[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 30.9.2008

COM(2008) 593 konč.

POROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

Drugo poročilo o izvajanju Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/84/ES z dne 20. novembra 1998 o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali vključujejo pogojni dostop {SEC(2008)2506}

1. Uvod 3

2. Izvajanje Direktive 3

2.1. Prenos v nacionalno zakonodajo 3

2.1.1. Vsebina 3

2.1.2. Prenos s strani držav članic 4

2.2. Področje uporabe Direktive: „sivi trg“ 4

2.3. Razlike v izvajanju v državah članicah 5

2.3.1. Stopnja sankcij na nacionalni ravni 5

2.3.2. Vprašanje kaznovanja zasebne posesti 5

2.3.3. Učinkovitost ukrepov nacionalnih organov 6

2.4. Mednarodna razsežnost 6

3. Prilagoditev direktive glede na konvergenco 7

3.1. Novi načini distribucije 7

3.2. Nove oblike piratstva 7

3.3. Prispevek k varstvu avtorskih pravic 8

3.3.1. Razširitev varstva na imetnike pravic 8

3.3.2. Sistemi upravljanja digitalnih pravic 9

3.4. Zaščita plačila, edino merilo varstva 10

4. Sklepne ugotovitve in prihodnji ukrepi 11

4.1. Ocena Direktive 98/84/ES 11

4.2. Prihodnji ukrepi za izboljšanje izvajanja Direktive in soočanje s konvergenco 11

4.2.1. Ustanovitev skupine izvedencev 11

4.2.2. Delovna skupina za sivi trg 12

4.2.3. Zbiranje informacij 12

4.2.4. Ratifikacija Evropske konvencije o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali vključujejo pogojni dostop 12

1. UVOD

Evropski parlament in Svet sta leta 1998 sprejela Direktivo 98/84/ES[1] o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali vključujejo pogojni dostop, da bi se omogočil razvoj storitev plačljive televizije na notranjem trgu. Komisija je leta 2003 predstavila prvo poročilo o izvajanju Direktive[2].

Komisija deset let po sprejetju Direktive predstavlja drugo poročilo o njenem izvajanju. Razvoj tega trga je opisan v študiji o vplivu Direktive, ki sta jo leta 2007 za Komisijo opravila KEA in Cerna[3].

Aktualno vprašanje v tem trenutku je, ali je Direktiva v svoji trenutni obliki in vsebini še vedno uporabna in primerna. Za zdajšnje razmere so značilne tržne možnosti novih platform za širjenje vsebin: internetna televizija, IP-televizija, mobilna televizija, video na zahtevo. Ali ti trgi potrebujejo enako zaščito kot plačljiva televizija? Ali je zaščita, ki jo ponuja Direktiva, zanje koristna ali celo nujna? Seveda se ta vprašanja postavljajo le, če je odgovor na uvodno vprašanje o učinkovitosti Direktive pritrdilen.

Glede piratstva, proti kateremu se bojuje Direktiva, je potrebno ugotoviti, da se slednja zelo dobro prilagaja tehnološkemu napredku in uspeva tudi pri novih ponujenih možnostih.

Za pridobitev informacij za analizo izvajanja Direktive, s čimer bi dopolnila omenjeno študijo, je Komisija izvedla javno posvetovanje, ki je potekalo od 11. februarja do 4. aprila 2008, in prejela 54 prispevkov[4]. Temu poročilu je priložen delovni dokument služb Komisije, v katerem so navedene usmeritve teh prispevkov. Službe Komisije so se na različnih srečanjih tudi neposredno srečale z akterji tega sektorja.

2. IZVAJANJE DIREKTIVE

2.1. Prenos v nacionalno zakonodajo

2.1.1. Vsebina

Da bi se na notranjem trgu omogočil razvoj storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu, so v Direktivi opredeljene zaščitene storitve in seznam nedovoljenih gospodarskih dejavnosti, ki jih morajo kaznovati države članice, ki skrbijo za določitev sankcij za kršitelje; navedena so tudi pravna sredstva, ki so na voljo oškodovancem.

2.1.2. Prenos s strani držav članic

Vse države članice so že prenesle Direktivo[5] v svojo nacionalno zakonodajo. Nove države članice so jo morale prenesti pred pristopom kot del pravnega reda Skupnosti.

