Pri pripravi poročila so bila uporabljena naslednja sredstva in orodja:

V oddelku 5 je analizirano, kako so Uredbo št. 608/2013 izvajale države članice, s posebnim poudarkom na novostih in izbirnih elementih, ki jih je taka uredba uvedla. Vsebuje tudi podatke o dejanskem izvajanju Uredbe (EU) št. 608/2013.

Ta dokument vsebuje poročilo o povratnih informacijah, ki jih je Komisija od 1. januarja 2014 zbrala o izvajanju Uredbe (EU) št. 608/2013. Poročilo v zvezi z izvajanjem Uredbe v državah članicah zajema triletno obdobje od 1. januarja 2014 do decembra 2016, podrobni podatki o ukrepih, sprejetih na mejah EU, pa se nanašajo na leti 2014 in 2015, saj v času priprave tega poročila statistični podatki za leto 2016 še niso bili na voljo.

V poročilu se navedejo vsi pomembni incidenti v zvezi z zdravili v tranzitu prek carinskega območja Unije, ki se lahko pripetijo na podlagi te uredbe, vključno z oceno morebitnega vpliva uredbe na zaveze Unije glede dostopa do zdravil v okviru Deklaracije o Sporazumu o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine in javnem zdravju, sprejete 14. novembra 2001 na ministrski konferenci STO v Dohi, in ukrepe za reševanje situacij, ki negativno vplivajo na to področje.“

Kršitve pravic intelektualne lastnine so razširjen in na svetovni ravni vedno pogostejši pojav. Zadnji razpoložljivi podatki iz leta 2013 kažejo, da mednarodna trgovina s ponarejenimi izdelki pomeni do 2,5 % svetovne trgovine ali približno 338 milijard EUR. Ponarejanje ima še posebej velik vpliv v Evropski uniji, saj ponarejeno in piratsko blago pomeni do 5 % uvoza ali približno 85 milijard EUR.

Komisija je do konca septembra 2016 prejela osem odgovorov od naslednjih združenj: Evropskega združenja ekspresne dejavnosti (EEA), Skupnosti proizvajalcev (UNIFAB), Evropskega združenja zastopnikov za znamke (ECTA), Evropske zveze farmacevtskih industrij in združenj (EFPIA), Evropskega združenja industrije polprevodnikov (ESIA), Mednarodnega združenja za znamke (INTA), organizacije Poslovni ukrepi za preprečevanje ponarejanja in piratstva (BASCAP) in Združenja evropskih lastnikov znamk (MARQUES).

-člen 23 (o standardnem postopku za uničenje blaga in začetek postopka) in člen 26 (o postopku za uničenje blaga v manjših pošiljkah);

Na četrtem sestanku skupine, ki je potekal v Bruslju 12. julija 2016, je Komisija imetnike pravic in druge interesne skupine pozvala, naj poročajo o izvajanju Uredbe (EU) št. 608/2013, pri čemer naj poseben poudarek namenijo naslednjim določbam, ki so v njihovem neposrednem interesu:

S carinskim akcijskim načrtom EU za boj proti kršitvam pravic intelektualne lastnine v letih 2013 do 2017 je bila v okviru ukrepa 1.3.2 oblikovana skupina, sestavljena iz Komisije, carinskih organov EU, imetnikov pravic in drugih interesnih skupin. Skupina se sestane enkrat letno.

V letih 2015 in 2016 so Komisija in strokovnjaki s področja pravic intelektualne lastnine iz carinskih organov držav članic opravili 24 obiskov, namenjenih podpori, v naslednjih državah: BE, NL, FI, EE, SI, HR, LV, LT, MT, IT, EL, CY, SE, DK, DE, AT, SK, CZ, HU, PL, ES, PT, FR in LU. Pri pripravi tega dokumenta so se uporabili ti obiski. Za države članice, ki jih je v letu 2017 še treba obiskati, tj. BG, IE, RO in UK, je Komisija carinske organe pozvala, naj izpolnijo vprašalnik za obiske, namenjene podpori, da bi lahko carinski organi vseh držav članic izrazili svoje mnenje o izvajanju Uredbe (EU) št. 608/2013. Izpolnjene vprašalnike navedenih carinskih organov držav članic je prejela med letom 2016.

Eden od ukrepov so obiski, namenjeni podpori, Komisije in nacionalnih strokovnjakov s področja pravic intelektualne lastnine v 28 državah članicah v obdobju 2015–2017 za vzpostavitev dialoga z organi, pristojnimi za izvajanje Uredbe (EU) št. 608/2013, ter za:

V carinskem akcijskem načrtu EU za boj proti kršitvam pravic intelektualne lastnine v letih 2013 do 2017 je predvidena vrsta ukrepov, ki jih morajo Komisija in carinske uprave držav članic izvesti za zagotovitev učinkovitega izvajanja Uredbe (EU) št. 608/2013.

