahtevah in ugotavljanju skladnosti; — zagotavljanjem sredstev Skupnosti za programe sektorske akreditacije, dejavnosti osrednjega sekretariata Evropskega združenja za akreditacijo, oblikovanje in usklajevanje projektov nadzora trga, programe usposabljanja in izmenjavo državnih uradnikov, vključno s carinskimi organi.

4. Splošne ugotovitve

4.1 EESO je trdno prepričan, da je prosti pretok blaga ena glavnih gonilnih sil za konkurenčnost ter gospodarsko rast in socialni razvoj evropskega enotnega trga ter da sta krepitev in posodabljanje pogojev trženja varnih, kakovostnih izdelkov ključna dejavnika za potrošnike, podjetja in evropske državljane.

4.2 V zadnjih petdesetih letih je enotni trg za blago prispeval k vedno tesnejšemu povezovanju evropskih gospodarstev: trgovina med državami članicami EU-27 zdaj predstavlja dve tretjini vse trgovine EU.

4.3 Izvajanje določb iz členov 28 in 30 (13) Pogodbe ES, usklajevanje tehničnih predpisov starega in novega pristopa ter ustrezno izvajanje načela vzajemnega priznavanja so osrednji stebri razvoja trgovine znotraj Skupnosti.

4.4 Razlogov, zaradi katerih posodabljanja in prilagoditve zakonodaje EU o blagu ni mogoče odlagati, je več: težave pri uporabi in izvajanju določb Pogodbe; pomanjkanje usklajenega pristopa k nadzoru trga v državah članicah; pomanjkljivosti v zvezi z organi za ugotavljanje skladnosti in pravnim varstvom znaka CE; neusklajenost in zapletenost evropske zakonodaje, ki je pogosto večplastna in se prekriva ter vključuje množico različnih postopkov; vrzeli v seznanjenosti podjetij, uprav in državljanov z njihovimi pravicami in obveznostmi.

4.5 EESO pobudo Komisije podpira, kot je sicer že večkrat poudaril in zahteval v svojih mnenjih o enotnem trgu (14); dane predloge podpira, v kolikor odražajo stališča v tem mnenju.

4.6 EESO meni, da je treba pri oceni predlaganih ukrepov uporabiti štiri ključna merila, da se zagotovi vključitev teh ukrepov v sedanji okvir Skupnosti: — raven preglednosti, poenostavitve, zanesljivosti, pravne gotovosti in dostopnosti za uporabnike v Skupnosti, ne glede na to, ali so potrošniki, podjetja, javna uprava ali posamezniki; — raven skladnosti z drugimi cilji in s politikami EU; — raven obveščanja in izmenjave informacij o pravicah in obveznostih med različnimi akterji Skupnosti; — obseg nepotrebne birokracije in s tem povezanih obremenitev, zlasti za manjše akterje, kot so potrošniki, mala in srednje velika podjetja ter posamezniki.

4.7 EESO meni, da predlogi Komisije omogočajo velik napredek, ker predvidevajo: — določbe za močnejši nadzor trga; — skupni akreditacijski sistem; — skupne ravni pristojnosti za akreditirane certifikacijske organe; — strožja izbirna merila in usklajene izbirne postopke za ugotavljanje skladnosti; — več sodelovanja in izmenjave informacij med nacionalnimi organi; — večje pravno varstvo za znak CE kot kolektivno znamko Skupnosti.

4.8 EESO se v celoti strinja, da je treba izboljšati kakovost sistema za akreditacijo priglašenih organov ter vzpostaviti strožja merila za izbiro, upravljanje in nadziranje teh organov na podlagi pravnega okvira, ki zagotavlja koherentnost, primerljivost in usklajevanje v decentraliziranem sistemu, da se zagotovi zanesljivost in okrepi vzajemno zaupanje.

4.9 Zlasti zaradi vse večje globalizacije mora sistem nadzora trga zagotoviti skupni zakonodajni okvir, ki zagotavlja učinkovito in koherentno izvajanje zakonodaje v vsej EU.

4.10 Kot je bilo poudarjeno v letnem poročilu sistema hitrega obveščanja za neživilske potrošniške izdelke (RAPEX) za leto 2006 o nevarnih potrošniških izdelkih (15), je treba preprečiti, da bi na trg prišli neskladni in potencialno nevarni izdelki.

4.11 EESO v zvezi z znakom CE – zasnovanim kot znakom skladnosti in ne kot znakom kakovosti – meni, da je bistveno povrniti zaupanje v znake skladnosti. Znak CE mora ponovno dobiti svoj pomen z izboljšanjem možnosti za pregon v primeru kršitev in pravnim varstvom za ta element, ki predstavlja zakonodajni sistem, na katerem temeljijo vse direktive „novega pristopa“, ki zdaj zajemajo 20 sektorjev proizvodnje.

4.12 EESO v zvezi z veljavnim zakonodajnim okvirom meni, da so neskladja, podvajanje pravil in pravne negotovosti morda najočitnejša slabost celotnega sistema in da resno škodijo potrošnikom, podjetjem, državljanom in civilni družbi kot celoti.

4.13 Večplastna zakonodaja in neupoštevanje potrebe po skladnosti pobud, povezanih z drugimi cilji, s politikami EU, sta povzročila nepotrebno birokracijo in znatno časovno obremenitev, povezano z dejanskim začetkom izvajanja različnih postopkov. To je imelo zelo negativen vpliv, zlasti na potrošnike, mala in srednje velika podjetja ter posameznike.