2.2. Področje uporabe Direktive: „sivi trg“

Evropskim državljanom, ki uveljavljajo pravico do prostega gibanja v Evropski uniji, je kljub Direktivi in s tem povezani uskladitvi na ravni Skupnosti zavrnjen zakonit dostop do televizijskih kanalov njihove države porekla. Hkrati se je razvil „sivi trg“, ki ga sestavljajo zakonite naročnine, pridobljene z lažnim poštnim naslovom (t.i. poštni nabiralniki). Ta trg ni niti „črn“, saj se naročnina plača, niti „bel“, saj so nekatere pravice do razširjanja programov pridobljene samo za zadevno nacionalno ozemlje in ne za ozemlje drugih držav članic.

Nekatere storitve plačljive televizije so vendarle na voljo na čezmejni ravni, kar blaži preveč negativno oceno učinkov Direktive na notranjem trgu. Ti primeri sledijo klasičnemu okviru izkoriščanja pravic do razširjanja programov in uporabi izključnih pravic: televizijski kanali kupijo pravice za vsa zadevna nacionalna ozemlja, za katera je značilna jezikovna enotnost, in so samo redko namenjene jezikovni diaspori v več ali vseh državah članicah.

Zunaj te tradicionalne strukture, možnost legalizacije sivega trga moti večino akterjev na trgu, saj nujno zbuja dvom o ureditvi prodaje pravic – avtorskih pravic ali pravic, povezanih s širjenjem programov, ki spremljajo športne dogodke – po posameznih nacionalnih ozemljih. Imetniki pravic seveda želijo čim bolj povečati svoje prihodke s prodajo po posameznih ozemljih, izvajalci avdiovizualnih storitev pa se bojijo zmanjšanja privlačnosti ponudbe, ki ne bi bila več ekskluzivna v primeru prodora konkurentov, ki bi na njihovem ozemlju ponujali primerljivo storitev.

V zvezi s tem je pomembno poudariti, da je edini čezmejni trg, katerega razvoj bi Komisija želela, ponudba storitev, ki bi zadostila zahtevam mobilnosti in upravičenih pričakovanj evropskih državljanov ter bila torej na voljo zakonito v njihovem maternem jeziku in iz njihove rodne dežele.

Razvoj take ponudbe bi zahteval prilagodljiv pristop do nakupa pravic, na primer glede na število ugotovljenih potrošnikov v zadevni državi, kar je mogoče samo z dejavnim sodelovanjem vseh akterjev v sektorju, ki se trenutno zdi težko uresničljivo zaradi ugotovljenega pomanjkanja motivacije. Hkrati bi to zahtevalo tudi preučitev različnih nacionalnih regulatornih sistemov v zvezi z okni za distribucijo kinematografskih del, saj lahko razlike pripomorejo k blokadi širjenja del na več ozemljih.

Rešitev bi lahko bile tudi nove vrste storitev, kot sta internetna ali mobilna televizija, katerih stroški distribucije in sistemi pogojnega dostopa so sorazmerno nižji od sistemov, povezanih z uporabo dekodirnikov. Poleg tega te nove storitve ne smejo biti ozemeljsko omejene na zahtevo imetnikov pravice: nezmožnost spremljanja programov določenih televizijskih kanalov na internetu na računalnikih v drugi državi članici, ki ni država članica teh kanalov, je bila že omenjena v več pritožbah, ki jih je prejela Komisija.

Treba je poudariti, da več kot 8,7 milijona evropskih državljanov[6] živi v državi članici, ki ni država njihovega porekla, in da se to število stalno povečuje. Prosto gibanje oseb in prosti pretok storitev sta med temeljnimi načeli evropskega povezovanja, zagotovitev dostopa vsem evropskim državljanom do avdiovizualne ponudbe v njihovem jeziku in kulturi porekla pa naj bi še dodatno olajšala to gibanje in pretok[7].

Za nadaljnje razmišljanje o tej temi se zdi pomembno zbrati čim več informacij o različnih vprašanjih, kot so možnost novih vrst storitev, kar zadeva ciljne čezmejne avdiovizualne ponudbe in morebitni trg, nastal z mobilnostjo evropskih državljanov.

2.3. Razlike v izvajanju v državah članicah

Direktiva državam članicam nalaga, naj sprejmejo „učinkovite, odvračilne in sorazmerne“ sankcije in izvajalcem zaščitenih storitev zagotovijo ustrezna pravna sredstva.

