P6_TA(2006)0463

Napotitve delavcev

Resolucija Evropskega parlamenta o uporabi Direktive 96/71/ES o napotitvi delavcev (2006/2038(INI))

Evropski parlament,

- ob upoštevanju Direktive 96/71/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev [1] (Direktiva o napotitvi delavcev),

- ob upoštevanju sporočila Komisije o izvajanju Direktive 96/71/ES v državah članicah (KOM(2003)0458),

- ob upoštevanju sporočila Komisije z naslovom "Smernice o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev" (KOM(2006)0159) (Smernice),

- ob upoštevanju poročila služb Komisije o izvajanju Direktive 96/71/ES (SEK(2006)0439) (poročilo služb Komisije),

- ob upoštevanju svoje resolucije z dne 15. januarja 2004 o izvajanju Direktive 96/71/ES v državah članicah [2],

- ob upoštevanju členov 27 in 34 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije,

- ob upoštevanju Konvencije o delavcih migrantih št. C143 (dopolnilne določbe) Mednarodne organizacije dela,

- ob upoštevanju Okvirnega sklepa Sveta 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni [3],

- ob upoštevanju sodb Sodišča Evropskih skupnosti z dne 9. avgusta 1994 v zadevi C-43/93 Vander Elst [4], z dne 23. novembra 1999 v združenih zadevah C-369/96 in 376/96, Arblade [5], z dne 25. oktobra 2001 v združenih zadevah C-49/98, C-50/98, C-52/98, C-54/98, C-68/98 in C-71/98, Finalarte [6], z dne 7. februarja 2002 v zadevi C-279/00, Komisija proti Italijanski republiki [7], z dne 12. oktobra 2004 v zadevi C-60/03, Wolff & Müller GmbH [8], z dne 21. oktobra 2004 v zadevi C- 445/03, Komisija proti Luksemburgu [9] in z dne 19. januarja 2006 v zadevi C-244/04, Komisija proti Nemčiji [10],

- ob upoštevanju Direktive Sveta 91/533/EGS z dne 14. oktobra 1991 o obveznosti delodajalca, da zaposlene obvesti o pogojih, ki se nanašajo na pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje [11],

- ob upoštevanju člena 45 svojega Poslovnika,

- ob upoštevanju poročila Odbora za zaposlovanje in socialne zadeve ter mnenja Odbora za notranji trg in varstvo potrošnikov (A6-0308/2006),

A. ker ima Direktiva o napotitvi delavcev dva pomembna cilja, in sicer zagotavljanje prostega pretoka oseb in storitev ob zagotavljanju, da veljajo v zvezi z minimalnimi plačami, pogoji dela, zdravjem in varstvom za napotene delavce določila in pogoji države članice gostiteljice, v skladu s členom 3 Direktive o napotitvi delavcev; ker je to pomembno orodje za zagotavljanje pravične obravnave,

B. ker bi morala merila in pogoji, navedeni v členu 3 Direktive o napotitvi delavcev, veljati le kot minimalni standardi; ker člen 3(7) Direktive o napotitvi delavcev navaja, da pogoji iz člena 3(1) do (6) ne onemogočajo uporabe ne onemogočajo uporabe za delavce ugodnejših meril in pogojev zaposlitve,

C. ker mora država gostiteljica v skladu s členom 2(2) Direktive o napotitvi delavcev določiti opredelitev delavca; ker zgoraj navedeno poročilo služb Komisije potrjuje, da so pri tem odločilne dejanske razmere dela v državi gostiteljici,

D. ponavlja, da je Parlament v svojem stališču z dne 16. februarja 2006 črtal člena 24 in 25 predlagane direktive o storitvah na enotnem trgu [12],

E. ker je Sodišče Evropskih skupnosti v zadevi Wolff & Müller razsodilo, da se ukrepi države gostiteljice za preprečevanje nelojalne konkurence, ki zagotavljajo, da se delavcem, napotenim na njeno ozemlje, zagotovijo minimalni standardi, določeni v členu 3 Direktive o napotitvi delavcev, štejejo za upravičene ter da so taki zaščitni ukrepi upravičeni kot omejitev svobode izvajanja storitev,

F. ker je v zadevi Wolff & Müller Sodišče Evropskih skupnosti razsodilo, da si svoboda izvajanja storitev in ohranjanje lojalne konkurence na eni strani ter na drugi zagotavljanje varstva delavcev niso nujno v nasprotju,

G. ker načelo enakega obravnavanja Direktive o napotitvi delavcev deluje na dva načina, po eni strani zagotavlja enako obravnavanje podjetij v okviru svobode izvajanja storitev, po drugi strani pa v skladu s členom 3 enako obravnavanje napotenih zaposlenih v zvezi z minimalnimi predpisi o določbah in pogojih zaposlitve,

H. ker Komisija v Smernicah zahteva ukrepe, ki bi preprečili, da bi se izognili minimalnim varnostnim predpisom in pravicam do varstva v škodo napotenim delavcem,