4.14 EESO zato v celoti podpira predlog o skupnem referenčnem okviru za trženje izdelkov (16). Ta okvir bi moral vključevati skupne elemente, postopke in opredelitve za prihodnje preoblikovanje in prilagoditev posameznih direktiv, da se odpravijo nepotrebna birokracija in pomanjkljivosti veljavnega zakonodajnega okvira.

4.15 EESO meni, da je kot ključni element notranjega trga treba pripraviti praktičen telematski priročnik za trženje izdelkov na evropskem enotnem trgu (17), ki bi zagotavljal uporabnikom prijazen pregled vse zakonodaje in postopkov, razčlenjenih po glavnih sektorjih, vključno s pravicami in obveznostmi, pogoji dostopa, časovnimi okviri in začetnimi stroški.

5. Posebne ugotovitve

5.1 Predlog uredbe o „načelu vzajemnega priznavanja“ in „kontaktnih točkah za izdelke“ – (COM(2007) 36 konč.)

5.1.1 Načelo vzajemnega priznavanja iz členov 28 in 30 Pogodbe je eden od temeljev prostega pretoka blaga in storitev na notranjem trgu. Petdeset let pozneje, ko se je EU postopoma razširila in so trgi postali vedno bolj globalizirani, Odbor meni, da je treba vlogo tega načela okrepiti in zaščititi, s čimer se zagotovi večja pravna gotovost in enotno izvajanje, ter izkoristiti vse možnosti za gospodarske subjekte, evropska podjetja in nacionalne organe.

5.1.2 Predlog Komisije pomeni korak naprej v tej smeri, ker: — določa postopek za uvajanje izjem, za katere splošno načelo ne velja; — določa skupni okvir pravic in obveznosti nacionalnih organov in podjetij; — predlaga sistem za obveščanje in upravno sodelovanje v zvezi z nacionalnimi predpisi.

5.1.3 Vendar EESO meni, da bi moral predlog podrobneje obravnavati več težavnih vprašanj: — izvajanje načela vzajemnega priznavanja ni mogoče ločiti od medsebojnega zaupanja med državami članicami v zvezi z zanesljivostjo mehanizmov nadzora trga, ki imajo ključno vlogo pri odobritvi dostopa izdelka na evropski notranji trg, učinkovitostjo postopkov za ugotavljanje skladnosti, vlogo preskusnih laboratorijev ter usposobljenostjo certifikacijskih organov in organov za standardizacijo; — v predlogu uredbe je vloga Komisije bolj omejena v primerjavi z Odločbo 3052/95/ES; — mehanizmi upravnega sodelovanja so omejeni na vertikalno sodelovanje med nacionalnimi podjetji in organi, čeprav se zdi pomembno razvijati horizontalno sodelovanje med upravnimi organi in med različnimi kontaktnimi točkami za izdelke; — ni sklicevanja na mehanizme reševanja sporov, kot je SOLVIT (18), ki bi omogočali podjetjem, da neposredno zahtevajo hitre, preverjene in preskušene postopke; — obrnjeno dokazno breme, vključno za izdelke iz tretjih držav, ki jih v Skupnosti tržijo evropski uvozniki; — vključitev pozitivnega seznama izdelkov, ki bi lahko bila posebno težavna, ker načelo vzajemnega priznavanja velja za vse izdelke, ki niso zajeti v usklajeni zakonodaji.

5.1.4 EESO meni, da bi bilo primerno izrecno sklicevanje besedila na pravno podlago Pogodbe, ki vzpostavlja načelo vzajemnega priznavanja, s čimer se poudari, da je lahko zaščita domnevnih nacionalnih zahtev le izjema.

5.1.5 EESO meni, da je treba zagotoviti visoko raven preglednosti, pravne gotovosti in poenostavitve pri uporabi in izvajanju načela vzajemnega priznavanja: — prenos dokaznega bremena na nacionalne organe, ki želijo odstopati od tega načela, z uporabo preprostih postopkov in določenih časovnih okvirov za hitrejše in preglednejše reševanje spornih zadev; — možnost vložitve pritožbe pri nacionalnih sodiščih brez dodatnih in čezmernih zahtev v zvezi s stroški, porabo časa in energije; — možnost izvensodnega reševanja sporov z uporabo preverjenih in preskušenih postopkov EU; — svobodnejši in učinkovitejši pretok blaga in storitev z uporabo skupnih kampanj za obveščanje in usposabljanje, namenjenih podjetjem, potrošnikom in upravam; — krajši procesni roki; potem ko podjetje prejme od nacionalnega organa utemeljeno pisno obvestilo, mora imeti možnost, da v 20 dneh predloži trditve o nasprotnem, in če zadeva ni rešena v določenem roku, se je mogoče obrniti na nacionalno sodišče države potencialnega trga; — vzpostavitev evropske mreže kontaktnih točk za izdelke, ki so predvidene v vsaki državi članici, ter njihova vključitev na spletno stran EU, da se zagotovi ustrezne ravni komuniciranja in obveščanja o pravicah in obveznostih.