Čeprav sta KEA in Cerna v študiji podrobno preučila zakonodaje samo 11 držav članic in čeprav odgovori na prispevek ne ponujajo informacij o vseh 27 državah članicah, vira informacij ponujata vpogled v usmeritev nacionalnih zakonodajnih rešitev. Nekateri, ki so poslali informacije, izražajo zadovoljstvo glede nacionalnega izvajanja, drugi, ki so številčnejši, pa poudarjajo omejitve njihove nacionalne zakonodaje.

2.3.1. Stopnja sankcij na nacionalni ravni

Ob upoštevanju treh zgoraj navedenih meril so bile države članice relativno svobodne pri izbiri vrste in ravni sankcij, ki se vzpostavijo. Razponi sankcij so zelo veliki in znašajo, kar zadeva globe, najmanj 25 do 7 500 EUR in največ 1 158 do 50 000 EUR, kar zadeva zaporno kazen – če obstaja –, pa od osem dni do pet let.

Te velike razlike pojasnjujejo, zakaj gospodarski subjekti v različnih državah članicah različno ocenjujejo učinkovitost sankcij. Seveda je treba upoštevati razlike v življenjskem standardu v Evropski uniji, zato uskladitev sankcij na ravni Skupnosti ni zaželena. Nasprotno pa je mogoče predvideti možnost ponovne preučitve odvračilnega učinka sankcij po posameznih državah članicah.

2.3.2. Vprašanje kaznovanja zasebne posesti

Uskladitev na ravni Skupnosti zadeva samo gospodarske dejavnosti, povezane z nedovoljenimi napravami, države članice pa lahko svobodno kaznujejo ali ne zasebno posest nedovoljenih naprav. O tem zelo občutljivem vidiku pregona piratstva se intenzivno razpravlja, in to že od obdobja pred sprejetjem Direktive.

Kaznovanju zasebne posesti so naklonjeni gospodarski subjekti, ki v njem vidijo pedagoški instrument za potrošnike, ki jih mikajo nedovoljene storitve. Še več, pomaga lahko pri kaznovanju novih vrst piratstva, ki temeljijo na skupku različnih rešitev, med katerimi so nekatera zasebna, kot je internetno razširjanje šifrirnih kod, ki jih nato potrošnik sam uporabi za programiranje pametne kartice, kupljene brez programiranja in katere prodaja (gospodarsko dejanje) je a priori dovoljena.

Zdi se, da kaznovanje zasebne posesti pridobiva naklonjenost v državah članicah. Tako ga je Italija znova uvedla leta 2003, Švedska pa preučuje možnost njegove uvedbe za nakup in uporabo nedovoljenih naprav.

Zato bi bilo zanimivo še naprej razmišljati o tem vprašanju, o katerem bi si države članice lahko izmenjale izkušnje.

2.3.3. Učinkovitost ukrepov nacionalnih organov

Študija in prispevki omenjajo splošno težavo pomanjkanja tehničnega znanja pri organih, pristojnih za izvajanje zakonodaje.

Omenjajo tudi posebno težavo zaradi zelo tehnične narave novih načinov piratstva, ki zahtevajo temeljito obvladovanje novih tehnologij.

V zvezi s tem je ustanovitev skupine izvedencev, ki bi združevala organe, pristojne v državah članicah, posebno primeren način za razširjanje tehničnih informacij o piratstvu in dobrih praks.

2.4. Mednarodna razsežnost

Širitve Evropske unije so spremenile geografsko razsežnost piratstva, ki je prej delovalo v nekaterih državah Vzhodne Evrope. Te države so zdaj članice Unije in s prenosom Direktive je urejen pregon piratstva.

Še več, države kandidatke za pristop – Nekdanja jugoslovanska republika Makedonija –, države, ki sodelujejo v pristopnih pogajanjih – Hrvaška in Turčija –, potencialne kandidatke – Albanija, Bosna in Hercegovina, Črna gora, Srbija in Kosovo –, usklajujejo svoje zakonodaje na podlagi pravnega reda Skupnosti. Nazadnje, pogajanja o sporazumu o prosti trgovini potekajo z Ukrajino, ki mora uskladiti svojo zakonodajo na zadevnih področjih.