Zahteve za ukrepanje morajo pri carinskih organih vložiti osebe, ki imajo pravico do sprožitve sodnega postopka za ugotovitev kršitve pravic intelektualne lastnine. Zahteve za ukrepanje na nacionalni ravni se vložijo v državi članici in pristojni carinski organi morajo na njihovi podlagi ukrepati v zadevni državi članici. Imetniki pravic intelektualne lastnine, ki temeljijo na pravu Unije in imajo učinke v celotni Uniji, lahko vložijo zahtevo za ukrepanje na ravni Unije, ki bo imela učinke v več državah članicah.

Kontrola carinskih organov mora temeljiti na analizi tveganja in bi morala biti sorazmerna s tveganjem. Zato je bistveno, da imetniki pravic carinskim organom zagotovijo zadostne in ustrezne informacije za učinkovito analizo tveganja.

EU je uveljavljanje pravic intelektualne lastnine na mejah na ravni Unije začela urejati že leta 1987 z Uredbo Sveta (EGS) št. 3842/86, ki določa ukrepe za prepoved sprostitve ponarejenega blaga v prosti promet. Sledile so ji tri uredbe, katerih namen je prilagoditi obseg in postopke razvoju trendov goljufij. Pri zadnji reviziji, na podlagi katere je bila sprejeta Uredba (EU) št. 608/2013, se je predvsem upoštevala vse večja trgovina s ponarejenim blagom zaradi vedno obsežnejšega elektronskega trgovanja.

Komisija ima dostop do informacij v zbirki COPIS, kot je to primerno za izpolnjevanje njenih zakonskih odgovornosti pri izvajanju Uredbe (EU) št. 608/2013.

Kadar carinski organi prekinejo prepustitev sumljivega blaga ali ga zadržijo, o tem uradno obvestijo imetnika odločbe, s katero se je zahtevi ugodilo, in deklaranta ali imetnika blaga. V skladu s „standardnim postopkom“ je mogoče po pisnem obvestilu imetnika odločbe o tem, da je bila po njegovem prepričanju kršena pravica intelektualne lastnine, in po izrecnem ali domnevnem soglasju obeh strank sumljivo blago uničiti. V nasprotnem primeru se blago prepusti, razen če imetnik odločbe carinske organe uradno obvesti, da je sprožil postopek za ugotovitev kršitve pravic intelektualne lastnine. Rok za potrditev soglasja za uničenje blaga ali za obveščanje carinskih organov o sprožitvi postopka je deset delovnih dni (tri dni v primeru pokvarljivega blaga) in ga je mogoče v primeru sprožitve postopka po potrebi podaljšati za največ nadaljnjih deset delovnih dni.

Kadar zadržano sumljivo blago ni zajeto v zahtevo za ukrepanje (ukrepanje po uradni dolžnosti), morajo carinski organi zadevne osebe uradno obvestiti o zadržanju in jim omogočiti vložitev zahteve za ukrepanje.

V Uredbi (EU) št. 608/2013 je predviden tudi poenostavljen postopek za manjše pošiljke, poslane po pošti ali s kurirsko službo („postopek za manjše pošiljke“), ki se uporablja na zahtevo imetnika odločbe, s katero se je zahtevi ugodilo, in v okviru katerega je blago mogoče uničiti z izrecnim ali domnevnim soglasjem samega deklaranta ali imetnika blaga.

Zahteve za ukrepanje in informacije o zadržanju se upravljajo prek zbirke COPIS. Komisija na podlagi podatkov, ki jih prek zbirke COPIS posredujejo carinski organi držav članic, vsako leto objavi rezultate carinskega ukrepanja na zunanjih mejah EU.

3.2 Novosti, uvedene z Uredbo (EU) št. 608/2013

Pomembne novosti, uvedene z Uredbo (EU) št. 608/2013, ki dopolnjujejo ureditev prejšnjih uredb, so:

– Razširitev pravic in kršitev, ki jih zajema carinsko ukrepanje: za okrepitev uveljavljanja pravic intelektualne lastnine je bilo ukrepanje carinskih organov razširjeno na druge vrste pravic in kršitev, ki niso zajete v Uredbi (ES) št. 1383/2003. Druge vrste zaščitenih pravic so trgovska imena, topografije polprevodniških izdelkov in uporabni modeli. Zdaj zajete geografske označbe ne vključujejo le kmetijskih, ampak tudi možne prihodnje nekmetijske proizvode, v Uredbi pa so izrecno omenjene geografske označbe, kot so določene v sporazumih s tretjimi državami. Področje uporabe Uredbe je bilo tudi razširjeno tako, da bi zajemalo več primerov kršitev, in sicer vse možne kršitve blagovnih znamk (na primer blagovne znamke, ki so si tako podobne, da povzročajo zmedo, in znane blagovne znamke) in ne le ponarejenega blaga kot v prejšnjih uredbah ter kršitve z napravami za izogibanje (naprave, ki so zasnovane, izdelane ali prirejene predvsem zato, da omogočijo ali olajšajo izogibanje tehnološkim ukrepom, ki preprečujejo ali omejujejo dejanja v zvezi z deli, ki niso bila odobrena).