5.1.6 EESO meni, da je treba omejiti roke za obravnavo pritožb, da se lahko spor reši na sodišču prve stopnje.

5.1.7 Države članice se morajo opremiti z zmogljivimi in strokovno usposobljenimi tehničnimi strukturami (vključno z določitvijo nujnega postopka), da bodo lahko hitro predložile morebitne dokaze o odstopanju od načela vzajemnega priznavanja v skladu s členom 30 Pogodbe, ki „omogoča državam članicam, da sprejmejo ukrepe, ki imajo enak učinek kot količinske omejitve, kadar so te utemeljene na podlagi splošnih, negospodarskih razlogov (javne morale, javnega reda ali javne varnosti, varovanja zdravja in življenja ljudi, živali ali rastlin, varstva nacionalne kulturne dediščine ter varstva industrijske in poslovne lastnine)“ (19).

5.1.8 Kontaktne točke za izdelke bi morale uporabiti metode SOLVIT v prvem poskusu rešitve spora in da omogočijo podjetjem, katerih izdelki so bili zaustavljeni na mejah, dostop do tega izvensodnega postopka za upravno sodelovanje med državami članicami, pri čemer je treba odgovore predložiti v 10 tednih (20).

5.1.9 Po mnenju EESO je pomembno, da imajo kontaktne točke za izdelke proaktiven pristop in da pripravljajo praktične postopkovne smernice ter nacionalne spletne strani, povezane v evropsko mrežo in s spletno stranjo EU, na kateri bi bile objavljene sprejete odločitve o že rešenih zadevah, seznam izdelkov, za katere velja pristop vzajemnega priznavanja, in baza podatkov, ki bi bila na voljo potencialnim uporabnikom in povezana s telematskim omrežjem za izmenjavo podatkov med kontaktnimi točkami za izdelke v skladu z interoperabilnim sistemom IDABC (21).

5.1.10 Priprava in izvajanje teh instrumentov ne moreta biti izbirna; biti morata obvezna in kot takšna določena v predlogu. Kontaktne točke za izdelke bi morale skupaj s Komisijo izvajati redne skupne seminarje za obveščanje in usposabljanje gospodarskih subjektov, upravnih in carinskih uradnikov ter potrošnikov, da se zagotovi ustrezno razumevanje pravic in obveznosti iz Pogodbe ter njihovo razširjanje.

5.1.11 Pripraviti bi bilo treba tudi telematski priročnik, ki bi v vsej EU zagotavljal uporabnikom prijazen pregled veljavne zakonodaje, razčlenjene horizontalno in po glavnih sektorjih.

5.1.12 Zdi se, da ni treba pripraviti pozitivnega seznama izdelkov, ki bi bili zajeti v uredbi, neprimerno pa bi bilo tudi izključiti nujni postopek iz direktive o splošni varnosti proizvodov.

5.1.13 Komisija mora neposredno spremljati delovanje mehanizmov priglasitve: države članice morajo zato predložiti kopijo vsake priglasitve in pripraviti letno poročilo o sprejetih ukrepih v skladu z uredbo, da lahko Komisija predloži poročilo Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru – opazovalni skupini za enotni trg.

5.2 Predlog Sklepa o skupnem okviru za trženje proizvodov (COM(2007) 53 konč.)

5.2.1 EESO odobrava načela predloga, ki temelji na pozitivnih izkušnjah novega pristopa, združenega z globalnim pristopom (22) na področju ugotavljanja skladnosti. Ta načela bi morali uporabljati splošno v sedanji in prihodnji zakonodaji Skupnosti, pri čemer bi morali biti zajeti vsi vidiki izdelkov, ki se tržijo, zlasti v zvezi z varnostjo, zdravjem in varstvom okolja. Ključno načelo notranjega trga, tj. nediskriminacija gospodarskih subjektov, je treba v celoti upoštevati v zakonodaji in ga morajo države članice v celoti izvajati.

5.2.2 Odbor poudarja, da bi morali „vsi gospodarski subjekti, ki sodelujejo v dobavni in distribucijski verigi, […] sprejeti ustrezne ukrepe za zagotovitev, da na trg dajejo samo tiste izdelke, ki so v skladu z veljavno zakonodajo“ (23), ne glede na to, ali so proizvajalci, pooblaščeni zastopniki ali uvozniki (24).

5.2.3 Sledljivost izdelka je bistvena za ugotovitev odgovornosti gospodarskih subjektov, ki dajejo blago na evropski trg, in za zagotovitev, da se izvajajo vse ustrezne zahteve Skupnosti in ne samo obveznosti v zvezi s skladnostjo, ki „se omejijo na določene nadzorne ukrepe“, kot predlaga Komisija (25).

5.2.4 Odbor glede vsebine in področja uporabe sklepa meni, da se je treba izogniti izjemam v tem sklepu in da se mora skupni okvir za trženje izdelkov uporabljati brez izjem – v skladu s predlogi iz točke 5.3.3 v zvezi z uredbo o evropskem akreditacijskem sistemu in mehanizmi nadzora trga – v celotni zakonodaji Skupnosti na tem področju, ne glede na to, ali gre za zdravje in varnost ali varstvo okolja. Novi okvir se mora uporabljati za celotno zakonodajo na tem področju, brez čakanja na možen splošen pregled posamezne direktive ali uredbe.

5.2.5 Skupne opredelitve iz poglavja 1 predloga so ključne za gospodarske subjekte, ker preveč direktiv uporablja različne opredelitve za iste izdelke.

5.2.6 Odbor meni, da je bistveno naslednje: — jasnejši opis obveznosti gospodarskih subjektov, da se izboljša sedanji okvir novega pristopa; — boljši nadzor trga; — enotnejše ravni pristojnosti priglašenih organov za ugotavljanje skladnosti.