Poleg prenosa s širitvijo Evropske unije je bila s Sklepom Skupnega odbora Evropskega gospodarskega prostora št. 17/2001 z dne 28. februarja 2001 Direktiva 98/84/ES vnesena v Sporazum EGP in se od takrat izvaja tudi na Islandiji, v Lihtenštajnu in na Norveškem.

Zunaj tega okvira je delovanje Komisije omejeno. Vendar Evropska konvencija Sveta Evrope o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali vključujejo pogojni dostop[8], sprejeta 24. januarja 2001, vzpostavlja podobno varstvo kot Direktiva, ratificiralo pa naj bi jo 47 držav članic te institucije ter Belorusija in Vatikan.

Trenutno jo je podpisalo 11 držav[9], ratificiralo pa osem. Konvencijo lahko ratificira tudi Evropska skupnost. To dejanje bi lahko dalo nov zagon njeni ratifikaciji v drugih državah članicah in tako razširilo zaščito zadevnih izvajalcev storitev zunaj območja Unije.

3. PRILAGODITEV DIREKTIVE GLEDE NA KONVERGENCO

3.1. Novi načini distribucije

Novo tehnološko okolje je mogoče povzeti z eno besedo: „konvergenca“, s katero je opredeljena možnost dostopa do vsebin prek številnih platform. Evropski zakonodajalec je že v zasnovi Direktive želel pripraviti tehnološko nevtralne predpise, s katerimi bi se izognili njeni zastarelosti zaradi že opaznih novosti v tistem obdobju. Ta prvotna namera pojasnjuje, zakaj opredelitev „zaščitenih storitev“ zajema storitve televizijskega in radijskega razširjanja programskih vsebin in storitve informacijske družbe. Poleg tega sprejeta opredelitev ne upošteva načina razširjanja teh storitev.

Tako je v opredelitvi „zaščitenih storitev“ zajeta katera koli storitev televizijskega in radijskega razširjanja programskih vsebin ne glede na način njihovega razširjanja – ADSL, internet, mobilno –, ter katera koli storitev, dostopna na daljavo na zahtevo potrošnika in ki torej ustreza opredelitvi storitev informacijske družbe[10], kot je video na zahtevo. Edina omejitev te zaščite izhaja iz pogoja uporabe sistema, ki temelji na pogojnem dostopu, za zagotavljanje plačila storitve.

3.2. Nove oblike piratstva

Naraščajoča uporaba pametnih kartic za dešifriranje signalov je povzročila raznovrstnost dejavnosti piratstva. Dekodirniki in nerabljene pametne kartice se tržijo odkrito, saj se lahko uporabljajo zakonito. Neodvisno od tega se kode za programiranje kartic razširjajo po internetu, zlasti jih razširjajo pirati, ki imajo od tega ekonomsko korist, pri čemer je kupec dekodirnika in nerabljene pametne kartice tisti, ki mora programirati kartico za nedovoljen dostop do storitev.

Ta delitev aktivnosti je privedla do novega načina nedovoljenega dostopa do zadevnih storitev, s čimer je dodatno oteženo učinkovito pravno varstvo. To je mogoče pojasniti s tem, da gospodarske dejavnosti zadevajo proizvode, ki se lahko uporabljajo zakonito, in da je internetno razširjanje kod težko povezati s to prodajo. Nenazadnje, nerabljeno pametno kartico neposredno programira potrošnik in ne prodajalec.

V tem okviru se zdi, da določb Direktive ni mogoče uporabiti neposredno, saj je težko dokazati nedovoljeno gospodarsko dejavnost. Gospodarski subjekti seveda lahko trdijo, da pametne kartice, ki so predmet te trgovine, niso prilagojene zakoniti uporabi, saj zaradi zapletenosti sestavnih elementov in cene niso konkurenčne za najpogostejše rabe (kot varnostne priponke na primer).

V teh primerih morajo zato sodišča opraviti tehnično oceno, ki pa pogosto presega znanje pristojnih uradnikov.

Gospodarski subjekti poudarjajo nujnost možnosti kaznovanja tretje osebe zaradi brezplačnega razširjanja kod po internetu. Zdi se, da se določbe Direktive ne uporabljajo v zvezi z negospodarsko naravo take aktivnosti: dokazati povezavo med prodajo nerabljene kartice in razširjanjem kod po internetu je skoraj neizvedljivo. Celo kaznovanje zasebne posesti nedovoljene naprave bi omogočilo neposredno kaznovanje potrošnika, ki bi uporabljal take postopke, ne da bi ponudilo neposredno rešitev za prisotnost kod na internetu.

