Obvestilo Komisije – Smernice o izročitvi tretjim državam

(2022/C 223/01)

Kazalo

Seznam kratic 3

Uvod 3

1. Povzetek sodne prakse Sodišča 5

1.1. Prošnje za izročitev zaradi izvedbe kazenskega pregona 5

Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15 5

Sklep Sodišča z dne 6. septembra 2017, Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15 7

Sodba Sodišča z dne 10. aprila 2018, Pisciotti, C-191/16 8

Sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU 8

Sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 9

Sodba Sodišča z dne 12. maja 2021, WS, C-505/19 11

1.2. Prošnje za izročitev zaradi izvršitve kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti 12

Sodba Sodišča z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17 12

C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München (postopek še poteka) 13

2. Smernice, ki se uporabljajo, kadar države uporabljajo izjemo glede na državljanstvo 14

2.1. Prošnje za izročitev zaradi kazenskega pregona 14

2.1.1. Področje uporabe mehanizma Petruhhin 14

2.1.2. Koraki, ki jih morajo storiti pristojni organi, kadar se uporablja izjema glede na državljanstvo 15

2.1.3. Rok za odgovor na uradno obvestilo 17

2.1.4. Zavrnitev prošnje za izročitev 17

2.1.5. Nadaljevanje postopka izročitve 17

2.2. Prošnje za izročitev zaradi izvršitve zaporne kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti 17

2.2.1. Področje uporabe 17

2.2.2. Koraki, ki jih morajo storiti pristojni organi, kadar se uporablja izjema glede na državljanstvo 18

2.2.3. Izmenjava informacij med zaprošeno državo in državo državljanstva 18

3. Smernice, ki se uporabljajo za vse države ne glede na izjemo glede na državljanstvo 18

3.1. Presoja temeljnih pravic pred izročitvijo 18

3.1.1. Uporaba Listine 18

3.1.2. Uporaba Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin 19

3.2. Neutemeljene ali neustrezne, tudi politično motivirane rdeče mednarodne tiralice, nalogi za prijetje in prošnje za izročitev 20

3.2.1. Obstoječi Interpolov mehanizem v zvezi z napačno uporabo rdečih mednarodnih tiralic 20

3.2.2. Izmenjava informacij med informacijskimi točkami v zvezi z neutemeljenimi ali neustreznimi prošnjami za izročitev, zlasti politično motiviranimi 21

4. Praktični vidiki mehanizma Petruhhin in politično motiviranih prošenj za izročitev 21

4.1. Informacijske točke 21

4.2. Jezikovna ureditev in stroški 21

4.3. Ureditev varstva podatkov 21

PRILOGA 1: Ponazoritev korakov, ki jih je treba storiti v zvezi s prošnjami za izročitev zaradi kazenskega pregona – glavni koraki mehanizma Petruhhin 22

PRILOGA 2: Pregled izjem glede na državljanstvo (informacije, kot so jih posredovale države) 23

PRILOGA 3: Predloga za obvestitev države državljanstva 25

PRILOGA 4: Predloga za posredovanje dodatnih informacij državi državljanstva 28

PRILOGA 5: Predloga prošnje za podaljšanje roka, v katerem je mogoče zaprošeni organ obvestiti v skladu z mehanizmom Petruhhin 30

PRILOGA 6: Predloga odgovora na prošnjo za podaljšanje roka 31

PRILOGA 7: Predloga odgovora države državljanstva zaprošeni državi 32

PRILOGA 8: Predloga uradnega obvestila ali prošnje za informacije o neutemeljenih, neustreznih, zlasti politično motiviranih, prošnjah za izročitev in/ali prošnjah, ki vzbujajo pomisleke glede skladnosti z Listino/EKČP 34

Seznam kratic

Listina Listina Evropske unije o temeljnih pravicah Sodišče Sodišče Evropske unije ENP evropski nalog za prijetje EKČP Evropska konvencija o človekovih pravicah ESČP Evropsko sodišče za človekove pravice EGP Evropski gospodarski prostor EPN evropski preiskovalni nalog EJN Evropska pravosodna mreža Eurojust Agencija Evropske unije za pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah Europol Agencija Evropske unije za sodelovanje na področju preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj Nalog za prijetje EU-IC/NO Nalog za prijetje, izdan na podlagi Sporazuma med Evropsko unijo ter Republiko Islandijo (IC) in Kraljevino Norveško (NO) o postopku predaje med državami članicami Evropske unije ter Islandijo in Norveško Okvirni sklep o ENP Okvirni sklep Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami Interpol Mednarodna organizacija kriminalistične policije MPP Medsebojna pravna pomoč Država Države članice EU 27, Islandija in Norveška PDEU Pogodba o delovanju Evropske unije Združeno kraljestvo Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ZDA Združene države Amerike

Izjava o omejitvi odgovornosti

Te smernice niso pravno zavezujoče niti izčrpne. Ne vplivajo na obstoječe pravo EU in njegov prihodnji razvoj. Prav tako ne vplivajo na verodostojno razlago prava EU, ki jo poda Sodišče Evropske unije.

UVOD

Postopki izročitve med državami članicami in tretjimi državami so urejeni predvsem z večplastno kombinacijo različnih pravnih podlag: večstranskih sporazumov (npr. konvencij Sveta Evrope (1)), dvostranskih sporazumov (ki jih je sklenila EU ali ki so jih sklenile države članice) in nacionalne zakonodaje.

Sporazumi o izročitvi na splošno določajo možnost „izjeme glede na državljanstvo“, kar pomeni, da lahko pogodbenice zavrnejo izročitev svojih državljanov.

Poleg tega nekateri sporazumi, ki vsebujejo izjemo glede na državljanstvo, določajo, da bi morale pogodbenice spoštovati načelo aut dedere aut judicare (2) ter tako zagotoviti, da njihovi državljani ne ostanejo nekaznovani (3). Kazenski pregon lastnih državljanov lahko na splošno temelji na aktivnem personalitetnem načelu, ki se uporablja za kazniva dejanja, ki jih državljani storijo zunaj ozemlja pogodbenice.

Sodišče Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče) je leta 2016 v sodbi Petruhhin (4) uvedlo posebne obveznosti za države članice, ki ne izročajo svojih državljanov, kadar od tretje države prejmejo prošnjo za izročitev zaradi kazenskega pregona državljana EU, ki je državljan druge države članice in ki uresničuje svojo pravico do prostega gibanja v skladu s členom 21(1) (5) Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU). Sodba Petruhhin je prva zadeva, v kateri je Sodišče odločilo, da mora država članica EU, ki od tretje države prejme prošnjo za izročitev državljana druge države članice EU, začeti posvetovalni postopek z državo članico državljanstva zadevnega državljana EU (mehanizem Petruhhin), s čimer državi državljanstva da priložnost za kazenski pregon svojih državljanov na podlagi evropskega naloga za prijetje (ENP). Razlog za uvedbo posebnih obveznosti za države članice, ki ne izročajo svojih državljanov, je zagotavljanje nediskriminatorne obravnave njihovih lastnih državljanov in drugih državljanov EU (6). Obveznosti držav članic so bile dodatno opredeljene v poznejši sodni praksi (7). Poleg tega je Sodišče mehanizem Petruhhin razširilo na Islandijo in Norveško (8).

Svet je 4. junija 2020 predsedstvo prosil, naj Eurojust in Evropsko pravosodno mrežo (EJN) pozove, da analizirata, kako se prošnje tretjih držav za izročitev državljanov EU obravnavajo v praksi. Strinjala sta se tudi, da bosta pripravila predloge v zvezi s tem zaradi morebitnih smernic EU, ki naj jih pripravi Komisija (9).

V odgovor sta Eurojust in EJN novembra 2020 objavila skupno poročilo (10). Glavni izzivi, ki so bili ugotovljeni v tem poročilu, so vključevali:

— negotovost, na kateri organ se obrniti v državi članici državljanstva, katera država članica bi morala obravnavati in nositi stroške prevajanja in/ali kateri instrument pravosodnega sodelovanja je najbolje uporabiti za zagotovitev kazenskega pregona v državi članici državljanstva;

— različne prakse v zvezi z obsegom zagotovljenih informacij, roki za odgovore in izdajo odločb ter vrstami ocenjevanj v okviru mehanizma Petruhhin;

— neskladnosti med obveznostmi na podlagi prava EU na eni strani ter dvostranskih in večstranskih sporazumov o izročitvi na drugi strani;

— več vzporednih poti, ki se uporabljajo za obveščanje in posredovanje informacij, zaradi česar pogosto pride do podvajanja dela, negotovosti in zmede.

Decembra 2020 je Svet nato sprejel sklepe z naslovom: Evropski nalog za prijetje in postopki izročitve – sedanji izzivi in pot naprej (11). V sklepih je bilo ponovno poudarjeno, da „[imajo v] skladu s sodbami Sodišča Evropske unije v zadevi Petruhhin in več poznejšimi sodbami (12) [...] države članice pri obravnavi takih prošenj dve obveznosti: po eni strani dolžnost, da izpolnijo obstoječe obveznosti v skladu z mednarodnim pravom in preprečijo, da kaznivo dejanje ne bi bilo nekaznovano, po drugi strani pa morajo države članice, ki svojih državljanov ne izročijo, v skladu z načeloma prostega gibanja in nediskriminacije na podlagi državljanstva čim bolj učinkovito zaščititi državljane drugih držav članic pred ukrepi, s katerimi bi jim lahko bila odvzeta pravica do prostega gibanja in prebivanja v EU“.

Pojavljajo se še druga vprašanja v zvezi z izročitvijo, kot so opredeljena v poročilu Eurojusta in EJN. Svet je v sklepih iz leta 2020 poudaril, da „[p]raktične izkušnje različnih držav članic kažejo, da tretje države v nekaterih primerih vložijo neutemeljene in neustrezne prošnje za izročitev. Svet poziva Komisijo, naj glede na rezultate analize, ki sta jo pripravila Eurojust in Evropska pravosodna mreža, preuči potrebo po nadaljnjem ukrepanju, kot je predlog za skupni pristop pri obravnavanju morebitnih neustreznih, tudi politično motiviranih prošenj tretjih držav za iskanje in izročitev. V zvezi s tem bi bilo treba upoštevati najboljše prakse držav članic“.