5.2.7 Obveznosti gospodarskih subjektov v zvezi s pregledovanjem vzorcev trženih izdelkov in knjigo pritožb (drugi odstavek člena 7(4)) ter v zvezi z obveznostjo poročanja, ki bi morala biti omejena na nevarne izdelke iz direktive o splošni varnosti proizvodov, morajo biti utemeljene, sorazmerne in ne smejo biti povezane v visokimi stroški zaradi birokracije in upravnih bremen.

5.2.7.1 V evropskem akreditacijskem sistemu morajo biti sredstva, ki jih uporabljajo organi za ugotavljanje skladnosti, sorazmerna; ti organi morajo uporabljati metode, primerne za majhna in srednje velika podjetja in za neserijske izdelke ali izdelke, ki se proizvajajo v majhnih količinah.

5.2.8 Odbor želi v zvezi s priglašenimi organi ponoviti, da morajo ti organi zagotavljati strokovno usposobljenost, nepristranskost in učinkovitost v celotnem Evropskem gospodarskem prostoru. Za zagotovitev enakih konkurenčnih pogojev za vse proizvajalce ter v skladu z obveznostjo akreditacije iz člena 3 in naslednjih členov mora ocenjevanje za akreditacijo izvesti nacionalni akreditacijski organ in ga potrditi priglašeni organ, da se prepreči nesmiselno in drago podvajanje.

5.2.9 Modul A za notranji nadzor mora biti prednostni postopek za ugotavljanje skladnosti, saj najbolj upošteva dejstvo, da je v vsakem primeru za izdelek v celoti odgovoren proizvajalec ali uvoznik v Evropski gospodarski prostor. Treba je tudi zagotoviti več možnosti izbire med poenostavljenimi moduli, posebej za mala in srednje velika podjetja in za izdelke, ki se proizvajajo v majhnih količinah.

5.2.10 Ključni del določb je sistem znaka CE, katerega namen je potrjevanje skladnosti izdelka z veljavnimi predpisi in ki ga morajo države članice bolj učinkovito zaščititi z odzivanjem na neustrezno uporabo s primernimi in sorazmernimi sankcijami, vključno s kazenskimi. Nove določbe, tako kot stare, določajo, da skladnost izdelka, ki jo potrjuje znak CE, proizvajalca ne odvezuje obveznosti, da povrne morebitno škodo, ki jo povzroči izdelek, za katerega se pozneje izkaže, da ni brezhiben.

5.2.11 Odbor se v celoti strinja, da pomanjkanje verodostojnosti znaka CE povzroča „pomanjkanje zaupanja v celotni sistem: organe za nadzor trga, proizvajalce, laboratorije in certifikacijske organe ter nazadnje v primernost zakonodaje novega pristopa“ (26).

5.2.12 Najboljši način za okrepitev položaja in pomena znaka CE, kot je opredeljen v Sklepu Sveta 93/465 (27), bi bilo temeljito preoblikovanje znaka samega, kar bi vključevalo: — pojasnitev, da se ne sme uporabljati ali obravnavati kot sistem označevanja za namen potrošnje (28), in tudi ne kot jamstvo za kakovost, certifikacijo ali odobritev s strani neodvisnih tretjih strani, temveč zgolj kot izjava o skladnosti z zahtevami za izdelek in tehnično dokumentacijo, ki jo mora pripraviti proizvajalec ali uvoznik za organe in potrošnike, za kar je v polni meri odgovoren; — poenostavitev raznih postopkov za ugotavljanje skladnosti; — krepitev pravnega varstva znaka CE z njegovo registracijo kot kolektivno znamko, kar pomeni, da lahko oblasti hitro ukrepajo in zatrejo zlorabe, hkrati pa se ohranja možnost za oblikovanje dodatnih nacionalnih znakov; — krepitev mehanizmov za nadzor trga in carinskih kontrol na mejah; — začetek študije proizvajalcev in potrošnikov o pozitivnih in negativnih vidikih morebitnega prostovoljnega kodeksa ravnanja v zvezi z učinkovitostjo velikega števila evropskih in nacionalnih znakov in oznak kakovosti – prostovoljnih ali obveznih – in njihov odnos do znaka CE.

5.2.13 Mehanizmi nadzora trga so obravnavani v točki 5.3.13 in naslednjih točkah, Odbor pa želi na tem mestu poudariti pomen sodelovanja Komisije, ne le v primeru vseh izdelkov, ki so sicer skladni, vendar pomenijo tveganje za zdravje in varnost, ampak tudi v primeru formalne neskladnosti iz člena 38 predloga sklepa.

5.2.14 Odbor poudarja ključno vlogo, ki jo ima postopek tehnične standardizacije v vseh vidikih te zadeve, ker novi pristop temelji prav na tesni povezavi minimalnih zakonskih zahtev in evropskih tehničnih standardov, ki jih je treba podpirati in uveljavljati. Ustrezni organ za standardizacijo mora biti zato takoj obveščen o uradnem nasprotovanju usklajenim standardom (29), da lahko to ustrezno upošteva pri pripravi standardov.