V zvezi s tem se zdi, da lahko samo tožbe zaradi nelojalne konkurence rešijo težavo, vendar to lahko spodleti zaradi ekstrateritorialnosti kršitve. Torej bi bil koristen razmislek za preučitev pravnih možnosti boja proti takim praksam.

Pojavile so se tudi druge oblike piratstva, na primer skupna uporaba kartic: zakonito pridobljena kartica omogoča ponovno distribucijo storitve pri drugih potrošnikih prek brezžičnega omrežja ali tehnologije dostopa wimax. Najpogosteje gre za plačljivo ponovno distribucijo, ki jo zajemajo določbe Direktive. Težava, povezana s to obliko piratstva, temelji na težavnem odkrivanju kršitve, za kar se mora policijsko osebje usposabljati.

Zato je zaželeno spodbujati boljšo izmenjavo informacij med nacionalnimi upravami.

3.3. Prispevek k varstvu avtorskih pravic

Direktiva 98/84/ES imetnikom pravic za vsebine ne omogoča sklicevanja na določbe te direktive. O vprašanju razširitve varstva se je dolgo razpravljalo ob sprejetju Direktive, potem pa se zaradi sprejetja posebnega akta o varstvu avtorskih pravic v informacijski družbi ni več obravnavalo. Direktiva 2001/29/ES z dne 22. maja 2001[11] o avtorskih pravicah v informacijski družbi je dopolnila varstvo, zagotovljeno z Direktivo 98/84/ES, tri leta po sprejetju slednje direktive.

Ostaja dejstvo, da Direktiva 98/84/ES pripomore posredno, a pomembno k varstvu avtorskih pravic s tem, da pred piratstvom ščiti vsebine, ki jih zajemajo avtorske pravice, in s tem prihodek upravičenca.

3.3.1. Razširitev varstva na imetnike pravic

Imetniki pravic, upravičenci in imetniki pravic za prenos športnih dogodkov so izrazili željo, da se jih vključi v izvajanje Direktive.

Vendar se zdi, da je vsebina varstva, vzpostavljenega z Direktivo, predmet nesporazuma. Sankcije, uvedene v okviru Direktive, lahko zadevajo samo dejanja, povezana z uporabo nedovoljenih naprav. Tako njihovo izvajanje ne more zadevati drugih ravnanj, kot je uporaba dovoljenih naprav ob neupoštevanju morebitnih ozemeljskih omejitev, kot je zgoraj opisani sivi trg.

To pojasnilo je pomembno, saj se prispevki imetnikov pravic (avtorske pravice ali sorodne pravice izdajateljev radijskih in televizijskih programov za prenos športnih dogodkov) osredotočajo na upoštevanje teritorializacije pravic in tveganje izgube vrednosti pravic v primeru neupoštevanja ozemeljskih omejitev.

V tem okviru širitev področja uporabe Direktive na druge akterje ne more biti koristna. Piratstvo je namreč v Direktivi opredeljeno kot dejavnost, ki se opira na uporabo nedovoljenih naprav, to je na uporabo opreme, ki je distributer vsebine ni odobril. Dekodirnike, uporabljene na sivem trgu, na primer odobri izdajatelj televizijskega programa, ki redno prejema plačilo v zvezi s tem.

Ena izmed možnosti, predlagana za rešitev težave imetnikov pravic, naj bi bila izvedba boljšega vključevanja in upoštevanja morebitnih prihodkov sivega trga. Ta usmeritev vseeno zahteva širšo analizo in tudi boljše obveščanje o možnostih čezmejnih trgov.

Ostaja dejstvo, da se zdi, da so imetniki pravice za prenos športnih dogodkov upravičeni zahtevati boljše varstvo, ker ne obstaja določba, ki bi se uporabljala neposredno zanje, pri čemer se morajo upoštevati upravičena pričakovanja potrošnikov glede zakonitega dostopa do storitev na čezmejni ravni in nujnost zagotavljanja širokega dostopa javnosti do zelo pomembnih dogodkov za družbo. Komisija predlaga uvedbo analize ocenjevanja nujnosti dodatnih ukrepov za zapolnitev te praznine. Priprava študije o financiranju športa, ki jo je Komisija napovedala v beli knjigi o športu[12], bi morala omogočiti zbiranje prvih podatkov, potrebnih za analizo.