Komisija se je za pripravo teh smernic posvetovala z državami članicami prek vprašalnika o prošnjah tretjih držav za izročitev. Sestavila je tudi preglednico sporazumov o izročitvi in sporazumov o medsebojni pravni pomoči (MPP), ki so jih države članice sklenile s tretjimi državami (na voljo na spletišču EJN). Junija in oktobra 2021 so o ugotovitvah iz vprašalnika razpravljali strokovnjaki držav članic na posebnih srečanjih. Komisija se je posvetovala tudi z raznimi deležniki in strokovnjaki, vključno z Eurojustom in EJN.

V teh smernicah je povzeta sodna praksa Sodišča. Upoštevane so tudi izkušnje, pridobljene v zadnjih petih letih pri uporabi mehanizma Petruhhin v vsej EU, na Islandiji in na Norveškem.

1. POVZETEK SODNE PRAKSE SODIŠČA

Prošnje za izročitev se lahko izdajo zaradi izvedbe kazenskega pregona ali izvršitve zaporne kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti.

Sodišče je v zvezi s prvo kategorijo – prošnje za izročitev, izdane zaradi izvedbe kazenskega pregona, razvilo tako imenovano „doktrino Petruhhin“ (13).

V zvezi z drugo kategorijo – prošnje za izročitev, izdane zaradi izvršitve zaporne kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti, je bila edina referenčna zadeva do zdaj sodba Raugevicius (14). Trenutno pred Sodiščem poteka še ena zadeva v zvezi s prošnjo za izročitev zaradi izvršitve zaporne kazni (15).

1.1. Prošnje za izročitev zaradi izvedbe kazenskega pregona

Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15 (16)

Sodba Petruhhin je prva zadeva, v kateri je Sodišče odločilo, da mora država članica EU, ki od tretje države prejme prošnjo za izročitev državljana druge države članice EU, začeti posvetovalni postopek z državo članico državljanstva zadevnega državljana EU, s čimer državi državljanstva da priložnost za kazenski pregon svojega državljana z uporabo ENP.

Dejansko stanje

Zadeva se je nanašala na prošnjo za izročitev, ki so jo ruski organi izdali Latviji v zvezi z estonskim državljanom, A. Petruhhinom, obtoženim poskusa kaznivega dejanja nedovoljene trgovine z veliko količino prepovedanih drog v okviru hudodelske združbe. Državno tožilstvo Republike Latvije je dovolilo izročitev Rusiji. Vendar je A. Petruhhin predlagal razveljavitev sklepa o izročitvi, ker naj bi imel v skladu s sporazumom o pravni pomoči in pravosodnih odnosih, ki so ga sklenile Republika Estonija, Republika Latvija in Republika Litva, v Latviji enake pravice kot latvijski državljan, vključno z varstvom pred neutemeljeno izročitvijo.

Vprašanja za predhodno odločanje

Latvijsko vrhovno sodišče je Sodišče vprašalo, ali je treba v skladu s sporazumom o izročitvi, sklenjenim med državo članico in tretjo državo (Latvijo in Rusijo), ter ob upoštevanju načela prepovedi diskriminacije glede na državljanstvo iz člena 18 PDEU in pravice državljanov EU do prostega gibanja in prebivanja iz člena 21(1) PDEU zagotoviti, da zaprošena država članica upošteva pravilo o prepovedi izročitve svojih državljanov tudi za državljane neke druge države članice. Latvijsko vrhovno sodišče je vprašalo tudi, ali mora zaprošena država članica (tj. država članica, ki jo tretja država prosi za izročitev državljana druge države članice, v tem primeru Latvija) preveriti (in, če je ustrezno, v skladu s katerimi merili), ali z izročitvijo ne bodo kršene pravice, zavarovane z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah (17) (v nadaljnjem besedilu: Listina).

Razlogovanje in odgovor Sodišča

Sodišče je uvodoma navedlo, da so pravila o izročitvi načeloma v pristojnosti držav članic, vendar kadar ni mednarodnega sporazuma med Evropsko unijo in zadevno tretjo državo, položaj, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, še vedno spada na področje uporabe Pogodb v smislu člena 18 PDEU, saj vključuje uresničevanje pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic iz člena 21 PDEU.

Država članica ni zavezana vsakemu državljanu Unije, ki se je preselil na njeno ozemlje, priznati enako raven varstva pred izročitvijo, kot jo priznava svojim državljanom.

Če pravila prava Unije ne urejajo izročitve med državo članico in tretjo državo, pa je treba za preprečevanje tveganja nekaznovanosti – ob hkratni zaščiti državljanov Unije pred ukrepi, s katerimi se lahko omeji njihova pravica do prostega gibanja – uporabiti vse mehanizme sodelovanja in medsebojne pomoči, ki na podlagi prava EU obstajajo na področju kazenskega prava. Tako je treba dati prednost izmenjavi podatkov z državo članico, katere državljan je zadevna oseba, da se organom te države članice – če so na podlagi nacionalnega prava pristojni za pregon zadevne osebe zaradi kaznivih dejanj, izvršenih zunaj njihovega ozemlja – omogoči, da zaradi izvedbe kazenskega pregona izdajo ENP. S takšnim sodelovanjem države članice, katere državljan je zadevna oseba, in s tem, da se da morebitnemu ENP prednost pred prošnjo za izročitev, država članica gostiteljica s svojim ravnanjem manj poseže v uresničevanje svobode gibanja, hkrati pa se s tem, kolikor je mogoče, prepreči tveganje nekaznovanosti. Šteje se, da se lahko z ENP enako učinkovito kot z izročitvijo doseže cilj preprečiti tveganje, da bi oseba, ki naj bi izvršila kaznivo dejanje, ostala nekaznovana.

Sodišče je ugotovilo tudi, da mora država članica – kadar ji tretja država predloži prošnjo za izročitev državljana neke druge države članice – preveriti, ali z izročitvijo ne bodo kršene pravice iz člena 19 Listine (18). Če pristojni organ zaprošene države članice razpolaga z dokazi o dejanski nevarnosti nečloveške ali ponižujoče obravnave posameznikov v zadevni tretji državi, mora pri odločanju o prošnji za izročitev presoditi o obstoju takšne nevarnosti. Pristojni organ zaprošene države članice mora svojo presojo utemeljiti na objektivnih, zanesljivih, natančnih in ustrezno posodobljenih informacijah. Te informacije lahko med drugim izhajajo iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice, iz sodnih odločb zadevne tretje države ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov.

Sklep Sodišča z dne 6. septembra 2017, Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15 (19)

Sodišče je v sklepu v zadevi Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr ponovilo razlogovanje iz sodbe Petruhhin, da se Listina uporablja, kadar državljan Unije izkoristi pravico do prostega gibanja in potuje iz države članice, katere državljan je, v drugo državo članico. Poleg tega je Sodišče odločilo, da mora zaprošena država članica zavrniti prošnjo za izročitev, če obstaja resna nevarnost, da bo zadevni državljan v primeru izročitve podvržen smrtni kazni.

Dejansko stanje

E. Adelsmayr je od leta 2004 več let delal kot anesteziolog in zdravnik intenzivist. Februarja 2009 je eden od pacientov, ki jih je E. Adelsmayr zdravil v Združenih arabskih emiratih ter je bil hudo bolan in je utrpel več srčnih zastojev, po operaciji in še enem srčnem zastoju umrl. E. Adelsmayr je bil obtožen, da je kriv za to smrt. Potem ko je eden od zdravnikov v bolnišnici, v kateri je delal E. Adelsmayr, vložil pritožbo, je bila uvedena preiskava. V poročilu o tej preiskavi je bilo sklenjeno, da gre za umor. V postopku, ki se je začel leta 2011 v Združenih arabskih emiratih, je državno tožilstvo zahtevalo, naj se E. Adelsmayrju izreče smrtna kazen. Vendar je leta 2012 zapustil Združene arabske emirate. Med odsotnostjo je bil v začasnem postopku – ki ga je kadar koli mogoče ponovno začeti in ki lahko privede do obsodbe zadevne osebe na smrtno kazen – obsojen na kazen dosmrtnega zapora.

Proti E. Adelsmayrju je bil tudi v državi njegovega državljanstva Avstriji uveden kazenski postopek, v katerem so se obravnavale obtožbe zoper njega v Združenih arabskih emiratih. Vendar je avstrijsko državno tožilstvo ta postopek leta 2014 ustavilo in navedlo, da je „tožena stranka prepričljivo navedla, da je šlo pri postopku, uvedenem proti njej v Dubaju, domnevno za gonjo proti njej“.

Vprašanja za predhodno odločanje

Predložitveno sodišče je Sodišču postavilo več vprašanj, vendar je Sodišče odgovorilo le na vprašanje v zvezi s členom 19(2) in členom 47 (20) Listine. Predložitveno sodišče je s tem vprašanjem želelo izvedeti, ali je treba navedena člena razlagati tako, da mora država članica Evropske unije zavrniti prošnjo tretje države za izročitev državljana EU, ki se zadržuje na ozemlju zadevne države članice, če kazenski postopek, na katerem temelji zahteva za izročitev, skupaj s sodbo, izrečeno v tretji državi v odsotnosti, ni bil združljiv z mednarodnopravnimi minimalnimi standardi in načeli javnega reda Unije (ordre public), od katerih ni mogoče odstopiti, ter načelom poštenega sojenja.