5.3 Uredba o določitvi zahtev za akreditacijo in nadzor trga v zvezi s trženjem proizvodov (COM(2007) 37 konč.)

5.3.1 Odbor podpira predloge o vzpostavitvi evropskega akreditacijskega sistema, ki temelji na vzajemnem zaupanju in sodelovanju, če se s tem vzpostavijo zavezujoča pravila za gospodarske subjekte in organe oblasti, pri čemer se zagotovi, da vsi izdelki na trgu izpolnjujejo visoko raven varnosti in varovanja zdravja. Sistem mora s preprostejšimi in poenostavljenimi postopki zagotoviti enako raven uporabe in pravil za vse evropske potrošnike in gospodarske subjekte.

5.3.2 Evropski akreditacijski sistem mora zagotavljati mednarodno sprejemljivost rezultatov ugotavljanja skladnosti in preprečevati nepotrebna podvajanja. Za zagotovitev mednarodne sprejemljivosti sistema mora usposobljenost organov za ugotavljanje skladnosti temeljiti na mednarodno priznanih standardih, opredelitve „ugotavljanja skladnosti“, „organov za ugotavljanje skladnosti“, „določitve organa“ in „priglasitve“ pa morajo biti v uredbi izrecno navedene.

5.3.3 Določbe uredbe morajo veljati za vse akreditacijske organe in storitve, ki jih zagotavljajo ti organi v Evropskem gospodarskem prostoru, ne glede na vrsto storitev ugotavljanja skladnosti, poleg tega pa morajo zagotavljati: — skladen niz skupnih, jasnih, preglednih opredelitev, usklajenih z mednarodnimi standardi, ki se mora uporabljati v vseh direktivah „novega pristopa“ in direktivah o posameznih izdelkih, vključno z direktivami o ugotavljanju skladnosti in organih za ugotavljanje skladnosti; — dobro delovanje akreditacijskega sistema v pristojnosti organov oblasti, ki ne sme biti izpostavljen trgovinski konkurenci; — splošno zajetje vse ustrezne zakonodaje Skupnosti brez izjem na področju varnosti in zdravja ali varstva okolja; vedno bolj zapleteno zakonodajo Skupnosti na tem področju je treba preoblikovati v enoten skladen okvir za proizvajalce iz EU in zunaj nje; — uporabo za vse dejavnosti, za katere je treba pridobiti splošno akreditacijo, vključno z umerjanjem, ne glede na to, ali je namen akreditacije izpolnitev zakonskih zahtev o ugotavljanju skladnosti ali skladnost z zasebnimi pogodbami; — da nacionalni akreditacijski organi izpolnjujejo standarde v zvezi z usposobljenostjo in nepristranskostjo, tako da se redno udeležujejo medsebojnega strokovnega ocenjevanja (peer evaluation), ki poteka pod nadzorom vseh strani, vključenih v postopek akreditacije; — stroškovno učinkovitost, sorazmernost, zanesljivost in vzajemno zaupanje v skupni akreditacijski sistem za urejena in neurejena področja.

5.3.4 Opredelitev akreditacije bi bilo treba spremeniti in vanjo vključiti umerjanje, preskušanje, certifikacijo, preglede in druge dejavnosti ugotavljanja skladnosti.

5.3.5 Poleg tega za zagotovitev enotnih pravil, ki zajemajo vse postopke ugotavljanja skladnosti, vključno s tistimi za zagotavljanje kakovosti, umerjanje in preskuse ISO 43, ne sme biti nobenih izjem: uredba mora zajemati vse akreditacijske organe in vse storitve, ki jih ti organi zagotavljajo v Evropskem gospodarskem prostoru, ne glede na vrsto storitev ugotavljanja skladnosti, ki jih zagotavljajo svojim strankam.

5.3.6 Nacionalni akreditacijski organi bi morali delovati na nepridobitni osnovi, kot določa člen 4(6). Vendar lahko sedanje besedilo ovira zbiranje začetnega kapitala, potrebnega za zagotovitev dobre finančne osnove za opravljanje kakovostnih storitev. Odbor meni, da bi morali nacionalni akreditacijski organi delovati kot nepridobitni organi v smislu, da ne smejo razdeljevati dobička, kot je mednarodno določeno v standardu ISO/IEC 17011 (30).

5.3.7 Evropski akreditacijski sistem je treba obravnavati kot najvišjo raven akreditacije in zato kot javno storitev splošnega pomena, ki ne sme imeti konkurence. Odbor podpira pravilo, ki zavezuje države članice, da morajo imeti samo en nacionalni akreditacijski organ, katerega usposobljenost, objektivnost in nepristranskost morajo biti predmet medsebojnega strokovnega pregleda (peer review), pri čemer v nekaterih okoliščinah (31) obstaja nekaj izjem za ozemeljsko manjše države, če želijo te države uporabiti nacionalne akreditacijske organe sosednje države članice.

5.3.8 EESO meni, da je treba vzpostaviti jasno pravno podlago za Evropsko združenje za akreditacijo, katerega vloga mora biti okrepljena in bolje opredeljena: vsi nacionalni akreditacijski organi morajo biti člani Evropskega združenja za akreditacijo, da se zagotovi enakovrednost, preglednost, zanesljivost in učinkovitost; poleg tega morajo mrežo Evropskega združenja za akreditacijo podpirati države članice.

5.3.9 Odbor meni, da morajo akreditacijski organi podpisati večstranske sporazume, ki jih upravlja Evropsko združenje za akreditacijo, da se zagotovi nadaljnja krepitev Evropskega združenja za akreditacijo. Poleg tega finančni mehanizmi iz uredbe ne bi smeli zajemati le Evropskega združenja za akreditacijo, ampak bi jih bilo treba razširiti na kampanje v podporo dejavnostim nadzora trga in skupnega usposabljanja raznih nacionalnih uprav, ki pri tem sodelujejo.

