Posebna ureditev poročanja za mikro podjetja, ki je bila uvedena leta 2012, dovoljuje precejšnjo poenostavitev poročanja na podlagi opredelitve mikro podjetij na ravni EU in več možnosti, ponujenih državam članicam. Države članice izvajalke so na splošno izkoristile prednost naknadne revizije računovodske direktive leta 2013 za izvajanje poenostavitve od poslovnega leta 2016.

Kadar je bilo to ustrezno, so se upoštevale ugotovitve Komisije, ki izhajajo iz preverjanja primernosti (presoje) zakonodaje, ki ureja redno javno poročanje podjetij o finančnih in nefinančnih informacijah. Delovni dokument služb Komisije, ki je rezultat tega preverjanja primernosti, je priložen k temu poročilu().

V tem poročilu so obravnavane klavzule o pregledu iz različnih delov zakonodaje EU o obveznem razkritju finančnih in nefinančnih informacij podjetij javnosti.

Najbolj priljubljene značilnosti ureditve za mikro podjetja so manj pojasnil ter poenostavljene členitve bilanc stanja in izkazov poslovnega izida. Pet držav članic ponuja rešitve vse na enem mestu (npr. samo enkratno izpolnjevanje davčne napovedi). Mikro podjetja so iz pripoznavanja aktivnih časovnih razmejitev ob koncu leta izvzeta samo v dveh državah članicah.

Šest držav članic (Ciper, Španija, Hrvaška, Luksemburg, Malta in Švedska) ne priznava mikro podjetij posebej za poročanje podjetij. Od 21 držav članic, ki priznavajo mikro podjetja v zvezi z zelo poenostavljeno ureditvijo za mikro podjetja, jih 20 zvesto uporablja merila za določanje velikosti iz Direktive. Dve državi članici (Estonija in Italija) uporabljata nižja merila za določanje velikosti, kot jih določa Direktiva. Zato je v EU za mikro podjetja priznanih 8,6 milijona podjetij, tj. 78 % vseh mikro podjetij, ki jih priznava Direktiva.

V sedemletnem obdobju od 1. januarja 2013 do 31. decembra 2019 je skupna inflacija dosegla 6,4 % v euroobmočju in 7,5 % v EU-27 ( ).

Merila za določanje velikosti podjetij so v Direktivi izražena v eurih. Euroobmočje (Avstrija, Belgija, Ciper, Estonija, Finska, Francija, Grčija, Irska, Italija, Latvija, Litva, Luksemburg, Malta, Nemčija, Nizozemska, Portugalska, Slovaška, Slovenija in Španija) predstavlja 74 % podjetij EU().

Leta 2013 je bila v računovodski direktivi uvedena obveznost() za Komisijo, v skladu s katero mora pregledati in, kadar je ustrezno, spremeniti merila za določanje velikosti, tako da vsaj vsakih pet let (z delegiranimi akti) opredeli kategorije podjetij (mikro, mala, srednja in velika), pri čemer upošteva učinke inflacije. Pri tem je cilj zakonodaje EU ohraniti sedanje stanje, tj. preprečiti razmere, v katerih bi se zlasti za mikro in mala podjetja zaradi inflacije nenamerno uporabljale zahtevnejše računovodske ureditve, ki se sicer uporabljajo za večja podjetja.

Računovodska direktiva od leta 2013 v veliki meri ščiti mikro podjetja pred preobremenjenostjo. Razlog za to je, da se od njih ne sme zahtevati več poročanja kot od malih podjetij. Zdaj je v EU za mikro podjetja priznanih 78 % mikro podjetij. To pomeni, da imajo koristi od še bolj poenostavljene ureditve poročanja. To je mogoče, ker večina držav članic uporablja možnosti za poenostavitev, ki jih zagotavlja Direktiva. Stopnja poenostavitve se lahko med posameznimi državami članicami zelo razlikuje. To delno pojasnjuje, zakaj je izkoriščen le del celotnega potenciala prihranka stroškov. V zvezi s preostalim delom se zdi, da podjetja s spremembami niso seznanjena ali pa se jim upirajo. S tem se slabša učinek poenostavitve. Komisija države članice, ki še niso priznale vseh mikro podjetij EU, poziva, naj to storijo, da bi čim bolj poenostavile njihovo ureditev poročanja in okrepile ozaveščenost o priložnostih za to.

Na spodnji sliki so povzeti učinki na populacijo in stroške v euroobmočju.