Razlogovanje in odgovor Sodišča

Sodišče je spomnilo, da se določbe Listine in zlasti člena 19 Listine uporabljajo za sklep države članice o izročitvi državljana Unije, kadar državljan Unije izkoristi pravico do prostega gibanja v Uniji. Odločilo je, da je treba člen 19(2) Listine razlagati tako, da mora v primeru prošnje za izročitev, ki jo izda tretja država v zvezi z državljanom Unije, ki uresničuje svojo pravico do prostega gibanja in zapusti državo članico izvora, ker se namerava nekaj časa zadržati na ozemlju druge države članice, zadnjenavedena država to zahtevo zavrniti, če obstaja resna nevarnost, da bo ta državljan v primeru izročitve podvržen smrtni kazni. Zato vprašanja ni bilo treba preučiti v delu, v katerem se nanaša na člen 47 Listine.

Sodba Sodišča z dne 10. aprila 2018, Pisciotti, C-191/16 (21)

Sodišče je v sodbi Pisciotti razlogovanje iz sodbe Petruhhin uporabilo za položaj, v katerem je veljal sporazum o izročitvi med Evropsko unijo in tretjo državo, ki je prosila za izročitev. Sodišče je presodilo, da državi članici prepovedi izročitve lastnih državljanov Združenim državam ni treba razširiti na vsakega državljana EU, ki potuje po njenem ozemlju. Vendar mora zaprošena država članica pred izročitvijo državljana EU državi članici državljanstva takega državljana omogočiti, da zahteva njegovo predajo na podlagi ENP.

Dejansko stanje

Leta 2010 je sodišče ZDA izdalo nalog za prijetje R. Pisciottija, italijanskega državljana. R. Pisciotti je bil prijet v Nemčiji, ko je v okviru leta iz Nigerije v Italijo prestopil na nemškem letališču. Začasno je bil pridržan do predaje in leta 2014 je nemško sodišče odobrilo njegovo izročitev. Italijanski konzularni organi so bili obveščeni o položaju R. Pisciottija pred odobritvijo prošnje za izročitev, vendar italijanski pravosodni organi niso izdali ENP. R. Pisciotti je pred izročitvijo trdil, da je njegova izročitev v nasprotju s pravom EU, ker člen 16(2) nemške ustave krši splošno prepoved diskriminacije glede na državljanstvo, saj izjemo glede na državljanstvo priznava le nemškim državljanom.

Vprašanja za predhodno odločanje

Predložitveno sodišče je vprašalo, ali bi bilo treba člen 18 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da zaprošena država članica na podlagi ustavnopravne določbe razlikuje med svojimi državljani in državljani drugih držav članic ter da odobri izročitev zadnjenavedenih, medtem ko izročitve svojih državljanov ne dovoljuje.

Razlogovanje in odgovor Sodišča

Sodišče je odločilo, da pravo EU ne nasprotuje temu, da zaprošena država članica (Nemčija) na podlagi ustavnopravne določbe razlikuje med svojimi državljani in državljani drugih držav članic ter da odobri izročitev državljana EU, medtem ko izročitve svojih državljanov ne dovoljuje, če je pristojnim organom države članice, katere državljan je zadevna oseba (Italija), omogočila, da na podlagi ENP zahtevajo njeno predajo, in če zadnjenavedena država ni sprejela nobenega ukrepa v zvezi s tem.

Sodišče je sledilo enakemu razlogovanju kot v sodbi Petruhhin, pri čemer je navedlo, da je treba šteti, da se uporablja tudi za mednarodni sporazum med EU in tretjo državo (Sporazum o izročitvi med Evropsko unijo in Združenimi državami Amerike (22)), ki na podlagi določb dvostranskega sporazuma ali ustavnopravnih določb (kot je nemška ustava) državi članici dovoljuje, da določi izjemo glede na državljanstvo.

Sodišče je navedlo tudi, da se mora ENP, ki ga izda neka druga in ne zaprošena država članica, za ohranitev namena preprečevanja tveganja nekaznovanosti zadevne osebe za dejanja, ki so ji očitana v prošnji za izročitev, nanašati vsaj na ista dejanja in da mora biti država članica državljanstva v skladu s svojim pravom pristojna za uvedbo kazenskega postopka proti tej osebi zaradi teh dejanj, tudi če so bila storjena zunaj njenega ozemlja.

Sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU (23)

Sodišče je v sodbi Ruska Federacija pojasnilo, da se mehanizem Petruhhin smiselno uporablja za prošnje za izročitev državljanov držav članic Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTA), s katerimi je EU sklenila sporazum o predaji, in sicer Sporazum med Evropsko unijo ter Republiko Islandijo in Kraljevino Norveško o postopku predaje med državami članicami Evropske unije ter Islandijo in Norveško (24).

Dejansko stanje

Leta 2015 je biro Mednarodne organizacije kriminalistične policije (Interpol) v Moskvi izdal mednarodno tiralico proti IN, ruskemu državljanu. Na podlagi navedene tiralice je bila oseba IN, ki je medtem pridobila islandsko državljanstvo, leta 2019 prijeta na Hrvaškem, kjer je bila na počitnicah. Hrvaški organi so od Rusije prejeli prošnjo za izročitev, ki jo je hrvaško sodišče odobrilo. Hrvaško pravo v zvezi s prošnjami za izročitev določa izjemo glede na državljanstvo. Oseba IN je vložila pritožbo pri hrvaškem vrhovnem sodišču, s katero je izpodbijala odločbo o odobritvi izročitve.

Vprašanje za predhodno odločanje

Hrvaško vrhovno sodišče je Sodišče v bistvu vprašalo, ali se mehanizem Petruhhin uporablja tudi v primeru osebe, ki ni državljan EU, vendar je državljan države Efte, kot je Islandija, ki je pogodbenica Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljnjem besedilu: Sporazum EGP).

Razlogovanje in odgovor Sodišča

Sodišče je uvodoma obravnavalo vprašanje, ali položaj državljana države Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP, spada na področje uporabe prava EU. Spomnilo je, da se člena 18 in 21 PDEU ne uporabljata za državljane tretjih držav. Kljub temu je Sodišče menilo, da člen 36 Sporazuma EGP, ki je sestavni del prava EU, zagotavlja svobodo opravljanja storitev na način, ki je v bistvu enak členu 56 PDEU, vključno s pravico do potovanja v drugo državo zaradi prejetja storitev v njej. Na tej podlagi je treba šteti, da položaj osebe IN, ki je šla na Hrvaško na počitnice in torej tam prejela storitve v zvezi s turizmom, spada na področje uporabe prava EU.

Sodišče je poleg tega menilo, da ima Islandija privilegirane odnose z Evropsko unijo, ki presegajo okvir ekonomskega in trgovinskega sodelovanja. Izvaja in uporablja schengenski pravni red, sodeluje pri skupnem evropskem azilnem sistemu in je z Evropsko unijo sklenila sporazum o postopku predaje.

Kar zadeva prošnjo za izročitev, mora zaprošena država članica, kot je bilo navedeno že v sodbi Petruhhin, najprej v skladu s členom 19(2) Listine preveriti, ali v primeru izročitve zadevna oseba ni v nevarnosti, da bo podvržena smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju. Pri tem preverjanju mora zaprošena država upoštevati objektivne, zanesljive, natančne in ustrezno posodobljene informacije. Sodišče je v zvezi s tem preverjanjem dodalo, da je posebej resen element dokaza dejstvo, da je pred pridobitvijo državljanstva zadevne države Efte ta zadevni osebi priznala azil ravno zaradi kazenskega postopka, na katerem temelji prošnja za izročitev.

Pred odločitvijo o izvršitvi prošnje za izročitev mora zaprošena država članica v vsakem primeru obvestiti zadevno državo Efte in ji na njeno zahtevo predati zadevnega državljana v skladu z določbami sporazuma o predaji, če je zadevna država Efte na podlagi svojega nacionalnega prava pristojna za pregon tega državljana zaradi kaznivih dejanj, storjenih zunaj njenega nacionalnega ozemlja.

Sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 (25)

Sodišče je v sodbi v zadevi C-398/19, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, nadalje opredelilo zahteve mehanizma sodelovanja, kot je bil razvit v sodbi Petruhhin. Sodišče je menilo, da se lahko državljan Unije tretji državi izroči le po posvetovanju z državo članico, katere državljan je. Kot del tega posvetovanja mora država članica, od katere se zahteva izročitev, državo članico državljanstva obvestiti o vseh dejanskih in pravnih elementih, sporočenih v prošnji za izročitev, ter ji omogočiti ustrezen čas za izdajo ENP glede zadevnega državljana. Poleg tega velja, da če država članica državljanstva ne sprejme uradne odločitve o izdaji ENP, zaprošena država članica ni zavezana zavrniti izročitve državljana Unije, ki je državljan druge države članice, in sama izvesti kazenskega pregona zadevne osebe zaradi kaznivih dejanj, storjenih v tretji državi.

Dejansko stanje

Ukrajina je Nemčijo prosila za izročitev ukrajinskega državljana, ki se je leta 2012 preselil v Nemčijo. Zadevna oseba BY je leta 2014 pridobila romunsko državljanstvo, saj je potomka romunskih državljanov. Vendar nikoli ni prebivala v Romuniji. Leta 2016 je ukrajinsko kazensko sodišče proti njej izdalo nalog za prijetje zaradi poneverbe sredstev v letih 2010 in 2011. Po izdaji prošnje za izročitev je bila oseba BY prijeta v Nemčiji. Nemški organi so zaradi uporabe mehanizma Petruhhin vzpostavili stik z romunskim ministrstvom za pravosodje in ga vprašali, ali namerava sam izvesti kazenski pregon osebe BY. Romunski organi so obvestili nemške organe, da so za izdajo ENP potrebni zadostni dokazi v zvezi s storitvijo kaznivih dejanj v tujini. Poleg tega so romunski organi zahtevali, da generalno državno tožilstvo v Berlinu zagotovi dokumente in kopije dokazil iz Ukrajine. Ker romunski pravosodni organi niso uradno odločili o morebitni izdaji ENP, je nemško predložitveno sodišče predložilo tri vprašanja za predhodno odločanje glede razlage členov 18 in 21 PDEU ter glede uporabe mehanizma Petruhhin.