5.3.10 Medsebojni strokovni pregled (peer review) iz člena 9(1), katerega namen je olajšati in izboljšati delovanje notranjega trga s povečanjem njegove zanesljivosti, mora biti organiziran v evropskem akreditacijskem sistemu in se izvajati v skladu z usklajenimi pravili, opredeljenimi v okviru Evropskega združenja za akreditacijo. Rezultati strokovnega pregleda morajo biti objavljeni ter predstavljeni vsem državam članicam in Komisiji.

5.3.11 Ker morajo akreditacijski organi dejavno pokazati, da je zaupanje vanje utemeljeno, Odbor meni, da morajo dokazati, da uspešno sodelujejo pri medsebojnih strokovnih pregledih.

5.3.12 EESO meni tudi, da je pomembno sodelovanje zadevnih strani: zastopane bi morale biti v akreditacijskih organih, določba v zvezi s tem pa mora biti sestavni del nove uredbe.

5.3.13 Odbor poudarja pomen enakovrednih, skladnejših in učinkovitejših mehanizmov nadzora trga, ki jih oblikujejo države članice, pri usklajevanju zakonodaje Skupnosti, ki vključuje krepitev čezmejnega sodelovanja: preoblikovati je treba določbe o splošni varnosti izdelkov – direktivo o splošni varnosti proizvodov 2001/95/ES – in druge direktive s tega področja, da se zagotovi polno izvajanje načela „boljše priprave zakonodaje“ pri delovanju enotnega trga. Dejavnosti nadzora trga se morajo uporabljati tudi za izdelke, ki jih zajema direktiva o splošni varnosti proizvodov, ker se številni izdelki prodajajo tako za profesionalno rabo kot za uporabo končnega potrošnika. Odbor zato meni, da je neupravičeno izključiti direktivo o splošni varnosti proizvodov iz določb člena 13(2), ker bi to povzročilo več zmede in zapletov za gospodarske subjekte, ne pa večje povezanosti dejavnosti nadzora enotnega trga.

5.3.14 EESO meni, da je sedanji sistem hitre izmenjave informacij RAPEX (32), ki lahko učinkovito pomaga pri nadzoru trga, v celoti utemeljen, vendar ga morajo države članice ter carinski in upravni organi uporabljati bolj enotno in usklajeno.

5.3.15 Carinski organi morajo sodelovati z organi za nadzor trga v evropski mreži, da se zagotovijo učinkoviti pregledi izdelkov, preden so ti izdelki dani na enotni evropski trg, carinski organi pa morajo imeti na voljo usposobljeno osebje, finančna sredstva in ustrezna pooblastila, da lahko učinkovito opravljajo naloge, ki so jim zaupane.

5.3.16 Mehanizmi za nadzor trga in carinske kontrole morajo imeti na voljo predvsem instrumente za hitro obravnavo sezonskih izdelkov ali izdelkov, ki se prodajajo le omejeno obdobje kot posebna ponudba, pogosto pod kratkotrajnimi izmišljenimi imeni. Organi morajo imeti pooblastila in sredstva za hitro ukrepanje, uvoznik v Skupnost pa mora biti v celoti odgovoren za zagotavljanje, da ti izdelki izpolnjujejo bistvene zahteve EU, zlasti v zvezi z varnostjo in varstvom okolja.

5.3.17 Odbor meni, da mora uredba jasno določiti, da morajo ukrepi, sprejeti na podlagi dokazanega pomanjkanja skladnosti, upoštevati načelo sorazmernosti, ne glede na smernice iz člena 19(1). Odbor meni, da je treba v skladu s tem spremeniti člen 17.

V Bruslju, 13. decembra 2007 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Dimitris DIMITRIADIS

(1) V zakonodaji EU zakoni za različne izdelke uporabljajo različne opredelitve za obravnavo istih pojmov, ki zajemajo vidike, kot so okolju prijazno oblikovanje izdelkov, varnost izdelkov, odgovornost za izdelke, odstranjevanje odpadkov, energetska učinkovitost itd. To je povzročilo zmedo pri neposredno vpletenih akterjih, zlasti kadar različne direktive veljajo za iste izdelke.

(2) UL C 93, 27.4.2007, Pregled enotnega trga, poročevalec g. CASSIDY.

(3) Glej tudi člena 94 in 95 Pogodbe o EU.

(4) UL C 309, 16.12.2006, Izvajanje lizbonskega programa Skupnosti: Strategija za poenostavitev zakonodajnega okolja, poročevalec g. CASSIDY.

(5) UL C 234, 30.9.2003, poročevalec g. CASSIDY.

(6) UL C 208, 3.9.2003, poročevalec g. PEZZINI.

(7) UL C 325, 30.12.2006, poročevalec: g. VAN IERSEL.

(8) Glej opombo 5.

(9) Soočenje z izzivom, poročilo skupine na visoki ravni pod predsedstvom Wima Koka, november 2004, Evropska komisija.

(10) SEC(2007) 113, 14.2.2007.

(11) Drugo dvoletno poročilo o uporabi načela medsebojnega priznavanja na enotnem trgu – COM(2002) 419 konč.

(12) Zdaj je v EU približno 1 700 priglašenih organov.

(13) Glej tudi člena 94 in 95 Pogodbe o EU.