3.3.2. Sistemi upravljanja digitalnih pravic

Začetek internetnega širjenja vsebin je spremljala uporaba nove vrste varstva vsebin: sistemi upravljanja digitalnih pravic, običajno imenovani DRM ( Digital Rights Management systems v angleščini).

Namen teh ukrepov tehničnega varstva je predvsem zagotoviti upoštevanje avtorskih pravic pri internetnem širjenju vsebin. V okviru tega skupnega cilja obstajajo izredno različni ukrepi konfiguracij in rab, ki vzpostavljajo različne vrste omejitev: količinsko omejitev za branje dela, geografsko omejitev za dostop do dela, omejitev strojne ali programske opreme, potrebne za branje, omejitev prenosov med napravami dela, omejitev digitalne ekstrakcije (neizčrpen seznam).

Zato nekateri izmed teh ukrepov lahko ustrezajo opredelitvi sistemov, ki temeljijo na pogojnem dostopu: „vsak tehnični ukrep in/ali ureditev, s katerim se po predhodnem pisnem dovoljenju dostop do zaščitene storitve v razumljivi obliki napravi pogojen“ (člen 2(b) Direktive). Zato lahko uporabljeni ukrepi za zagotavljanje plačila dela, predvsem ukrepi, ki omogočajo razlike pri določanju cen glede na uporabo, ki jo želi potrošnik (enkratni ali večkratni ogled, spreminjanje kakovosti zapisovanja), zagotovo izkoristijo varstvo, ki ga ponuja Direktiva 98/84/ES.

Nedvomno je v členu 6 Direktive 2001/29/ES o avtorskih pravicah v informacijski družbi izrecno določeno pravno varstvo tehničnih ukrepov. Vendar je to varstvo posledica upoštevanja avtorskih pravic, kar pomeni, da lahko države članice omejijo pravno varstvo samo na imetnike pravic in ne na distributerje vsebin. V tem smislu ostaja Direktiva 98/84/ES uporabna za digitalne distributerje, ki imajo tako s tem pravnim sredstvom zoper piratstvo na voljo varstvene ukrepe, ki jih uporabljajo za internetno širjenje vsebin.

3.4. Zaščita plačila, edino merilo varstva

Direktiva omejuje varstvo pred piratstvom storitev, ki vključujejo pogojni dostop, na storitve, uporabljene za plačilo: plačilo storitve (naročnina ali cena za posamezni nakup) mora biti pogoj za dostop do vsebine.

Vendar se sistemi pogojnega dostopa lahko uporabljajo za druge namene, kot je zaščita plačila izvajalca storitev, predvsem za izpolnjevanje pogodbenih ali zakonskih obveznosti, kot so zmanjšanje števila morebitnih gledalcev – bodisi na ozemeljski ravni v povezavi s prenosom pravic bodisi zaradi starosti za zaščito mladoletnikov pred vsebinami, namenjenimi odraslim –, poslovne ali oglaševalske strategije, varnostna vprašanja ali prejemanje posrednega plačila[13]. Zato so različni gospodarski subjekti izrazili interes za razširitev varstva.

Vendar je treba pojasniti, da je koncept plačila širši od neposrednega plačila. Storitve informacijske družbe namreč lahko uporabljajo tehnične ukrepe, katerih namen je omejitev širjenja vsebin, ki so dosegljive brezplačno, vendar se posredno financirajo iz oglaševanja ali sponzorstva. Tudi take storitve spadajo v področje uporabe Direktive.

Skratka, nesporno obstaja zahteva za razširitev varstva. Vendar še vedno obstajajo vprašanja o koristnosti take širitve, ki bi se morala izvesti z revizijo Direktive. Njeno zdajšnje področje uporabe je namreč omejeno na dejavnosti piratstva za komercialne namene. Ali obstaja tako komercialno piratstvo, kar zadeva pogojne dostope, uporabljene za te druge cilje? Še več, uporabe sistemov pogojnega dostopa zaradi zakonodajnih določb bi morale biti zaščitene z zakonodajo, ki se upošteva, pri čemer so mišljene določbe o varstvu mladoletnikov, kibernetski kriminaliteti ter varstvu podatkov in zasebnosti. Ta vprašanja je treba poglobiti, prva stopnja pa bi lahko bila razprava v skupini izvedencev, ki bi jo bilo treba ustanoviti v ta namen.