V tej kategoriji bi približno 4 000 velikih podjetij postalo srednja podjetja(). Ocenjuje se, da bi bili učinki na njihovo ureditev poročanja zanemarljivi: morda manj pojasnil; možno izvzetje iz zahteve za pripravo konsolidiranih računovodskih izkazov; verjetno brez sprememb za podjetja, ki so predmet poročanja po državah v ekstraktivnem sektorju, in brez sprememb ureditve poročanja, ki se uporablja za subjekte javnega interesa, vključno z nefinančnim poročanjem. Prihranki stroškov, ki so se zdeli nepomembni, zato niso bili ocenjeni.

Če bi 77 000 malih podjetjih postalo mikro podjetja, bi to pomenilo skupen prihranek stroškov v višini približno 7 milijonov EUR(). Možni prihranki stroškov za srednja podjetja so povzeti v nadaljevanju.

Ureditev za mikro podjetja je za države članice izbirna. Ocenjuje se, da prilagoditev meril za določanje velikosti ne bo vplivala na države članice v euroobmočju, ki nimajo kategorije ali ureditve za mikro podjetja (Ciper, Španija, Luksemburg in Malta). Kar zadeva druge države članice v euroobmočju, se zaradi prilagoditve meril za določanje velikosti mikro podjetij inflaciji približno 77 000 podjetij (na zgornji meji) ne bi več štelo za mala podjetja, ampak za mikro podjetja. Možni prihranki stroškov so povzeti v nadaljevanju.

Analiza učinkov je osredotočena na obveznosti držav članic in njihove učinke na podjetja (stratifikacija po velikosti(), stroški) v euroobmočju. Analiza je bila izvedena po državah članicah, uporabili pa so se 6,4-odstotna inflacija za sedanja nacionalna merila in pravila zaokroževanja v posamezni državi članici. Štelo se je, da bi vse države članice kljub manevrskemu prostoru, ki bi jim bil ponujen(), prilagodile merila za določanje velikosti, s čimer bi se zagotovili večji učinki. Zaradi pomanjkanja smiselnih podatkov ni bilo mogoče oceniti učinka na Ciper.

Kot je prikazano zgoraj, so se merila za določanje velikosti zaradi zaokroževanja povečala s 6,7 % na 7,5 %. To je precej blizu načrtovani stopnji inflacije in skladno za posamezno merilo za določanje velikosti. Zgornja merila za določanje velikosti se zato uporabljajo kot zanesljiva podlaga za analizo učinkov.

V spodnji preglednici je prikazano, kako bi lahko prilagoditev inflaciji decembra 2019 pripeljala do zaokroženih meril za določanje velikosti, pri čemer so prikazane absolutne vrednosti in odstotno povečanje sedanjih meril za določanje velikosti:

Glede na raziskavo družbe VVA se zdi, da vključitev dodatnih informacij, kot je določeno v klavzuli o pregledu, tj. informacij o povprečnem številu zaposlenih, uporabi podizvajalcev in morebitnih denarnih kaznih, ki jih naloži država, nima široke javne podpore. Civilna družba bi načeloma pozdravila dodatno preglednost, vendar pa te postavke niso njena glavna prednostna naloga. Podjetja na splošno nerada dodajajo kakršne koli zahteve glede poročanja zaradi razmerij med stroški in koristmi. Poleg tega nacionalni organi niso prepričani, da bi te dodatne postavke omogočile boljše doseganje ciljev zahtev glede poročanja. Komisija je leta 2016 število zaposlenih vključila v predlog javnega poročanja po državah za velike multinacionalne družbe().

Obstajajo jasni znaki, da se uporablja poročanje po državah, uporablja pa ga zlasti civilna družba za ozaveščanje, za pripravo povzetkov ali infografik ali za zahteve po pojasnilih vlad in podjetij, s čimer morajo ta postati odgovorna. Ker je to nedavna politika, ozaveščenost javnosti o poročilih v večini držav članic ostaja omejena. Prezgodaj je še, da bi se opazile znatne spremembe na področju odgovornosti vlad (zlasti v primeru manj demokratičnih ali odprtih vlad) ali upravljanja virov v državah, ki so bogate z viri. Nenameren učinek Direktive je, da poročanje po državah pogosto uporablja civilna družba za izpraševanje podjetij in zagotovitev njihove odgovornosti. V vsakem primeru se zahteve glede poročanja, vsaj v civilni družbi, štejejo za učinkovite pri povečanju preglednosti plačil podjetij vladam za izkoriščanje naravnih virov.

