Poročilo Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu na podlagi člena 18(2) Direktive 2004/35/ES o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode

1. Uvod

V tem drugem poročilu o izvajanju Direktive 2004/35/ES o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode (v nadaljnjem besedilu: direktiva o okoljski odgovornosti ali Direktiva) so predstavljene izkušnje, pridobljene pri uporabi Direktive med letoma 2007 in 2013, razlagati pa ga je treba skupaj z delovnim dokumentom služb Komisije . Poročilo temelji na členu 18(2) direktive o okoljski odgovornosti. Vsebuje sklepne ugotovitve in priporočila, kako izboljšati izvajanje na terenu, ki so bili pripravljeni na podlagi vrednotenja v okviru programa ustreznosti in uspešnosti predpisov (REFIT), opravljenega v preteklih dveh letih. Pri vrednotenju se je ocenjevalo, kako Direktiva deluje in ali „ustreza svojemu namenu“ , pri tem pa so se upoštevale dve študiji iz leta 2012 in tri iz leta 2013 .

Direktiva o okoljski odgovornosti obravnava primere večje okoljske škode. Izvaja načelo „plača povzročitelj obremenitve“ iz člena 191 Pogodbe o delovanju Evropske unije, kar pomeni, da javnost ne bi smela plačati, če industrijska dejavnost povzroči večjo okoljsko škodo. Izvajalci nevarnih poklicnih dejavnosti, navedenih v Prilogi III k direktivi o okoljski odgovornosti (glej oddelek 2 spodaj), so objektivno odgovorni za okoljsko škodo, ki so jo povzročili, tj. krivde (namena ali malomarnosti) ni treba dokazati. Izvajalci drugih poklicnih dejavnosti, ki niso nevarne, so krivdno odgovorni.

Glavna cilja Direktive sta preprečevanje okoljske škode, če obstaja neposredna nevarnost, in sanacija okoljske škode, če je ta že bila povzročena. V skladu z načelom „plača povzročitelj obremenitve“ mora odgovorni izvajalec izvesti potrebne preventivne ali sanacijske ukrepe in kriti vse stroške. Škoda se šteje za sanirano, ko se okolje povrne v stanje pred povzročitvijo škode. Direktiva o okoljski odgovornosti zajema škodo, povzročeno biotski raznovrstnosti (zavarovanim vrstam in naravnim habitatom), vodam in tlom. Direktiva ne zajema običajne škode (materialne škode, izgube življenja in telesne poškodbe ali gospodarske škode).

2. Prenos in izvajanje

Več držav članic ni upoštevalo roka za prenos Direktive v nacionalno zakonodajo (30. april 2007), vseh 27 držav članic pa jo je v celoti preneslo šele do sredine leta 2010. Te zamude in druge pomanjkljivosti so opisane v prvem poročilu Komisije. Komisija je poleg tega podrobno preučila zapletene razmere, ki so nastale zaradi uvedbe precej prožnega okvirnega instrumenta EU o okoljski odgovornosti poleg že prej veljavne nacionalne zakonodaje v večini držav članic. Če povzamemo, se je zaradi tega s pravnega stališča nekoliko izboljšala usklajenost v primerjavi z razmerami pred prenosom direktive o okoljski odgovornosti (npr. nekatere države članice niso imele vzpostavljenega nobenega sistema okoljske odgovornosti). Vendar so trenutne razmere v pravnem in praktičnem smislu še vedno raznovrstne, zato bi bili potrebni dodatni ukrepi za vzpostavitev enakih pogojev na evropski ravni.

Komisija je ukrepala v zvezi s prepoznim prenosom in težavami glede neskladnosti (sedem držav članic mora nekatere težave z neskladnostjo še odpraviti). S temi ukrepi se je nekoliko izboljšala usklajenost vzpostavljenih pravnih sistemov držav članic. Vendar zaradi okvirnosti direktive o okoljski odgovornosti, ki državam članicam omogoča precej prožnosti, razlike še niso odpravljene.

Kar zadeva izvajanje, so države članice od aprila 2007 do aprila 2013 sporočile približno 1 245 potrjenih izrednih dogodkov povzročitve okoljske škode, ki so sprožili uporabo direktive o okoljski odgovornosti. Vendar se število primerov med državami članicami zelo razlikuje. 86 % vseh primerov škode sta sporočili dve državi članici (Madžarska: 563 primerov, Poljska: 506 primerov), večino preostalih primerov pa je sporočilo šest držav članic (Nemčija – 60, Grčija – 40, Italija –17, Latvija, Španija in Združeno kraljestvo). Enajst držav članic ni od leta 2007 sporočilo nobenih škodnih primerov, povezanih z direktivo o okoljski odgovornosti, razlog za kar je morda dejstvo, da primere obravnavajo izključno v okviru nacionalnega sistema.

Število letnih primerov, povezanih z direktivo o okoljski odgovornosti, se zelo razlikuje, in sicer od 95 primerov do manj kot enega primera na državo članico. Veliko število primerov v državi članici ne pomeni nujno, da ta država članica uporablja direktivo o okoljski odgovornosti strožje, kot se zahteva. Vrednotenje in preverjanje skladnosti kažeta, da je to odstopanje mogoče pojasniti z različnimi pravnimi okviri in tradicijami (zlasti, ali je bila prej veljavna zakonodaja razveljavljena ali ne), morebitnimi razlikami v stanju okolja ter različnimi razlagami ključnih izrazov in konceptov, kot je pojasnjeno v nadaljevanju. Razlogi za večjo uporabo Direktive so pogosto:

uporaba evidenc primerov, povezanih z direktivo o okoljski odgovornosti;

boljše možnosti zainteresiranih strani za predložitev pripomb in sodelovanje s pristojnimi organi;

obveznost pristojnih organov, da na drugi stopnji izvajajo preventivne in sanacijske ukrepe, če tega ne storijo izvajalci, in