Vprašanja za predhodno odločanje

Predložitveno sodišče je vprašalo, ali:

— se pravice, ki izhajajo iz državljanstva Unije (člena 18 in 21 PDEU), uporabljajo v položaju, ko je zadevna oseba središče svojih interesov prenesla v zaprošeno državo članico v času, ko še ni bila državljan Unije,

— je država članica državljanstva ali zaprošena država članica zavezana tretjo državo prosilko prositi za posredovanje spisa zadeve, da lahko preuči, ali bo sama prevzela kazenski pregon,

— je zaprošena država članica na podlagi mehanizma Petruhhin zavezana zavrniti izročitev in sama prevzeti kazenski pregon, če ji to pod določenimi pogoji dopušča njeno nacionalno pravo.

Razlogovanje in odgovor Sodišča

Sodišče je v zvezi s prvim vprašanjem o uporabi členov 18 in 21 PDEU menilo, da ugotovitve, da se lahko oseba na podlagi pridobljenega državljanstva Unije sklicuje na člen 21(1) PDEU in da spada na področje uporabe Pogodb v smislu člena 18 PDEU, ki določa načelo prepovedi diskriminacije glede na državljanstvo, ni mogoče omajati z dejstvom, da je zadevna oseba državljanstvo države članice EU in s tem državljanstvo Unije pridobila, ko je že prebivala v drugi državi članici. Sodišče je nadalje navedlo, da velja enako razlogovanje, kadar ima zahtevani državljan Unije tudi državljanstvo tretje države prosilke: zadevna oseba zaradi dvojnega državljanstva ne sme ostati brez svoboščin, ki jih ima na podlagi prava EU kot državljan države članice.

Sodišče je v zvezi z drugim vprašanjem ponovilo razlago iz svoje prejšnje sodne prakse, pri čemer je poudarilo, da je zaprošena država članica zavezana obvestiti državo članico državljanstva, da lahko pravosodni organ zadnjenavedene države članice z ENP zahteva predajo zadevne osebe. Kar zadeva podrobnosti zahtevane izmenjave informacij, je Sodišče odločilo, da:

— mora zaprošena država članica pristojne organe države članice državljanstva obvestiti ne le o obstoju prošnje za izročitev, temveč tudi o vseh dejanskih in pravnih elementih, ki jih je v okviru take prošnje za izročitev sporočila tretja država prosilka,

— morajo pristojni organi države članice državljanstva spoštovati zaupnost takih elementov, če je zanjo zaprosila tretja država,

— mora zaprošena država članica pristojne organe države članice državljanstva obveščati o vsaki spremembi položaja zahtevane osebe, ki je lahko upoštevna za morebitno izdajo ENP zoper njo,

— niti zaprošena država članica niti država članica državljanstva nista zavezani prositi tretjo državo za posredovanje kazenskega spisa,

— mora zaprošena država članica določiti razumen rok, ob izteku katerega je lahko, če država članica državljanstva ne izda ENP, izročitev izvršena,

— lahko zaprošena država članica izročitev izvede, ne da bi morala po izteku razumnega roka počakati, da država članica državljanstva sprejme uradno odločbo, s katero se odpove izdaji ENP zoper zadevno osebo.

Nazadnje, Sodišče je v odgovor na tretje vprašanje navedlo, da v skladu z zakonodajo EU zaprošena država članica ni zavezana zavrniti izročitve in sama izvesti kazenskega pregona državljana EU zaradi kaznivih dejanj, storjenih v tretji državi, kadar ji to dovoljuje njeno nacionalno pravo. To bi presegalo omejitve, ki se s pravom Unije lahko naložijo v zvezi z uresničevanjem diskrecijske pravice, ki jo ima zadevna država članica glede odločitve o tem, ali bo izvedla kazenski pregon ali ne.

Sodba Sodišča z dne 12. maja 2021, WS, C-505/19 (26)

Načelo ne bis in idem lahko prepreči prijetje osebe, zoper katero je izdana Interpolova tiralica, na schengenskem območju in v Evropski uniji. To velja, kadar pristojni organi vedo za pravnomočno sodno odločbo, izdano v državi pogodbenici Schengenskega sporazuma ali državi članici, ki potrjuje, da se to načelo uporablja.

Dejansko stanje

Interpol je leta 2012 na zahtevo Združenih držav na podlagi naloga za prijetje, ki so ga izdali organi navedene države, razpisal rdečo mednarodno tiralico za osebo WS, nemškega državljana, zaradi njegove morebitne izročitve. Kadar je oseba, za katero je taka tiralica razpisana, izsledena v državi članici Interpola, načeloma velja, da lahko taka država zadevno osebo začasno prime ali nadzira oziroma omeji njeno gibanje.

Vendar je bil pred razpisom zadevne rdeče mednarodne tiralice v Nemčiji izveden postopek preiskave zoper osebo WS, ki se je vsaj delno nanašal na ista dejanja kot tista, ki so bila podlaga za navedeno tiralico. Navedeni postopek je bil pravnomočno končan leta 2010, potem ko je oseba WS plačala denarni znesek kot del posebnega postopka poravnave, ki ga omogoča nemško kazensko pravo. Nemška zvezna uprava kriminalistične policije je pozneje obvestila Interpol, da se po njenem mnenju zaradi navedenega predhodnega postopka v obravnavani zadevi uporablja načelo ne bis in idem. V skladu z navedenim načelom, ki je določeno v členu 54 Schengenske konvencije (27) in v členu 50 Listine, je med drugim prepovedan ponovni kazenski pregon osebe, proti kateri je bil sodni postopek pravnomočno končan, za isto kaznivo dejanje.

Oseba WS je leta 2017 pri upravnem sodišču v Wiesbadnu vložila tožbo proti Nemčiji, v kateri je predlagala, naj se Nemčiji naloži sprejetje potrebnih ukrepov za preklic navedene rdeče mednarodne tiralice. V zvezi s tem se oseba WS ni sklicevala le na kršitev načela ne bis in idem, temveč tudi na kršitev pravice do prostega gibanja iz člena 21 PDEU, saj ni mogla potovati v nobeno državo pogodbenico Schengenskega sporazuma ali državo članico, ne da bi tvegala prijetje.

Vprašanje za predhodno odločanje

Predložitveno sodišče je Sodišču postavilo več vprašanj. Vendar je glavno vprašanje, ki je relevantno v okviru izročitve na podlagi rdeče mednarodne tiralice, ali je treba člen 54 Schengenske konvencije (28) in člen 21(1) PDEU v povezavi s členom 50 Listine (29) razlagati tako, da organi države pogodbenice Schengenskega sporazuma ali države članice ne smejo začasno prijeti osebe, na katero se nanaša rdeča mednarodna tiralica, ki jo je Interpol razpisal na zahtevo tretje države, kadar je, prvič, zoper zadevno osebo v državi članici že potekal kazenski postopek, ki ga je državno tožilstvo ustavilo, potem ko je zadevna oseba izpolnila določene pogoje, in drugič, so organi navedene države članice Interpol obvestili, da štejejo, da se je zadevni postopek nanašal na ista dejanja, kot tista, na katera se nanaša zadevna rdeča mednarodna tiralica.

Razlogovanje in odgovor Sodišča

Sodišče je ugotovilo, da se načelo ne bis in idem uporablja, kadar je bila izdana odločba, s katero je pravnomočno končan kazenski postopek, če zadevna oseba izpolnjuje nekatere pogoje, kot je plačilo zneska, ki ga določi državno tožilstvo.

Vendar člen 54 Schengenske konvencije, člen 50 Listine in člen 21(1) PDEU ne nasprotujejo začasnemu prijetju osebe, za katero je razpisana Interpolova rdeča mednarodna tiralica, kadar ni ugotovljeno, da je bil sodni postopek proti taki osebi zaradi istih dejanj, kot so dejanja, na katera se nanaša rdeča mednarodna tiralica, pravnomočno končan v državi pogodbenici Schengenskega sporazuma ali državi članici in da se zato uporablja načelo ne bis in idem.

Kadar ostaja negotovo, ali se uporablja načelo ne bis in idem, je začasno prijetje lahko nepogrešljiv korak, da se opravijo potrebna preverjanja in hkrati prepreči tveganje pobega zadevne osebe. Ta ukrep je torej lahko utemeljen z legitimnim ciljem preprečiti nekaznovanost zadevne osebe, „če je nepogrešljiv[...] za ta preverjanja“ (30). Nasprotno pa velja, da čim je s pravnomočno sodno odločbo ugotovljeno, da se uporablja načelo ne bis in idem, na podlagi vzajemnega zaupanja med državami pogodbenicami Schengenske konvencije in pravice do prostega gibanja zadevna oseba ne sme biti začasno prijeta ali pridržana. Države članice in države pogodbenice Schengenske konvencije morajo zagotoviti razpoložljivost pravnih sredstev, ki zadevni osebi omogočajo pridobiti navedeno pravnomočno sodno odločbo, v kateri je ugotovljeno, da se načelo ne bis in idem uporablja.

1.2. Prošnje za izročitev zaradi izvršitve kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti

Sodba Sodišča z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17 (31)

V zadevi Raugevicius je Sodišče obravnavalo prošnjo za izročitev zaradi izvršitve zaporne kazni. Sodišče je delno sledilo razlogovanju, oblikovanemu v sodni praksi na podlagi zadeve Petruhhin, vendar z drugačnim izidom. To je bilo potrebno, saj lahko pri zadevah glede izročitve zaradi izvršitve kazni nastanejo vprašanja glede načela ne bis in idem, če bi se uporabil mehanizem Petruhhin (32). Vendar je Sodišče upoštevalo, da v nacionalnem in/ali mednarodnem pravu obstajajo mehanizmi, ki omogočajo, da zahtevane osebe prestanejo kazen zlasti v državi članici, katere državljani so. Na primer Konvencija Sveta Evrope o transferju obsojenih oseb iz leta 1983 (33) zagotavlja pravni okvir za to možnost.