(14) Seznam nedavnih mnenj EESO o poenostavitvi, boljši pripravi zakonodaje in prednostnih nalogah enotnega trga:

2) Mnenje o sporočilu Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o izvajanju lizbonskega programa Skupnosti: strategija za poenostavitev zakonodajnega okolja, COM(2005) 535 konč., poročevalec g. CASSIDY, UL C 309, 16.12.2006.

3) Raziskovalno mnenje na zaprosilo britanskega predsedstva o boljši pripravi zakonodaje, poročevalec g. RETUREAU, sprejeto 28.9.2005, UL C 24, 31.1.2006.

4) Mnenje na lastno pobudo Kako izboljšati izvajanje in uveljavljanje zakonodaje EU, poročevalec g. VAN IERSEL, sprejeto 28.9.2005, UL C 24, 31.1.2006.

5) Mnenje o sporočilu Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Posodobitev in poenostavitev pravnega reda Skupnosti, COM(2003) 71 konč., poročevalec g. RETUREAU, sprejeto 31.3.2004, UL C 112, 30.4.2004.

6) Mnenje na lastno pobudo o poenostavitvi s posebnim poudarkom na evropskem upravljanju: boljša priprava zakonodaje, poročevalec g. SIMPSON, sprejeto 26.3.2003, UL C 133, 6.6.2003 (ni na voljo v slovenščini).

7) Raziskovalno mnenje o sporočilu Komisije – poenostavitev in izboljšanje regulativnega okolja, COM(2001) 726 konč., poročevalec g. WALKER, sprejeto 21.3.2002, UL C 125, 27.5.2002 (ni na voljo v slovenščini).

8) Mnenje na lastno pobudo o poenostavitvi, poročevalec g. WALKER, sprejeto 29.11.2001, UL C 48, 21.2.2002 (ni na voljo v slovenščini).

9) Mnenje na lastno pobudo o poenostavitvi predpisov na enotnem trgu, poročevalec g. VEVER, sprejeto 19.10.2000, UL C 14, 16.1.2001 (ni na voljo v slovenščini).

10) Mnenje na lastno pobudo o prednostnih nalogah enotnega trga 2005–2010, poročevalec g. CASSIDY, sprejeto 7.4.2005, UL C 255, 14.10.2005.

11) Mnenje o sporočilu Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Strategija notranjega trga: prednostne naloge 2003–2006, poročevalec g. CASSIDY, sprejeto 16.7.2003, UL C 234, 30.9.2003 (ni na voljo v slovenščini).

12) Informativno poročilo o poenostavitvi.

13) Informativno poročilo o stanju koregulative in samoregulative na enotnem trgu, poročevalec g. VEVER, sprejeto 11.1.2005, CESE 1182/2004 fin.

(15) Poročilo sistema RAPEX Evropske komisije za leto 2006, http://ec.europa.eu/rapex Poročilo, objavljeno 19. aprila 2007, ugotavlja stalno naraščanje števila prijav v zadnjih letih. Število prijav neživilskih potrošniških izdelkov, ki ogrožajo varnost, se je v Evropi od leta 2004 do leta 2006 več kot podvojilo, saj se je povečalo s 388 na 924, medtem ko se je to število leta 2006 v primerjavi z letom 2005 povečalo za 32 %. Prijave so bile večinoma povezane z igračami, električnimi napravami, motornimi vozili, svetili in kozmetiko, ki lahko povzročijo telesne poškodbe, električni udar, požar in opekline, zadavljenje in zadušitev ter so lahko kemično nevarni.

(16) Skupni okvir bi moral upoštevati tudi storitve. Te so vedno bolj povezane s trženjem izdelkov.

(17) Glej točko 5.1.11.

(18) http://ec.europa.eu/solvit/.

(19) Brošure Evropskega parlamenta: 3.2.1 Prosti pretok blaga. Nazadnje posodobljena 22. oktobra 2001.

http://www.europe-infor.de/facts/en/3_2_1.htm.

(20) SEC(2007) 585. Delovni dokument osebja Komisije, poročilo SOLVIT za leto 2006 z naslovom Razvoj in delovanje mreže Solvit v letu 2006, 30.4.2007.

Vse države članice EU ter Norveška, Islandija in Lihtenštajn so ustanovile centre SOLVIT, v večini primerov v okviru ministrstva za zunanje zadeve ali ministrstva za gospodarstvo.

Ti centri sodelujejo neposredno prek spletne baze podatkov, da hitro in pragmatično rešujejo težave, o katerih poročajo državljani in podjetja. Pravila o sodelovanju v mreži Solvit so vključena v priporočilo Komisije iz leta 2001, ki je bilo potrjeno s sklepi Sveta. Solvit deluje od julija 2002. Poleg priporočila so centri Solvit decembra 2004 sprejeli niz skupnih standardov o kakovosti, da bi zagotovili visoko kakovost storitev v celotni mreži.

(21) UL C 80, 30.3.2004, poročevalec g. PEZZINI.

(22) Globalni pristop je uvedel modularni pristop. S tem se je ugotavljanje skladnosti razdelilo na več korakov ali „modulov“, ki se med seboj razlikujejo glede na razvojno fazo izdelka (npr. načrtovanje, prototip, polna proizvodnja), vrsto opravljenega ugotavljanja (preverjanje dokumentacije, odobritve tipa, zagotavljanje kakovosti) in odgovornost za ugotavljanje (proizvajalec ali tretja oseba).