·Skupna podjetja – skupna podjetja so v ekstraktivnem sektorju pogosta. Podjetja sodelujejo z drugimi podjetji, vključno s podjetji v državni lasti, da bi si delila naložbe in dejavnosti. Običajno je eno od podjetij odgovorno za vodenje evidenc dejavnosti vseh podjetij. Ker v pravu EU ni jasnih navodil, se o plačilih poroča na različne načine: (i) sorazmerno z lastnim deležem podjetja v skupnem podjetju, (ii) o vseh plačilih skupnega podjetja poroča odgovorno podjetje (v tem primeru se lahko druga podjetja odločijo, da ne bodo poročala, čeprav so k temu pravno zavezana) ali (iii) na druge načine. Posledično rezultati poročanja niso popolnoma primerljivi ali jih ni.

·Opredelitev projekta – pravne posledice besedila „sporazumi, ki so med seboj vsebinsko povezani“, ki opredeljuje projekt, si lahko podjetja različno razlagajo. Posledično se poročanje o posameznih projektih med podjetji razlikuje, zato je težko zagotoviti popoln in dosleden pregled projektov, ki vključujejo več podjetij.

·Opredelitev vlad po imenu – ime vladnega subjekta, ki je prejel plačilo, v poročilih ni vedno jasno navedeno. Številna podjetja so navedla samo ime države in/ali izraz „nacionalna“, „regionalna/lokalna“ ali „občinska“ vlada. Zato vladnih subjektov ni mogoče preprosto opredeliti in zahtevati njihovo odgovornost.

V vzorcu poročil, ki jih je preučila družba VVA, je večina podjetij predložila zahtevane informacije. Opredeljenih je bilo več področjih, na katerih so možne izboljšave. Ta področja, za katera se zdi, da so bolj povezana s pomanjkljivostmi ali prožnostjo glede standarda poročanja kot z izpolnjevanjem obveznosti, so navedena v nadaljevanju.

V zvezi z izkoriščanjem pragozdov je družba VVA našla samo dve podjetji v EU, ki poročata, kar je bistveno manj od pričakovanih sto podjetij. Razlog so zlasti posebne značilnosti sektorja (velikost, dejavnosti podjetja) in s tem neločljivo povezana vprašanja zaradi omejene opredelitve pragozdov v Direktivi. Glede na nerazširjeno poročanje o plačilih vladam s strani gozdarskih družb sta med glavnimi mehanizmi, vzpostavljenimi za povečanje preglednosti v gozdarskem sektorju, uredba EU o lesu() ter akcijski načrt EU za izvrševanje zakonodaje, upravljanje in trgovanje na področju gozdov (FLEGT)(), čeprav nobeden od njiju ne določa, da morajo gospodarski subjekti poročati o svoji učinkovitosti v zvezi s primerno skrbnostjo ali o dobaviteljih, ki kršijo veljavno zakonodajo.

Med letoma 2014 in 2017 so to politiko v nacionalnem pravu izvajale vse države članice. Večina jih je zagotovila, da so podjetja, ki opravljajo gozdarsko ali ekstraktivno dejavnost, začela poročanje po državah s poslovnim letom 2016, kot določa zakonodaja EU, ali prej (Združeno kraljestvo, Francija). V treh državah članicah se je poročanje začelo šele s poslovnim letom 2017, pri čemer so bili učinki zaradi števila prizadetih podjetij omejeni. Ugotovljen ni bil noben večji primer neizpolnjevanja obveznosti, vendar Komisija zdaj preiskuje nekaj težav pri izpolnjevanju obveznosti v nekaterih državah članicah.

V poglavju 10 računovodske direktive, uvedenem leta 2013, je določeno, da morajo podjetja EU, ki opravljajo dejavnost v ekstraktivnem ali gozdarskem sektorju, od poslovnega leta 2016 letno poročati o plačilih vladam. Plačila je treba razkriti po projektih in po vladah. Vlada je lahko lokalna, regionalna ali nacionalna in bi morala privzeto vključevati vsa podjetja v državni lasti.