Dejansko stanje

D. Raugevicius je litovski in ruski državljan, ki se je preselil na Finsko in tam živel več let. Je tudi oče dveh otrok, ki prebivata na Finskem in imata finsko državljanstvo. Leta 2011 so ruski organi po obsodbi v Rusiji izdali mednarodni nalog za prijetje zaradi izvršitve izrečene zaporne kazni. Finsko ministrstvo za pravosodje je glede odločitve o prošnji za izročitev prosilo za mnenje finsko vrhovno sodišče. Vrhovno sodišče ni bilo gotovo, ali se lahko uporabi sodba Petruhhin, zato se je odločilo pri Sodišču vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe.

Zadevno finsko pravo (finska ustava) določa, da se lahko zaporna kazen izvrši na Finskem, če je obsojenec finski državljan ali tuji državljan s stalnim prebivališčem na Finskem in če obsojenec soglaša z izvršitvijo.

Vprašanja za predhodno odločanje

Finsko vrhovno sodišče je s prvim vprašanjem v bistvu vprašalo, ali je treba nacionalne predpise o izročitvi z vidika prostega gibanja državljanov druge države članice presojati enako, ne glede na to, ali je prošnja za izročitev tretje države predložena zaradi izvršitve zaporne kazni ali zaradi kazenskega pregona, kot v sodbi Petruhhin. Drugo vprašanje se je nanašalo na to, kako je treba odgovoriti na prošnjo za izročitev, če se o njej obvesti državo članico državljanstva, vendar ta zaradi pravnih ovir ne sprejme nobenih ukrepov v zvezi s svojim državljanom.

Razlogovanje in odgovor Sodišča

Sodišče je po analogiji uporabilo razlogovanje iz sodbe Petruhhin, pri čemer je navedlo, da je državljan države članice, ki se je preselil v drugo državo članico, izkoristil svojo pravico do prostega gibanja v Uniji in da se zato zanj uporablja člen 18 PDEU. Zadevna oseba zaradi dvojnega državljanstva države članice in tretje države ne more ostati brez svoboščin, ki jih ima na podlagi prava EU kot državljan države članice.

Nacionalno pravilo, ki prepoveduje le izročitev lastnih državljanov, uvaja različno obravnavanje med njimi in državljani drugih držav članic ter ustvarja omejitev prostega gibanja v smislu člena 21 PDEU: taka omejitev mora biti potrebna in sorazmerna z legitimnim ciljem preprečiti tveganje nekaznovanosti državljanov drugih držav članic, pri čemer ne smejo obstajati manj vsiljivi ukrepi za dosego tega cilja, ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin zadeve.

Vendar je Sodišče priznalo, da v primerih prošenj za izročitev zaradi izvršitve kazni navzkrižja z načelom prepovedi diskriminacije ni mogoče razrešiti s tem, da se državi članici državljanstva omogoči izvajanje svoje pristojnosti s ponovnim kazenskim pregonom zadevne osebe, saj je lahko uvedba novega kazenskega pregona proti osebi, ki je že bila preganjana in obsojena, v nasprotju z načelom ne bis in idem. Da se prepreči tveganje nekaznovanosti oseb v takih primerih, se je Sodišče sklicevalo na druge mehanizme nacionalnega in mednarodnega prava, ki omogočajo, da zadevne osebe prestanejo kazen na primer v svoji državi izvora, s čimer se povečajo njihove možnosti za ponovno vključitev v družbo po prestani kazni.

Sodišče je v tem okviru ugotovilo, da člen 3 finskega zakona o mednarodnem sodelovanju tujcem s stalnim prebivališčem na Finskem omogoča, da na Finskem prestanejo zaporno kazen, ki jim jo je izrekla tretja država, če zadevna oseba in tretja država s tem soglašata. Zato je Sodišče ugotovilo tudi, da bi lahko D. Raugevicius kazen, ki mu je bila izrečena v Rusiji, prestal na Finskem, če bi s tem soglašala tako on kot Rusija.

Sodišče je odločilo, da so državljani zaprošene države članice in državljani drugih držav članic, ki stalno prebivajo v zaprošeni državi članici in tako izkazujejo določeno stopnjo vključenosti v družbo te države, v primerljivem položaju. Organi zaprošene države morajo ugotoviti, ali obstaja taka povezava med državljani drugih držav članic in zaprošeno državo članico. Če obstaja, lahko v skladu s členoma 18 in 21 PDEU državljani drugih držav članic prestanejo kazen na ozemlju zaprošene države članice pod istimi pogoji kot državljani zaprošene države članice.

Sodišče je zato ugotovilo, da je treba člena 18 in 21 PDEU razlagati tako, da kadar tretja država vloži prošnjo za izročitev državljana EU, ki je uresničeval pravico do prostega gibanja, in sicer ne za namen kazenskega pregona, ampak za namen izvršitve zaporne kazni, mora zaprošena država članica, katere nacionalno pravo prepoveduje izročitev lastnih državljanov za namen izvršitve kazni in določa možnost, da se taka v tujini izrečena kazen prestaja na njenem ozemlju, zadevnemu državljanu EU, ki stalno prebiva na njenem ozemlju, zagotoviti, da bo glede izročitve enako obravnavan kot njeni lastni državljani.

C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München (postopek še poteka)

Dejansko stanje

Zadeva temelji na prošnji za izročitev osebe SM zaradi izvršitve zaporne kazni, ki jo je Nemčiji predložila Bosna in Hercegovina. Oseba, katere predaja se zahteva, je državljan Srbije, Bosne in Hercegovine ter Hrvaške, ki z ženo živi v Nemčiji od sredine leta 2017 in dela v Nemčiji od maja 2020. Generalstaatsanwaltschaft München (državno tožilstvo v Münchnu) je predlagalo, naj se ugotovi, da je izročitev zahtevane osebe nedopustna, pri čemer se je sklicevalo na sodbo Raugevicius.

Vprašanje za predhodno odločanje

Glede na predlog državnega tožilstva je nemško predložitveno sodišče vprašalo Sodišče, ali načela glede uporabe členov 18 in 21 PDEU, ki jih je Sodišče določilo v sodbi Raugevicius, zahtevajo, da je treba prošnjo za izročitev državljana EU zaradi izvršitve kazni, ki jo tretja država vloži na podlagi Evropske konvencije o izročitvi z dne 13. decembra 1957 (34), zavrniti tudi, kadar je zaprošena država članica v skladu s to konvencijo na podlagi mednarodnega prava zavezana izročiti državljana EU, saj je izraz „državljani“ v smislu člena 6(1), točka (b), navedene konvencije opredelila tako, da pomeni le njene državljane, ne pa tudi drugih državljanov EU (35).

2. SMERNICE, KI SE UPORABLJAJO, KADAR DRŽAVE UPORABLJAJO IZJEMO GLEDE NA DRŽAVLJANSTVO

2.1. Prošnje za izročitev zaradi kazenskega pregona

2.1.1. Področje uporabe mehanizma Petruhhin

a. Stvarno področje uporabe: kdaj se uporablja mehanizem Petruhhin?

Mehanizem Petruhhin (uradno obvestilo) je treba uporabiti, kadar:

— je izdana prošnja za izročitev zaradi kazenskega pregona in

— zaprošena država uporablja izjemo glede na državljanstvo le za svoje državljane, zaradi česar lahko nastane morebitna diskriminacija med njenimi državljani in državljani drugih držav, ki uresničujejo pravico do prostega gibanja (glej Prilogo 2 – pregled nacionalnih sistemov).

Mehanizem Petruhhin se uporablja za vse prošnje za izročitev, in sicer na podlagi:

— Sporazuma o izročitvi med Evropsko unijo in Združenimi državami Amerike (36),

— Sporazuma o trgovini in sodelovanju med Evropsko unijo in Evropsko skupnostjo za atomsko energijo na eni strani ter Združenim kraljestvom na drugi strani (v nadaljnjem besedilu: sporazum o trgovini in sodelovanju) (37), ki vključuje določbe, ki odražajo mehanizem Petruhhin (38),

— večstranskih sporazumov, ki so jih sklenile države,

— dvostranskih sporazumov, ki so jih sklenile države, ali

— nacionalnega prava.

b. Osebno področje uporabe: za koga se uporablja mehanizem Petruhhin?

Mehanizem Petruhhin se uporablja za državljane 27 držav članic EU, ki so na ozemlju druge države članice in so uresničili svojo pravico do prostega gibanja. Vključeni so tudi državljani, ki imajo tudi državljanstvo tretje države prosilke. Sodišče je pojasnilo, da zadevna oseba zaradi dvojnega državljanstva ne sme ostati brez svoboščin, ki jih ima na podlagi prava EU kot državljan države članice (39). Prav tako ni pomembno, kdaj je oseba pridobila državljanstvo države članice (40).

Sodišče je pojasnilo, da se mehanizem Petruhhin uporablja tudi za državljane države članice Efte, ki je pogodbenica Sporazuma EGP in s katero je Evropska unija sklenila sporazum o predaji (Islandija in Norveška) (41). Člena 18 in 21 PDEU se ne uporabljata za državljane tretjih držav. Kljub temu je Sodišče menilo, da člen 4 Sporazuma EGP (42) v povezavi s členom 36 Sporazuma EGP (43), ki je sestavni del prava EU, zagotavlja svobodo opravljanja storitev na način, ki je enak členu 56 PDEU, vključno s pravico do potovanja v drugo državo zaradi prejetja storitev (44).

Poleg tega je Sodišče potrdilo, da se pravica do prostega gibanja iz člena 21(1) PDEU / člena 36 Sporazuma EGP uporablja tudi za osebo, ki je v drugi državi le v tranzitu na letališču (45) ali prejema storitve kot turist (46).

c. Ozemeljsko področje uporabe: kateri organi morajo uporabiti mehanizem Petruhhin?

Nacionalni organi 27 držav članic EU, Islandije in Norveške morajo pri uporabi izjeme glede na državljanstvo uporabiti mehanizem Petruhhin.