I. ob upoštevanju, da je Komisija prejela zelo malo pritožb v zvezi z izvajanjem Direktive o napotitvi delavcev in glede na omejeno število postopkov za ugotavljanje kršitev, ki jih je sprožila Komisija, je očitno, da se ljudje ne zavedajo svojih pravic v okviru te direktive in zato ne dosega svojega cilja,

J. ker so stranke kolektivne pogodbe o plačah lahko bistvene za uspešno izvajanje Direktive o napotitvi delavcev in bi zato krepitev vloge socialnih partnerjev ter boljše čezmejno sodelovanje bistveno prispevala k doseganju želenega načela enakosti; ker pa v številnih državah večina delavcev niso člani sindikatov in ravno ti delavci pogosto dobijo najmanj informacij glede svojih pravic in obveznosti,

K. ker bi bilo primerno, da imajo v tistih državah članicah, v katerih se ta direktiva izvaja prek kolektivnih pogodb, socialni partnerji neposreden dostop do informacij v zvezi s podjetji, ki napotijo delavce, zato da lahko izvajajo nadzor, ki ga v drugih državah članicah opravljajo organi oblasti, ki imajo dostop do informacij podjetja,

L. ker je v primerih, v katerih dvostranske in tristranske pogodbe med državami članicami in strankami kolektivne pogodbe priznavajo zadevne nacionalne predpise v zvezi z varnostjo pri delu in pogoje zaposlitve, mogoče uspešno preprečevati neupoštevanje nacionalnih standardov in s tem izboljšati tudi sodelovanje uradov za zvezo ali izmenjavo informacij med sindikati,

M. ker je Direktiva o napotitvi delavcev še vedno nujna za zagotavljanje pravne varnosti napotenim delavcem in zadevnim podjetjem in ker mora biti Komisija dejavnejša pri spodbujanju učinkovitejšega sodelovanja med državami članicami, njihovimi uradi za zvezo in inšpektorati za delo, zlasti zaradi preprečevanja nelojalne konkurence in socialnega dampinga,

N. ker so se države članice EU-15 v preferenčni klavzuli pristopne pogodbe obvezale k temu, da priseljencev iz desetih novih držav članic glede prostega pretoka ne bodo obravnavale slabše kot priseljence iz tretjih držav; ker je to mogoče le, če je pristojnim organom znano prebivališče priseljencev iz tretjih držav; ker država gostiteljica ne sme postavljati dodatnih pogojev za napotene delavce iz tretjih držav, če so jih zakonito zaposlili ponudniki storitev z registrirano dejavnostjo v državi članici,

1. ugotavlja, da Komisija v Smernicah priznava socialni cilj Direktive o napotitvi delavcev in izključno odgovornost države gostiteljice za izvajanje tega cilja, tako da vsem zaposlenim, začasno napotenih na delo v tujino, zagotovi varstvo in pravice; ugotavlja, da Komisija poziva države članice, naj prevzamejo odgovornost ter hkrati zagotovijo pravico podjetij iz člena 49 Pogodbe ES, da zagotavljajo čezmejne storitve;

2. poudarja, da so za težave pri uporabi Direktive o napotitvi delavcev delno krive države članice, ker je niso vse prenesle v svojo zakonodajo, in zato v zvezi s tem poziva Komisijo, da obvešča Parlament o napredku postopkov proti državam članicam za ugotavljanje kršitev; razen tega želi opozoriti na težave pri izvajanju Direktive o napotitvi delavcev, ki so jih povzročile razlike v razlagi nekaterih ključnih konceptov, kot so delavec, minimalna plača in podizvajalci, na težave delavcev in malih podjetij pri pridobivanju informacij ter težave pri nadzorovanju skladnosti s to direktivo;

3. ugotavlja, da si Komisija v Smernicah prizadeva za boljše izvajanje Direktive o napotitvi delavcev, zato da se zmanjšajo obstoječe ovire v državah članicah, ki resno ovirajo učinkovite napotitve delavcev; vseeno ugotavlja, da Komisija v pravnih razlagah v nekaterih primerih presega sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti; ugotavlja, da Komisija v sklepnih ugotovitvah svojih Smernic priznava, da je treba jasneje opredeliti nadzorne ukrepe in izboljšati dostop do informacij; vendar pričakuje sprejetje ustreznih ukrepov obvezujočega značaja za krepitev direktive;

4. poziva Komisijo, naj predloži predlog direktive o zahtevanih pogojih za posadke plovil, ki redno izvajajo potniške ali tovorne trajektne storitve med državami članicami;

5. ugotavlja, da je ena od ključnih težav uspešnega izvajanja Direktive o napotitvi delavcev vprašanje dvojne napotitve, ki se lahko prepreči z zagotavljanjem boljše koordinacije med državami članicami ter okrepljenim postopkom obveščanja;