4. SKLEPNE UGOTOVITVE IN PRIHODNJI UKREPI

4.1. Ocena Direktive 98/84/ES

V tem poročilu so se obravnavali različni vidiki uporabe Direktive, ki predstavljajo težave ali odpirajo vprašanja. Ta ocena je bila nujni predpogoj za presojo vpliva Direktive na njenih različnih področjih ukrepov, da bi Komisija lahko sprejela sklepne ugotovitve o njeni učinkovitosti od sprejetja do danes.

Prva ugotovitev se nanaša na splošni prenos Direktive v državah članicah, ki je omogočil zmanjšanje piratstva v Evropski uniji tudi zaradi spremembe njene geografske razsežnosti zaradi vstopa nekaterih prej prizadetih držav v EU, s čimer so bili centri piratstva potisnjeni izven vplivnega območja Direktive.

Druga ugotovitev je, da se učinkovitost izvajanja včasih zdi vprašljiva, kar zmanjšuje pravno varnost izvajalcev avdiovizualnih storitev. Predvsem izvajanje na nacionalni ravni je glede na posamezni primer pomanjkljivo bodisi zaradi nizke ravni sankcij, bodisi ker nacionalni organi ne razpolagajo z ustreznim znanjem tehnične narave področja. V zvezi s tem je treba spomniti, da stalni tehnološki razvoj povečuje zapletenost področja, naj gre za nastanek novih vrst piratstva, platform za širjenje vsebin ali sistemov pogojnega dostopa, kot so nekateri sistemi digitalnega upravljanja pravic.

Tretjič, kar zadeva prost pretok in kljub vzpostavitvi okvira Skupnosti, ki naj bi bil namenjen razvoju notranjega trga zadevnih storitev, se čezmejne storitve razvijajo povsem zakonito v le omejenem obsegu. T.i.„sivi trg“ je čezmejni mehanizem, ki se zdi najbolj razvit, vendar ga gospodarski subjekti samo tolerirajo, medtem ko je razpoložljivost avdiovizualnih storitev države porekla pomemben dejavnik blaginje za evropske državljane, ki izvajajo svojo pravico do prostega gibanja v Uniji.

Nazadnje, Komisija ugotavlja, da nekatere omejitve izvajanja varstva, ki ga ponuja Direktiva, zahtevajo temeljitejše analize. To bi lahko zadevalo po eni strani možnost kaznovanja zasebne posesti nedovoljenih sistemov, ki jo podpirajo gospodarski subjekti, vendar je ni lahko vzpostaviti, in po drugi strani položaj gospodarskih subjektov, ki ne uživajo ustreznega varstva, kot so imetniki pravic za prenos športnih dogodkov.

4.2. Prihodnji ukrepi za izboljšanje izvajanja Direktive in soočanje s konvergenco

4.2.1. Ustanovitev skupine izvedencev

Komisija predlaga ustanovitev skupine izvedencev za pogojni dostop, ki bi jo sestavljali izvedenci iz držav članic. Ta skupina bo delovala po vzoru in s podobnim pooblastilom kot skupina izvedencev za elektronsko poslovanje.

Skupina za pogojni dostop bo morala predvsem okrepiti in olajšati upravno sodelovanje med državami članicami ter med državami članicami in Komisijo ter razpravljati o težavah, povezanih z izvajanjem Direktive 98/84/ES o pogojnem dostopu, in zdajšnjih vprašanjih uporabe sistemov pogojnega dostopa.

Vprašanja, ki jih je treba obravnavati prednostno, so predstavljena v tem poročilu, med njimi predvsem: nove oblike piratstva, ocena odvračilne narave vzpostavljenih sankcij, obseg kaznovanja za zasebno posest v zaščiti sistemov pogojnega dostopa, povezave z določbami o varstvu avtorskih pravic, vključitev DRM kot sistema pogojnega dostopa in zaščita uporabe sistemov pogojnega dostopa za druge namene, in ne za zaščito plačila.

Tako bo skupina upoštevala morebitne koristi uporabe inovativnih sistemov pogojnega dostopa in DRM, s tem da bo ocenila predvsem njihovo možnost omejiti nujnost bolj odvračilnih sankcij. V tem okviru bo skupina upoštevala tudi vse vidike, ki lahko pripomorejo k varstvu osebnih podatkov in zasebnosti.