Globalni pristop je bil opredeljen s Sklepom Sveta 90/683/EGS, ki je bil razveljavljen in posodobljen s Sklepom Sveta 93/465/EGS: oba sklepa določata splošne smernice in podrobne postopke za ugotavljanje skladnosti za uporabo v direktivah novega pristopa.

(23) Uvodna izjava 14, COM(2007) 53 konč.

(24) Vključno z uvozniki „izdelkov brez imena“ iz tretjih držav, ki se tržijo kratek čas in imajo pogosto izmišljena imena v skladu z načelom „prodaj in zbeži“.

(25) Uvodna izjava 17, COM(2007) 53 konč.

(26) Vloga in pomen znaka CE – osnutek certif. dok. Evropske komisije 2005 – 11, 30.8.2005.

(27) Sklep Sveta 93/465/EGS – sklep o modulih: „CE-označevanje simbolizira skladnost z vsemi obveznostmi, ki jih ima proizvajalec za proizvod na podlagi direktiv Skupnosti in ki jih tako pritrjevanje zahteva“.

(28) Dokument BEUC 298/2007, 5.6.2007, o temi Internal Market package for goods (Paket o notranjem trgu za blago). Jim Murray, obravnava EP, 5.6.2007.

(29) Člen 14 predloga Sklepa COM(2007) 53 konč.

(30) ISO/IEC 17011 „Akreditacijski organ ima finančna sredstva, ki se dokažejo z evidenco in/ali dokumenti, potrebnimi za izvajanje dejavnosti“ („The accreditation body shall have the financial resources, demonstrated by records and/or documents, required for the operation of its activities“).

(31) Člen 6(1) predloga Uredbe COM(2007) 37 konč.

(32) Poleg sistema RAPEX obstajajo še sistem hitrega opozarjanja za živila in krmo RASFF, sistem EWRS za človeške bolezni in sistem ADNS za živalske bolezni. Primerjaj Odločbo 2004/478/ES in Uredbo 2230/2004/ES.

PRILOGA

k mnenju Evropskega ekonomsko-socialnega odbora

Naslednji amandmaji, za katere je glasovala najmanj četrtina članov, so bili med razpravo zavrnjeni:

Točka 5.2.12

Za prvo alinejo se doda naslednji stavek:

„— pojasnitev, da se ne sme uporabljati ali obravnavati kot sistem označevanja za namen potrošnje, in tudi ne kot jamstvo za kakovost, certifikacijo ali odobritev s strani neodvisnih tretjih strani, temveč zgolj kot izjava o skladnosti z zahtevami za izdelek in tehnično dokumentacijo, ki jo mora pripraviti proizvajalec ali uvoznik za organe in potrošnike, za kar je v polni meri odgovoren. “

Obrazložitev

V skladu z veljavnimi pravili mora biti na vseh izdelkih določene vrste, na primer na igračah, odtisnjen znak CE. To pomeni, da ne gre za informacijo potrošniku, da je nek izdelek boljši od kakega drugega. Pomeni (samo), da je izdelek v skladu z varnostnimi predpisi kot pogojem, da ga je sploh dovoljeno prodajati. Potrošnik pričakuje, da imajo vsi izdelki v trgovini dovoljenje za prodajo.

Če pa potrošnik išče športno opremo, na primer kotalke in/ali rolke (skateboard), ni potrebno, da bi bil znak CE na izdelku za otroke, težje od 20 kg. Če so ti izdelki skupaj na polici, potrošnik lahko misli, da so tisti, ki so označeni s CE, boljši od drugih.

Številne raziskave v preteklosti so pokazale, da potrošniki znaka CE ne razumejo oziroma jih ta znak zavaja. Med napačnimi pojmovanji se pojavljajo mnenja, da so ti izdelki do neke mere kakovostni (da torej niso samo varni), da so jih preskusile neodvisne tretje strani, ali pa, da so izdelani v EU.

Razumljivo je, da potrošniki sistema ne razumejo. Ni obveznosti, da bi morala biti vsa živila opremljena s posebnim znakom, vsekakor pa morajo izpolnjevati zahteve uredb in direktiv. Evropski potrošniški organizaciji BEUC in ANEC menita, da za znak CE – kot varnostno dovolilnico za trg – zadošča, da je odtisnjen na spremljajoči dokumentaciji, namenjeni pristojnim nadzornim organom.

Rezultat glasovanja

Za: 24 Proti: 27 Vzdržani: 10

Točka 5.2.12

Doda se nova, 6. alineja:

„— spodbuditev Komisije, proizvajalcev in potrošnikov, naj proučijo uvedbo pravega sistema za označevanje kakovosti izdelkov, ki bi temeljil na certificiranju tretje strani in bi zajemal več vidikov kot pa osnovna varnostna pravila v direktivah;“

Obrazložitev

Pri takšni razpravi bi lahko proučili uvedbo standardov, ki ne bi veljali samo za varnost, temveč bi zajemali tudi zahteve glede kakovosti, okolja in etike. Tako bi nekaterim proizvajalcem – če bi to sami želeli – omogočili, da bi bili njihovi izdelki preskušeni glede več zahtev, ne samo glede varnosti.

Če bo ta amandma sprejet, bi bilo treba ustrezno spremeniti poglavje 1 – Sklepi in priporočila (na primer točko 1.5 za 7. alinejo).

Rezultat glasovanja

Za: 25 Proti: 29 Vzdržani: 12