Mednarodni razvoj ter učinki drugih mednarodnih ureditev

Kanada, Švica, Združeno kraljestvo in Evropski gospodarski prostor imajo vzpostavljeno učinkovito zakonodajo za zagotovitev poročanja po državah v zadevni ekstraktivni industriji ( ). Kanada je 1. junija 2015 sprejela zakonodajo glede poročanja po državah ( ). EU šteje, da je kanadski standard enakovreden njenemu ( ). Kanadski minister za naravne vire je tudi pooblaščen, da poročajočim podjetjem dovoli, da nadomestijo poročila, pripravljena v drugi jurisdikciji (katere zahteve veljajo za sprejemljiv nadomestek), tako da bodo izpolnjevala zahteve Kanade v EU in Evropskem gospodarskem prostoru. Tako EU in Kanada preprečujeta večkratno poročanje in s tem nepotrebno breme za podjetja. EU in Združeno kraljestvi sta edini jurisdikciji, v katerih se zahteva javno poročanje po državah za gozdarsko industrijo.

Hkrati je pobuda za preglednost v ekstraktivni industriji (EITI) zasebna pobuda, katere cilj je zagotoviti odgovornost ekstraktivnega sektorja. EITI je mednarodno neprofitno združenje, registrirano v skladu z norveškim pravom. V njem so združeni člani vlad, naftnih, plinskih in rudarskih družb, institucionalni vlagatelji in organizacije civilne družbe, da bi izboljšali odprtost in odgovorno upravljanje prihodkov iz naravnih virov. Zdaj zajema 52 držav izvajalk. Poročila EITI – objavljena pod okriljem vladnega organa držav članic – vključujejo plačila, ki so jih vlade prejele od ekstraktivnih podjetij, ki opravljajo dejavnost v njihovi jurisdikciji. Poročila, pripravljena v okviru te pobude, so javna in strojno berljiva. Plačila so v njih razčlenjena po projektu v zadevni državi, podobno kot v politiki EU.

EITI in poročanje po državah EU se dopolnjujeta. Od začetka se je za poročanje po državah EU zahtevalo razkritje vrst plačil v skladu z zahtevami EITI. Podobno so zahteve EU v določenem obsegu vplivale na zahteve EITI, na primer na poročanje po projektih. V okviru EITI bodo v kateri koli državi verjetno predstavljene celovitejše informacije v zvezi s to državo kot v okviru poročanja po državah EU. Razlog za to je, da poročila EITI ne zajemajo samo dejavnosti, ki so pod nadzorom industrije EU ali kanadske industrije, ampak tudi pod nadzorom drugih tujih podjetij in nacionalnih družb, med drugim družb v državni lasti. Vendar pa so poročila EITI geografsko omejena, ker eno poročilo pokriva samo eno državo. Poleg tega se poročila EITI navadno objavijo eno leto pozneje kot poročilo po državah EU za dano leto. Članstvo v EITI se je po sprejetju računovodske direktive povečalo. Med njima ni jasne ali neposredne povezave, vendar to ne odvrača od cilja iz uvodne izjave 45 računovodske direktive, da bi moralo poročanje po državah vladam držav, ki so bogate z viri, pomagati pri izvajanju načel in meril EITI. Številni dejavniki, vsaj za zdaj, preprečujejo, da bi zahteve EITI prevladale nad zahtevami EU in obratno.

Civilna družba in industrija Komisijo pozivata, naj v mednarodnih forumih še naprej potrjuje zavezanost EU spodbujanju preglednosti v ekstraktivnem sektorju, da bi mednarodne partnerje spodbudila k uvedbi podobnih zahtev glede poročanja po vsem svetu.

Učinki na konkurenčnost in zanesljivo oskrbo z energijo

EU je pri oskrbi s surovo nafto in plinom močno odvisna od nekaj držav. Vsaka omejitev dejavnosti podjetij EU v strateških partnerskih državah, ki so bogate z viri, zaradi zahtev glede poročanja bi vplivala na energetsko varnost.

Družba VVA ni našla dokazov, da imajo konkurenti iz tretjih držav bistveno konkurenčno prednost, ker jim ni treba poročati o plačilih vladam. Poleg tega ni našla primerov tretjih držav, ki bi omejevale dejavnosti podjetij EU zaradi zahtev glede poročanja. Kljub temu so podjetja še naprej zaskrbljena zaradi neenakih konkurenčnih pogojev, saj se za konkurente iz ZDA, Kitajske in drugih držav ne uporabljajo enake obveznosti glede preglednosti. Industrija je zaskrbljena zaradi dolgoročnih tveganj v zvezi s konkurenčnostjo zaradi teh neenakih konkurenčnih pogojev. Zdi se, da to trditev potrjuje znanstvena študija ( ), saj je v njej ugotovljeno, da podjetja, ki razkrivajo poročanje po državah, običajno povečajo svoja plačila vladam gostiteljicam ter zmanjšajo in prerazporedijo naložbe v primerjavi s konkurenti v teh državah, ki poročanja ne razkrivajo.