2.1.2. Koraki, ki jih morajo storiti pristojni organi, kadar se uporablja izjema glede na državljanstvo

a. Obveznosti zaprošene države

Člena 18 in 21 PDEU / člen 4 Sporazuma EGP v povezavi s členom 36 Sporazuma EGP ne zahtevajo vzpostavitve popolne enakosti med lastnimi državljani in državljani drugih držav glede varstva pred izročitvijo tretjim državam. Vseeno pa zahtevajo, da države, ki določajo različno obravnavo pri izročitvi lastnih državljanov v primerjavi z državljani drugih držav, pred odobritvijo izročitve preverijo, ali je mogoče legitimni cilj preprečitve nekaznovanosti, ki se ga želi doseči z izročitvijo, doseči z ukrepi, ki manj posegajo v uresničevanje pravice do prostega gibanja in bi bili enako učinkoviti (47).

V primeru prošnje za izročitev zaradi kazenskega pregona se mora zaprošena država posvetovati z državo državljanstva, da ji omogoči izdati ENP / nalog za prijetje EU-IC/NO, ki se šteje za enako učinkovit, vendar manj posegajoč ukrep.

Vendar zaprošena država ni zavezana zavrniti izročitve državljana Unije, ki je državljan druge države članice ali državljan Islandije/Norveške, in kazensko preganjati državljana EU/Islandije/Norveške zaradi kaznivih dejanj, storjenih v tretji državi, če ji nacionalno pravo to dovoljuje (48). To bi presegalo omejitve, ki jih lahko naloži pravo EU v zvezi z uresničevanjem diskrecijske pravice, ki jo ima zadevna država pri odločanju o tem, ali bo izvedla kazenski pregon.

b. Začetek posvetovalnega postopka

Zaprošena država mora državo državljanstva uradno obvestiti o prošnji za izročitev, ki se obravnava.

Kar zadeva čas takega uradnega obvestila, se predlaga, da zaprošena država uradno obvesti državo državljanstva o prejeti oziroma prošnji za izročitev, ki se obravnava, čim je to mogoče. To je lahko že ob začasnem prijetju osebe, če je v Interpolovi rdeči mednarodni tiralici na voljo dovolj informacij, in/ali pozneje, ko zaprošena država prejme prošnjo za izročitev.

c. Vrsta informacij, ki se zagotovijo državi oziroma državam državljanstva

Organi zaprošene države bi morali informacijsko točko (49) države državljanstva obvestiti vsaj o:

— obstoju prošnje za izročitev zadevne osebe ter

— vseh dejanskih in pravnih elementih, ki jih je v okviru zadevne prošnje za izročitev sporočila tretja država prosilka (50) (glej Prilogo 3 – predloga).

Poleg tega bi morali organi zaprošene države članice organe države državljanstva sproti obveščati o vsaki spremembi položaja zahtevane osebe, ki je lahko upoštevna za morebitno izdajo ENP / naloga za prijetje EU-IC/NO zoper tako osebo (51) (glej Prilogo 4 – predloga).

d. Odnosi s tretjo državo prosilko in zaupnost

V skladu s pravom EU ne zaprošena država ne država državljanstva nista zavezani, da tretjo državo prosilko prosita za posredovanje kazenskega spisa (52). Če bi bila zaprošena država ali država, katere državljan je zahtevana oseba, zavezana prositi tretjo državo prosilko, naj ji posreduje kazenski spis, bi lahko postopek izročitve postal znatno bolj zapleten in veliko daljši, pri čemer bi obstajalo tveganje, da se nazadnje ogrozi cilj zagotoviti, da kazniva dejanja ne ostanejo nekaznovana (53). Poleg tega bi lahko dolgi postopki škodovali tudi zahtevani osebi, zlasti če ji je odvzeta prostost.

Organi države državljanstva morajo spoštovati zaupnost takih elementov, če je zanjo prosila tretja država prosilka. Poleg tega bi morala biti tretja država prosilka sproti ustrezno obveščena o tem (54).

Vendar lahko država državljanstva uporabi kateri koli mehanizem sodelovanja in/ali medsebojne pomoči, da pridobi dokaze od zaprošene države (npr. izda evropski preiskovalni nalog (EPN) (55)).

e. Obveznosti države državljanstva

Po uradnem obvestilu bi morali pristojni organi države državljanstva oceniti, ali je ustrezno izdati ENP / nalog za prijetje EU-IC/NO v zvezi z istimi kaznivimi dejanji, kot so tista, ki jih je zadevna oseba obtožena v prošnji za izročitev, če so na podlagi nacionalnega prava pristojni za pregon te osebe zaradi kaznivih dejanj, izvršenih zunaj njihovega nacionalnega ozemlja.

2.1.3. Rok za odgovor na uradno obvestilo

Zaprošena država bi morala določiti razumen rok, v katerem morajo država oziroma države državljanstva predložiti odgovor. Zaprošena država ima pri določitvi razumnega roka polje proste presoje, zlasti ob upoštevanju dejstva, ali je zahtevana oseba pridržana na podlagi postopka izročitve, in glede na zapletenost zadeve (56).

Rok bi moral biti naveden v potrdilu (glej Prilogo 3 – predloga).

Informacijska točka ali odreditveni pravosodni organ (57) države oziroma držav državljanstva lahko po potrebi prosi za podaljšanje roka (glej Prilogo 5 – predloga). Informacijska točka ali organ, ki obravnava prošnjo za izročitev v zaprošeni državi, bi moral odločiti o podaljšanju (glej Prilogo 6 – predloga).

2.1.4. Zavrnitev prošnje za izročitev

Zaprošena država bi morala zavrniti izročitev in predati osebo državi državljanstva le, kadar pravosodni organ države državljanstva izda ENP / nalog za prijetje EU-IC/NO v zvezi z istim kaznivim dejanjem oziroma dejanji (58) ali ravnanji, ter o tem ustrezno obvesti zaprošeno državo (glej Prilogo 7 – predloga).

2.1.5. Nadaljevanje postopka izročitve

Če organi države oziroma držav državljanstva ne odgovorijo v postavljenem roku ali če v roku odgovorijo nikalno, lahko organi zaprošene države, kadar je ustrezno, izvedejo izročitev, pri tem pa jim ni treba čakati, da država državljanstva odgovori in/ali sprejme uradno odločbo, s katero se odpove izdaji ENP / naloga za prijetje EU-IC/NO zoper zadevno osebo (59) (glej Prilogo 7 – predloga).

2.2. Prošnje za izročitev zaradi izvršitve zaporne kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti

2.2.1. Področje uporabe

a. Stvarno področje uporabe

Sodba Raugevicius se uporablja v zadevah, v katerih:

— gre za prošnjo za izročitev zaradi izvršitve zaporne kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti, in

— zaprošena država uporablja izjemo glede na državljanstvo le za svoje državljane, zaradi česar lahko nastane morebitna diskriminacija med njenimi državljani in državljani drugih držav, ki uresničujejo pravico do prostega gibanja (glej Prilogo 2 – pregled nacionalnih sistemov).

b. Osebno področje uporabe v zvezi s prošnjami za izročitev zaradi izvršitve kazni: za koga se uporablja sodba Raugevicius?

Obveznost enake obravnave v zvezi s tem se uporablja le, če so državljani zadevne države in državljani drugih držav v primerljivem položaju glede cilja preprečevanja tveganja nekaznovanosti. Ker izvršitev zaporne kazni v državi izvora zadevne osebe spodbuja ponovno vključitev te osebe v družbo po prestani kazni, primerljiv položaj obstaja le glede državljanov drugih držav, ki stalno prebivajo v zaprošeni državi in tako izkazujejo določeno stopnjo vključenosti v družbo te države.

Zato je Sodišče odločilo, da je osebno področje uporabe omejeno na državljane drugih držav, ki stalno prebivajo v zaprošeni državi in izkazujejo določeno stopnjo vključenosti v družbo te države (60), saj so v primerljivem položaju z državljani zaprošene države. Po drugi strani državljan države, prijet na letališču zaprošene države med tranzitom, ne izpolnjuje merila, da je v primerljivem položaju.

Če se za zahtevano osebo ne more šteti, da stalno prebiva v zaprošeni državi, se vprašanje njene izročitve reši v skladu z upoštevnim nacionalnim ali mednarodnim pravom (61).

2.2.2. Koraki, ki jih morajo storiti pristojni organi, kadar se uporablja izjema glede na državljanstvo

V primerih prošnje za izročitev zaradi izvršitve kazni je ukrep, ki manj posega v uresničevanje pravice do prostega gibanja, da zaprošena država prevzame odgovornost za izvršitev kazni na svojem ozemlju, namesto da državljana druge države izroči tretji državi, kadar je taka možnost določena tudi za njene lastne državljane. Pričakuje se, da bo Sodišče v še nerešeni zadevi C-237/21 (62) še dodatno pojasnilo podrobne korake, ki jih je treba storiti (zlasti obseg obveznosti držav in ali je potrebno soglasje tretje države).

2.2.3. Izmenjava informacij med zaprošeno državo in državo državljanstva

Člena 18 in 21 PDEU ne zahtevata, da mora zaprošena država obvestiti državo državljanstva o prošnji za izročitev zaradi izvršitve kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti, ki se obravnava. Vendar pa se zaprošena država kljub temu lahko obrne na državo državljanstva, da bi pridobila morebitne ustrezne informacije, ki ji lahko koristijo.

3. SMERNICE, KI SE UPORABLJAJO ZA VSE DRŽAVE NE GLEDE NA IZJEMO GLEDE NA DRŽAVLJANSTVO

3.1. Presoja temeljnih pravic pred izročitvijo

3.1.1. Uporaba Listine

Sodišče je presodilo, da odločitev o izročitvi državljana Unije/Islandije/Norveške v položaju, ki spada na področje uporabe člena 18 PDEU in člena 21 PDEU ali člena 4 Sporazuma EGP v povezavi s členom 36 Sporazuma EGP, spada na področje uporabe prava EU za namene člena 51(1) Listine (63). Zato se za tako odločitev uporabljajo določbe Listine in zlasti njen člen 19.