Komisija s sprejetjem tega poročila sprejema odločitev o ustanovitvi te skupine do konca leta 2008.

4.2.2. Delovna skupina za sivi trg

Komisija bo skupini izvedencev še predlagala, naj pooblasti posebno delovno skupino za sivi trg.

Ta delovna skupina bi se morala najprej lotiti zbiranja čim več informacij o gibanju evropskih državljanov znotraj Skupnosti in njihovih navadah pri uporabi avdiovizualnih storitev. Na podlagi pridobljenih podatkov bi raziskala morebitne rešitve za dostop zainteresiranih državljanov do storitev iz njihove države članice porekla.

4.2.3. Zbiranje informacij

Poročilo razkriva določeno pomanjkanje podatkov, predvsem v zvezi z izvajanjem pravice do prostega gibanja evropskih državljanov ter čezmejnim povpraševanjem po avdiovizualnih storitvah in njihovi ponudbi. Te informacije bi morale omogočiti opredelitev možnosti čezmejnih trgov in prispevati k razmišljanju glede avtorskih pravic in pravic za prenos športnih dogodkov.

Komisija predlaga, da se na začetku leta 2009 izvede anketa o tem vprašanju.

Na drugem področju se bodo informacije o prodaji pravic za prenos športnih dogodkov zbirale v okviru študije o financiranju športa, ki jo je Komisija napovedala v beli knjigi o športu[14]. Te informacije bi morale biti prva stopnja zbiranja informacij o položaju imetnikov pravic za prenos športnih dogodkov v zvezi s piratstvom pri prenosu dogodkov.

4.2.4. Ratifikacija Evropske konvencije o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali vključujejo pogojni dostop

Zadevna evropska konvencija ponuja pomembno možnost mednarodne razširitve varstva storitev, ki vključujejo pogojni dostop, prek ozemlja Evropske unije. Potem ko bi Evropska skupnost ratificirala Konvencijo, bi s tem omogočila ponovni začetek mednarodnega delovanja v 47 državah članicah Sveta Evrope.

Komisija bo zato kmalu predlagala Svetu, naj ratificira Konvencijo v imenu Evropske skupnosti.[pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic][pic]

[1] UL L 320, 28.11.1998, str. 54–57, glej:http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:31998L0084:FR:NOT.

[2] COM(2003) 198 konč., 24.4.2003, glej:http://ec.europa.eu/internal_market/media/docs/elecpay/com-2003-198_fr.pdf.

[3] http://ec.europa.eu/internal_market/media/elecpay/index_fr.htm.

[4] http://ec.europa.eu/internal_market/media/elecpay/index_fr.htm.

[5] http://ec.europa.eu/internal_market/media/elecpay/natimpl/index-map_fr.htm.

[6] Eurostat – tabela, strani 18–19:http://www.interculturaldialogue2008.eu/fileadmin/downloads/documents/630-factsfigures/KS-EP-07-001-EN.PDF.

[7] Glej tudi Sporočilo o paraboličnih antenah:http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52001DC0351:FR:NOT.

[8] http://conventions.coe.int/Treaty/Commun/QueVoulezVous.asp?NT=178&CM=1&DF=4/29/2008&CL=FRE.

[9] Bolgarija, Ciper, Hrvaška, Francija, Luksemburg, Moldavija, Norveška, Nizozemska, Romunija, Rusija, Švica – Luksemburg, Norveška in Rusija so jo podpisale, vendar ne ratificirale.

[10] Opredelitev storitve informacijske družbe v členu 1 Direktive 98/34/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES: storitev informacijske družbe ali katera koli storitev, ki se običajno opravi odplačno, na daljavo, elektronsko in na zahtevo prejemnika storitev .

[11] UL L 167, 22.6.2001, str. 10.

[12] http://ec.europa.eu/sport/whitepaper/wp_on_sport_fr.pdf.

[13] Glej študijo iz aprila 2000, ki jo je Institute for Information Law (IVR) amsterdamske univerze pripravil za Komisijo: http://ec.europa.eu/internal_market/media/elecpay/background_fr.htm.

[14] http://ec.europa.eu/sport/whitepaper/wp_on_sport_fr.pdf.