Kljub temu do zdaj ni bilo drugih oprijemljivih učinkov na oskrbo EU z energijo. Politika poročanja po državah obstaja šele nekaj let. To je veliko manj, kot običajno trajajo precej daljši industrijski cikli na področju rudarstva, nafte itd. od pridobivanja in naložb do zaključka. Zato bi bilo treba stanje pozorno spremljati z vidika tveganja.

Razširitev zahtev glede poročanja na dodatne industrijske sektorje

Za civilno družbo bi lahko razširitev poročanja po državah na dodatne industrijske sektorje (npr. telekomunikacije, gradbeništvo) pomenila prispevek k ublažitvi družbenih tveganj in tveganj za vlagatelje, k preprečevanju nezakonitosti, korupcije in slabega fiskalnega upravljanja ter k odvračanju od njih. Kljub temu se strokovnjaki in nevladne organizacije nagibajo k priznanju, da je enotna rešitev – vsesplošni prenos standardov poročanja po državah za ekstraktivne industrije na druge industrijske sektorje, na primer zgolj z razširitvijo področja uporabe direktive – neizvedljiva. Za vse dodatne sektorje bi bile potrebne prilagojene zahteve. Drugi pomislek je, da je učinkovitost takega ukrepa močno odvisna tudi od velikosti podjetja in tega, kako mednaroden je sektor. To pomeni, da bi bilo morda nepraktično opredeliti ustrezno področje uporabe prava EU za nekatere sektorje, saj bi bilo to odvisno od tega, koliko naložb imajo industrijski sektorji EU v tujini na lokalni ravni v zadevnem sektorju, ali so dovolj veliki sami po sebi in ali vladam plačujejo znatne zneske. Čeprav je cilj poročanja po državah predvsem opolnomočenje lokalnega prebivalstva, ki se sooča z izkoriščanjem naravnih in neobnovljivih virov, pa tako poročanje morda ni primerno za doseganje podobnih ciljev v sektorjih, za katere okoljski dejavniki in dejavniki bližine niso značilni.

Revizija

Revizija ni obvezna zahteva glede poročanja. Kljub temu nekatere velike multinacionalne družbe prostovoljno uporabljajo storitve neodvisnih revizorjev, da bi predložile dodatno zagotovilo ter s tem povečale verodostojnost in zanesljivost svojih poročil za uporabnike.

Če bi bila revizija obvezna, bi deležniki želeli nadaljnje specifikacije glede vrste posla, ravni zagotovila, časovnega okvira, vsebine poročanja in objave. Družba VVA je ob predpostavki tradicionalnega revizijskega posla ocenila, da bi letni stroški znašali od 450 000 EUR do 1 500 000 EUR na podjetje. Če bi se izvedel preprostejši pregled z omejenim zagotovilom, bi se ti stroški znižali in bi znašali od 250 EUR do 450 000 EUR. Stroški drugih vrst poslov – s storitvami zagotovil ali brez – niso bili ocenjeni.

Revizija poročanja po državah za civilno družbo kot uporabnika ni prednostna naloga, čeprav ta priznava, da bi se z revizijo poročanja po državah povečalo zaupanje in racionalizirala uporaba standardov. Pričakovanja, da bi lahko revizijska funkcija pomagala odpraviti pomanjkljivosti v standardih, kot so pomanjkljivosti iz tega poročila, so lahko v vsakem primeru neupravičena. Podjetja in regulatorji se nagibajo k temu, da ne bi podprli revizije (ali bi vsaj izrazili dvom) z vidika stroškov in koristi.

Javno poročanje po državah, ki se uporablja za multinacionalne družbe na splošno

Komisija je leta 2016 predlagala zakonodajo, v skladu s katero morajo velika podjetja vsako leto pripraviti poročilo po državah za vsako državo članico in tretjo državo, v kateri poslujejo, v katerem so navedene informacije o ustvarjenem dobičku in plačanem davku na dobiček ( ).

Dobavljanje rudnin (primerna skrbnost)

EU je sprejela zakonodajo na področju obveznosti za potrebno skrbnost v zvezi z dobavljanjem rudnin (Uredba (EU) 2017/821) ( ).

Sklepna ugotovitev