Poleg tega obstoj mednarodnega sporazuma Unije o izročitvi zadostuje za uporabo Listine. Listina se torej uporablja tudi za prošnje za izročitev, ki jih izdajo ZDA ali Združeno kraljestvo v skladu s Sporazumom o izročitvi med Evropsko unijo in Združenimi državami Amerike (64) oziroma Sporazumom o trgovini in sodelovanju med Evropsko unijo in Evropsko skupnostjo za atomsko energijo na eni strani ter Združenim kraljestvom na drugi strani (65), tudi če ni uresničevanja pravice do prostega gibanja na območju EGP. Poleg tega se v takih primerih Listina uporablja tudi za državljane tretjih držav in osebe brez državljanstva.

Kadar se uporablja Listina, mora zaprošena država najprej preveriti, ali izročitev posega v pravice iz člena 19 Listine (66).

V skladu s členom 19(2) Listine nihče ne sme biti odstranjen, izgnan ali izročen državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju.

Sodišče je nadalje opredelilo, da zgolj „[o]bstoj deklaracij in pristop k mednarodnim pogodbam, s katerimi se načeloma zagotavlja spoštovanje temeljnih človekovih pravic, še ne zagotavljata primerne zaščite pred slabim ravnanjem, če zanesljivi viri poročajo o praksah, ki jih državni organi uporabljajo ali dopuščajo in ki so v očitnem nasprotju z načeli iz Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin.

Iz tega sledi, da če pristojni organ zaprošene države članice razpolaga z elementi, ki pričajo o dejanski nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja oseb v tretji državi prosilki, mora pri odločanju o izročitvi osebe tej državi presoditi o obstoju te nevarnosti (glej v tem smislu, v zvezi s členom 4 Listine, sodbo z dne 5. aprila 2016, Aranyosi in Căldăraru, C-404/15 in C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, točka 88).

Pristojni organ zaprošene države članice mora svojo presojo utemeljiti na objektivnih, zanesljivih, natančnih in ustrezno posodobljenih elementih. Ti elementi lahko izhajajo zlasti iz mednarodnih sodnih odločb, kot so sodbe ESČP, iz sodnih odločb tretje države prosilke ter iz odločb, poročil in drugih dokumentov organov Sveta Evrope ali Združenih narodov (glej v tem smislu sodbo z dne 5. aprila 2016, Aranyosi in Căldăraru, C-404/15 in C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, točka 89)“ (67).

3.1.2. Uporaba Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin

Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) se uporablja za izročitev iz držav v tretje države v primerih, za katere se Listina ne uporablja (68), kot je izročitev državljana Unije, ki ne uresničuje pravice do prostega gibanja, ali državljana tretje države tretji državi, s katero Unija ni sklenila sporazuma o izročitvi.

Zlasti sta relevantna člena 3 in 6 EKČP. Člen 3 EKČP določa:

„Nikogar se ne sme mučiti ali nečloveško in ponižujoče z njim ravnati ali ga kaznovati.“

Člen 6 EKČP (pravica do poštenega sojenja, domneva nedolžnosti in pravica do obrambe) določa:

„1. Vsakdo ima pravico, da o njegovih civilnih pravicah in obveznostih ali o kakršnihkoli kazenskih obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno in nepristransko z zakonom ustanovljeno sodišče. Sodba mora biti izrečena javno, toda tisk in javnost sta lahko izločena s sojenja deloma ali v celoti v interesu morale, javnega reda ali državne varnosti, če to v demokratični družbi zahtevajo koristi mladoletnikov ali varovanje zasebnega življenja strank, pa tudi tedaj, kadar bi po mnenju sodišča zaradi posebnih okoliščin javnost sojenja škodovala interesom pravičnosti.

2. Kdor je obdolžen kaznivega dejanja, velja za nedolžnega, dokler ni v skladu z zakonom dokazana njegova krivda.

3. Kdor je obdolžen kaznivega dejanja, ima naslednje minimalne pravice: a) da ga takoj in nadrobno seznanijo v jeziku, ki ga razume, z bistvom in vzroki obtožbe, ki ga bremeni; b) da ima primeren čas in možnosti za pripravo svoje obrambe; c) da se brani sam ali z zagovornikom po lastni izbiri ali če nima dovolj sredstev za plačilo zagovornika, da ga dobi brezplačno, če to zahtevajo interesi pravičnosti; d) da zaslišuje oziroma zahteva zaslišanje obremenilnih prič in da doseže navzočnost in zaslišanje razbremenilnih prič ob enakih pogojih, kot veljajo za obremenilne priče; e) da ima brezplačno pomoč tolmača, če ne razume ali ne govori jezika, ki se uporablja pred sodiščem.“

3.2. Neutemeljene ali neustrezne, tudi politično motivirane rdeče mednarodne tiralice, nalogi za prijetje in prošnje za izročitev

Države se spoprijemajo s primeri neutemeljenih ali neustreznih, tudi politično motiviranih prošenj za izročitev in vzporednih Interpolovih rdečih mednarodnih tiralic. Zato bi se lahko ta oddelek uporabljal že v fazi, ko še ni bila izdana prošnja za izročitev ali ko oseba še ni bila prijeta na podlagi rdeče mednarodne tiralice (npr. kadar je država seznanjena z neustreznimi Interpolovimi rdečimi mednarodnimi tiralicami, lahko proaktivno obvesti druge informacijske točke, celo še preden gre zahtevana oseba v drugo državo).

3.2.1. Obstoječi Interpolov mehanizem v zvezi z napačno uporabo rdečih mednarodnih tiralic

Za rdeče mednarodne tiralice (69) v okviru Interpola obstaja sistem samodejnega presejanja in odkrivanja, ki omogoča izločitev primerov napačne uporabe. Vsaka prejeta prošnja se preveri glede na kontrolni seznam, na katerem so prošnje, ki so bile že zavrnjene in se samodejno znova zavrnejo. Interpol si prizadeva za razvoj novih samodejnih zaščitnih ukrepov IT, da se okrepi ocenjevanje prejetih prošenj za objavo tiralic in razpisov ukrepov.

Poleg tega je bila v okviru Interpolovega generalnega sekretariata vzpostavljena posebna delovna skupina, sestavljalna iz pravnikov in policistov iz različnih držav članic Interpola. Delovna skupina preveri skladnost vseh prošenj za objavo tiralic in razpisov ukrepov, prejetih od držav članic Interpola, z zadevnim pravnim okvirom in zahtevami.

Interpolove rdeče mednarodne tiralice se lahko odstranijo iz številnih razlogov, in sicer s predložitvijo vloge pri neodvisni komisiji za nadzor zbirke (CCF), v kateri je navedeno, da kršijo statut Interpola in njegova Pravila o obdelavi podatkov. Države članice lahko svetujejo posamezniku, na katerega se nanaša neustrezna rdeča mednarodna tiralica, zlasti politično motivirana, naj uveljavlja svoje pravice pri komisiji za nadzor zbirke in jo vnaprej opozori ali prosi za izbris tiralic ali razpisov ukrepov.

Te dejavnosti podpira stalna svetovalna skupina za tiralice.

3.2.2. Izmenjava informacij med informacijskimi točkami v zvezi z neutemeljenimi ali neustreznimi prošnjami za izročitev, zlasti politično motiviranimi

Država državljanstva ima pogosto precej pomembne informacije za odločanje o tem, ali je prošnja za izročitev morda neutemeljena ali neustrezna, zlasti če je politično motivirana. Zato sta lahko tesno sodelovanje in izmenjava informacij z državo državljanstva zahtevane osebe bistvenega pomena, kadar zaprošena država ocenjuje prošnjo za izročitev državljana druge države.

V primerih utemeljenega suma, da je prošnja za izročitev neustrezna, zlasti če je politično motivirana ali drugače neutemeljena (nezakonita), bi morala informacijska točka države, ki je od tretje države prejela prošnjo za izročitev državljana druge države, vedno obvestiti informacijsko točko države državljanstva. To omogoča izmenjavo informacij, pomembnih za sprejetje informirane odločitve o tem, ali je prošnja za izročitev politično motivirana ali drugače neutemeljena (nezakonita) (glej Prilogo 3 – predloga in Prilogo 8 – predloga).

Poleg tega bi morala vsaka informacijska točka v primeru utemeljenega suma, da je prošnja za izročitev neutemeljena ali neustrezna, zlasti če je politično motivirana, nemudoma in proaktivno obvestiti druge informacijske točke, Eurojust, Europol in Interpol ter se z njimi posvetovati (glej Prilogo 8 – predloga).

Ta mehanizem obveščanja med informacijskimi točkami v primerih neutemeljenih ali neustreznih, tudi politično motiviranih, prošenj za izročitev se uporablja za državljane držav ter državljane tretjih držav in osebe brez državljanstva.

4. PRAKTIČNI VIDIKI MEHANIZMA PETRUHHIN IN POLITIČNO MOTIVIRANIH PROŠENJ ZA IZROČITEV

4.1. Informacijske točke

Države so za namene uporabe mehanizma Petruhhin in obravnave neutemeljenih ali nezakonitih, zlasti politično motiviranih, prošenj za izročitev imenovale informacijske točke (npr. osrednje organe).

Posodobljen seznam informacijskih točk je na voljo na spletnem naslovu:

https://www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/AtlasChooseCountry/SL.

Država bi morala EJN nemudoma obvestiti o vsaki spremembi svoje informacijske točke.

Informacijske točke se lahko v primeru vprašanj posvetujejo z Eurojustom in EJN.

4.2. Jezikovna ureditev in stroški

Kot jezikovna ureditev za dokumente, posredovane med zaprošeno državo in državo državljanstva, je predlagan uradni jezik države državljanstva.

Države lahko Komisijo uradno obvestijo tudi, če se odločijo sprejeti prevode v enega ali več uradnih jezikov EU, islandščino ali norveščino.

Zaprošena država in država državljanstva bi morali vsaka kriti svoje stroške (večinoma stroške prevoda).