– Obseg in podrobnosti informacij, ki jih je treba navesti v zahtevi za ukrepanje, so bili v primerjavi s prejšnjo uredbo razširjeni.

– Poenostavljeni postopek za uničenje blaga je postal obvezen standardni postopek. V skladu s tem postopkom, ki je bil v Uredbi (ES) št. 1383/2003 že predviden kot izbirni postopek, je mogoče sumljivo blago po pisni potrditvi imetnika odločbe, da je bila po njegovem prepričanju kršena pravica intelektualne lastnine, in po izrecnem soglasju obeh strank uničiti, ne da bi bilo treba ugotoviti, ali je bila pravica intelektualne lastnine res kršena. Postopek zagotavlja hitro in stroškovno učinkovito uničenje blaga. To je bilo že v preteklosti uspešno orodje za praktično obravnavanje in reševanje „jasnih primerov“ kršitev pravic intelektualne lastnine; to, da je postopek postal standardni postopek, pa dokazuje, da je bil enako uspešen v vseh državah članicah.

V nasprotju s poenostavljenim postopkom, opisanim v Uredbi (ES) št. 1383/2003, v okviru novega standardnega postopka imetniku odločbe od imetnika blaga/deklaranta ni treba neposredno pridobiti pisnega soglasja, da blago odstopa v uničenje; za uradno obveščanje imetnika blaga/deklaranta pa je zdaj odgovoren carinski organ in ta lahko šteje, da imetnik blaga/deklarant soglaša z uničenjem, če uničenju ni izrecno nasprotoval.

– Uveden je bil posebni postopek za manjše pošiljke, da bi se obravnaval naraščajoč trend manjših pošiljk ponarejenega in piratskega blaga, ki se v Unijo običajno pošiljajo po pošti ali s komercialno kurirsko službo, ter čim bolj zmanjšali stroški in upravna bremena pri obravnavanju takih primerov. Uporablja se za manjše pošiljke, kot so opredeljene v členu 2(19) Uredbe (EU) št. 608/2013, torej za poštne pošiljke ali pošiljke hitre pošte, ki vsebujejo največ tri enote ali imajo bruto težo, nižjo od dveh kilogramov.

– „Domnevno soglasje“: v standardnem postopku in postopku za manjše pošiljke je predvidena možnost uporabe domnevnega soglasja imetnika blaga/deklaranta namesto izrecnega soglasja za uničenje. Z drugimi besedami, kadar deklarant ali imetnik blaga carinskim organom ne potrdi svojega soglasja za uničenje blaga niti jih v predvidenem roku uradno ne obvesti o nasprotovanju uničenju, lahko carinski organi štejejo, da je deklarant ali imetnik blaga potrdil svoje soglasje za uničenje blaga.

– Stroški: ker carinski organi ukrepajo na podlagi zahteve, člen 29 Uredbe (EU) št. 608/2013 določa, da se lahko odločijo, da mora imetnik odločbe povrniti vse stroške, ki so carinskim organom nastali pri ukrepanju za uveljavitev njegovih pravic intelektualne lastnine. To je izključno odločitev carinskih organov države članice.

– Člen 22 Uredbe (EU) št. 608/2013 uvaja določbo o izmenjavi informacij in podatkov z ustreznimi organi tretjih držav z namenom, da bi prispevali k odpravi mednarodne trgovine z blagom, ki krši pravice intelektualne lastnine. Komisija bo za sprožitev postopka sprejela izvedbene akte z opredelitvijo elementov nujnih praktičnih ureditev v zvezi z izmenjavo podatkov in informacij.

– Za uveljavljanje pravic intelektualne lastnine s strani carinskih organov v Evropski uniji je potrebna izmenjava podatkov o odločbah v zvezi z zahtevami za ukrepanje. Izmenjavo takih podatkov in podatkov o carinskem ukrepanju je bilo treba omogočiti prek osrednje elektronske zbirke podatkov. V ta namen je Komisija vzpostavila osrednjo podatkovno zbirko COPIS, ki deluje od 1. januarja 2014.

4. PRIPOMBE ZASEBNEGA SEKTORJA

Združenja imetnikov pravic in podjetja za hitro pošto najbolj hvalijo novosti, uvedene z Uredbo (EU) št. 608/2013, in v zvezi z njeno učinkovitostjo navajajo na splošno pozitivne povratne informacije.

Vključitev dodatnih pravil intelektualne lastnine v področje carinskega nadzora ocenjujejo kot koristno, saj omogoča uskladitev Uredbe (EU) št. 608/2013 in Direktive 2004/48/ES o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine ter zmanjšuje razlikovanje med pravicami intelektualne lastnine, ki niso blagovne znamke.

Vložitev zahtev za ukrepanje se jim ne zdi preveč zapletena. Postopek zahteve za ukrepanje na ravni Unije (ki se vloži v eni državi članici in jo država članica, ki jo je odobrila, razširi v drugo državo članico) prav tako ocenjujejo kot koristnega.

Zdi se, da še posebej cenijo nov standardni postopek z „možnostjo domnevnega soglasja“, ki ga opisujejo kot zelo praktično orodje.