4.3. Ureditev varstva podatkov

Uporablja se Direktiva (EU) 2016/680 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov, ki jih pristojni organi obdelujejo za namene preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja ali pregona kaznivih dejanj ali izvrševanja kazenskih sankcij, in o prostem pretoku takih podatkov (70).

(1) Evropska konvencija o izročitvi (CETS št. 24) in Dodatni protokol k tej konvenciji (CETS št. 086), Drugi dodatni protokol (CETS št. 098), Tretji dodatni protokol (CETS št. 209) in Četrti dodatni protokol k Evropski konvenciji o izročitvi (CETS št. 212).

(2) Obveznost izročitve ali pregona.

(3) Npr. Sporazum o trgovini in sodelovanju med Evropsko unijo in Evropsko skupnostjo za atomsko energijo na eni strani ter Združenim kraljestvom na drugi strani (UL L 149, 30.4.2021, str. 10) v členu 603 določa izrecno obveznost glede načela aut dedere aut judicare.

(4) Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(5) Člen 21(1) PDEU določa: „Vsak državljan Unije ima pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s Pogodbama in ukrepi, ki so bili sprejeti za njuno uveljavitev.“

(6) Na podlagi prepovedi diskriminacije glede na državljanstvo, določene v členu 18 PDEU, ki določa: „Kjer se uporabljata Pogodbi in brez poseganja v njune posebne določbe, je prepovedana vsakršna diskriminacija glede na državljanstvo.“

(7) Sodba z dne 10. aprila 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; sodba z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; sodba z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, in sodba z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(8) Sodba z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(9) Delovni dokument Sveta Evropske unije, neformalna videokonferenca ministrov za pravosodje, 4. junij 2020: priprava – izročitev državljanov EU tretjim državam – dokument za razpravo predsedstva, dokument WK 5231/2020 INIT.

(10) Skupno poročilo Eurojusta in Evropske pravosodne mreže o izročitvi državljanov EU tretjim državam: https://www.eurojust.europa.eu/joint-report-eurojust-and-ejn-extradition-eu-citizens-third-countries

(11) UL C 419, 4.12.2020, str. 23.

(12) Sklep Sodišča z dne 6. septembra 2017, Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, sodba Sodišča z dne 10. aprila 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; sodba Sodišča z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, in sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(13) Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(14) Sodba z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(15) Zadeva C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(16) Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(17) UL C 202, 7.6.2016, str. 389.

(18) Člen 19(2) Listine določa: „Nihče se ne sme odstraniti, izgnati ali izročiti državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju.“

(19) Sklep Sodišča z dne 6. septembra 2017, Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633.

(20) Člen 47 Listine določa: „Vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu.

Vsakdo ima pravico, da o njegovi zadevi pravično, javno in v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. Vsakdo ima možnost svetovanja, obrambe in zastopanja.

Osebam, ki nimajo zadostnih sredstev, se odobri pravna pomoč, kolikor je ta potrebna za učinkovito zagotovitev dostopa do sodnega varstva.“

(21) Sodba Sodišča z dne 10. aprila 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222.

(22) Sporazum o izročitvi med Evropsko unijo in Združenimi državami Amerike (UL L 181, 19.7.2003, str. 27).

(23) Sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(24) UL L 292, 21.10.2006, str. 2.

(25) Sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izročitev Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(26) Sodba Sodišča z dne 12. maja 2021, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376.

(27) Konvencija o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL L 239, 22.9.2000, str. 19).

(28) Člen 54 Schengenske konvencije določa: „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

(29) Člen 50 Listine določa: „Nihče ne sme biti ponovno v kazenskem postopku ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“

(30) Sodba Sodišča z dne 12. maja 2021, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376, točka 84.

(31) Sodba Sodišča z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(32) Ker je bila zahtevana oseba že obsojena v tretji državi.

(33) Konvencija o transferju obsojenih oseb (CETS št. 112).

(34) Evropska konvencija o izročitvi (CETS št. 24)

(35) Za primerjavo, Finska je v skladu s členom 6 Evropske konvencije izročitvi podala naslednjo izjavo: „Za namene te konvencije izraz ‚državljani‘ pomeni državljane Finske, Danske, Islandije, Norveške in Švedske, pa tudi tujce s stalnim prebivališčem v teh državah.“

(36) UL L 181, 19.7.2003, str. 27.

(37) UL L 149, 30.4.2021, str. 10.

(38) Člen 614(1) in (3) sporazuma o trgovini in sodelovanju določa: „1. Če dve ali več držav izda evropski nalog za prijetje ali nalog za prijetje za isto osebo, odločitev o tem, katerega od teh nalogov za prijetje je treba izvršiti, sprejme izvršitveni pravosodni organ ob ustreznem upoštevanju vseh okoliščin, predvsem sorazmerne teže in kraja kaznivih dejanj, datumov nalogov za prijetje ali evropskih nalogov za prijetje, dejstva, ali sta bila izdana zaradi izvedbe kazenskega pregona ali izvršitve zaporne kazni ali ukrepa odvzema prostosti ter pravnih obveznosti držav članic, ki izhajajo iz prava Unije, posebej glede načel svobode gibanja in nediskriminacije na podlagi državljanstva. 3. V primeru navzkrižja med nalogom za prijetje in prošnjo za izročitev, ki jo predloži tretja država, odločitev o tem, ali ima prednost nalog za prijetje ali prošnja za izročitev, sprejme pristojni organ izvršitvene države, pri čemer ustrezno upošteva vse okoliščine, posebej tiste iz odstavka 1 in tiste iz konvencije, ki se uporablja.“

(39) Sodba Sodišča z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, točka 29, in sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izročitev Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točka 32.

(40) Sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izročitev Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točka 31.

(41) Sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(42) Člen 4 Sporazuma EGP določa: „V okviru uporabe tega sporazuma in ne da bi to vplivalo na njegove posebne določbe, je prepovedana vsakršna diskriminacija glede na državljanstvo.“

(43) Člen 36(1) Sporazuma EGP določa: „V okviru določb tega sporazuma ni omejitev svobode opravljanja storitev na ozemlju pogodbenic za državljane držav članic ES in držav Efte, ki imajo sedež v eni od držav članic ES ali držav Efte, vendar ne v državi osebe, ki so ji storitve namenjene.“

(44) Sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU (ECLI:EU:C:2020:262, točke 52).

(45) Sodba Sodišča z dne 10. aprila 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, točka 34.

(46) Sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, točka 54.

(47) Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, točka 41.

(48) Sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izročitev Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točki 49 in 50.

(49) Seznam nacionalnih informacijskih točk, ki so jih imenovale države članice EU 27, Norveška in Islandija, je objavljen na spletnem mestu EJN, glej točko 4.1.

(50) Sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izročitev Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točka 48.

(51) Prav tam.

(52) Prav tam, točka 49.

(53) Prav tam, točka 51.

(54) Prav tam, točka 48.

(55) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/41/EU z dne 3. aprila 2014 o evropskem preiskovalnem nalogu v kazenskih zadevah (UL L 130, 1.5.2014, str. 1).

(56) Sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izročitev Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točka 55.

(57) Kot je imenovan v skladu s členom 6(1) okvirnega sklepa o ENP ali v skladu s členom 9(1) Sporazuma med Evropsko unijo ter Republiko Islandijo in Kraljevino Norveško o postopku predaje med državami članicami Evropske unije ter Islandijo in Norveško.

(58) Sodba Sodišča z dne 10. aprila 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, točka 54.

(59) Sodba Sodišča z dne 17. decembra 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Izročitev Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točki 53 in 54.

(60) Sodba Sodišča z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, točka 46.

(61) Prav tam, točka 48.

(62) Zadeva C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(63) Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, točki 52 in 53, ter sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, točka 63. Člen 51(1) Listine določa: „1. Določbe te listine se uporabljajo za institucije, organe, urade in agencije Unije ob spoštovanju načela subsidiarnosti, za države članice pa samo, ko izvajajo pravo Unije. Zato spoštujejo pravice, upoštevajo načela in spodbujajo njihovo uporabo v skladu s svojimi pristojnostmi in ob spoštovanju meja pristojnosti Unije, ki so ji dodeljene v Pogodbah.“

(64) UL L 181, 19.7.2003, str. 27.

(65) UL L 149, 30.4.2021, str. 10.

(66) Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, točka 60, sklep Sodišča z dne 6. septembra 2017, Schotthöfer & Steiner/Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, sodba Sodišča z dne 13. novembra 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, točka 49, sodba Sodišča z dne 2. aprila 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, točke 63 do 68.

(67) Sodba Sodišča z dne 6. septembra 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, točke 57, 58 in 59.

(68) Glej točko 3.1.1.

(69) Rdeča mednarodna tiralica ni ne prošnja za izročitev ne mednarodni nalog za prijetje. Je opozorilo organom za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj po vsem svetu, naj izsledijo in začasno primejo osebo do izročitve, predaje ali podobnega pravnega dejanja. Vendar se rdeča mednarodna tiralica nanaša na mednarodni nalog za prijetje ali sodno odločbo, podpira postopek izročitve in vsebuje nacionalne podatke o kaznivih dejanjih (razen če rdečo mednarodno tiralico izda mednarodno sodišče). V skladu s členom 82 Pravil INTERPOLA o obdelavi podatkov (IRPD, III/IRPD/GA/2011 (2019)) „se rdeče mednarodne tiralice razpišejo na zahtevo nacionalnega centralnega urada ali mednarodnega organa, pristojnega za preiskovanje in pregon v kazenskih zadevah, zaradi izsleditve iskane osebe in njenega pridržanja, prijetja ali omejitve gibanja zaradi izročitve, predaje ali podobnega zakonitega ukrepa“.

(70) Direktiva (EU) 2016/680 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov, ki jih pristojni organi obdelujejo za namene preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja ali pregona kaznivih dejanj ali izvrševanja kazenskih sankcij, in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Okvirnega sklepa Sveta 2008/977/PNZ (UL L 119, 4.5.2016, str. 89).