6. opozarja na pripombo Komisije iz Smernic, da se Direktiva o napotitvi delavcev v nekaterih državah članicah v praksi ne izvaja, in poziva Komisijo, da v zvezi s tem sprejme ustrezne ukrepe;

Delovna razmerja in opredelitev izraza "delavec"

7. podpira analizo v Smernicah Komisije, da v okviru Direktive o napotitvi delavcev ni primerno obravnavati vprašanj v zvezi s pravnim položajem samozaposlenih delavcev; glede na poročila iz dejanske prakse ugotavlja, da je "navidezna samozaposlitev" najpogosteje uporabljena strategija za izogibanje minimalnim standardom iz člena 3(1) Direktive o napotitvi delavcev;

8. ob navajanju študije Perulli o gospodarsko odvisnih delovnih razmerjih/delovnih razmerjih med nesamostojnostjo in samostojnostjo (pravni, socialni in ekonomski vidiki) poziva države članice, naj prilagodijo svoje opredelitve "zaposlenih" tako, da bo jasna razlika med statusom "samostojnih podjetnikov", kamor spadajo gospodarsko samostojna podjetja, ki delajo za različna medsebojno neodvisna podjetja, ter "zaposlenimi", ki delajo organizacijsko in gospodarsko odvisno, pod nadzorom tretjih oseb, ki jih tudi plačujejo;

9. ugotavlja, da je Sodišče Evropskih skupnosti večkrat podalo podrobna merila, ki omogočajo razlikovanje med "delavci" in "samozaposlenimi osebami"; meni, da mora ob upoštevanju pristojnosti držav članic za določanje statusa v zvezi z delovnim pravom Komisija zagotoviti razlikovanje v skladu s smernicami, ki jih je določilo Sodišče; poziva Komisijo, da kot nujno zadevo sproži pogajanja z državami članicami o vsebini s ciljem, da se določi pregledna in enotna merila za določanje statusa "delavcev" in "samozaposlenih oseb" glede na delovno pravo;

10. poudarja, da je postopek, s katerim se dokazuje, da so navidezno samozaposlene osebe dejansko zaposlene, zdaj zapleten in obsežen, zato je verjetno, da bo še pred potrebnim dokončnim dokazom delo končano, delavec pa se bo vrnil domov;

11. poziva k spodbujanju izmenjav med službami za nadzor zaposlitve različnih držav članic, zato da se zlasti z izmenjavo informacij zagotovi skupno delovanje proti navideznemu samozaposlovanju;

12. ugotavlja, da obstoječa sodna praksa priznava pravico države članice gostiteljice, da zahteva dokumente, ki so potrebni za preverjanje skladnosti s pogoji zaposlitve iz Direktive o napotitvi delavcev; meni, da te zahteve za dokumente ne smejo biti omejene le na preglednice prihodov na delo in odhodov z dela ali dokumente o razmerah varnosti in zdravja na delovnem mestu, pod pogojem, da niso pretirane; poudarja, da mora država članica, v kateri podjetje običajno deluje (država pošiljateljica), zagotoviti državi gostiteljici obrazec E101, če je napoteni delavec vključen v sistem socialne varnosti v državi, ki ga je napotila;

13. ugotavlja, da lahko razlike med pogoji zaposlitve nastanejo v tistih državah članicah, ki niso sprejele določb iz člena 3(9) Direktive, ki zagotavljajo, da so v državi članici, v kateri se delo izvaja, preko agencij začasno zaposleni delavci, napoteni na delo, upravičeni do enakih pogojev kot delavci za določen čas; poziva zadevne države članice, da sprejmejo ukrepe za odpravo te diskriminacije;

Zagotovitev določb in pogojev zaposlitve v skladu s členom 3 Direktive o napotitvi delavcev

14. ponavlja, da Direktiva o napotitvi delavcev določa bistvene minimalne predpise za varstvo delavcev in zaščito delovnega mesta, ki veljajo za napotene delavce na njihovem ozemlju, in državam članicam ne preprečuje določanja drugih delovnih pogojev in pogojev zaposlitve, določenih v kolektivnih pogodbah in opredeljenih za splošno uporabo, ter drugih delovnih pogojev ali pogojev zaposlitve, ki so povezani z določbami javnega reda; nasprotuje restriktivni razlagi koncepta "določbe za javni red" s strani Komisije, zlasti s predpisovanjem z uredbo določb Konvencije o pogodbenem pravu z dne 19. junija 1980 (KOM(2005)0650);

15. ugotavlja, da v veliko državah članicah sindikati sodelujejo v pogajanjih o kolektivnih pogodbah in da je Komisija v postopku pred Sodiščem [13] izjavila, da je posebna oblika nekaterih nordijskih kolektivnih pogodb v skladu s Pogodbo ES in Direktivo o napotitvi delavcev;

16. meni, da je pri zagotavljanju pravilnega izvajanja Direktive o napotitvi delavcev potrebno imenovati zastopnika podjetja, ki je delavca napotilo na delo, da bi lahko izpolnjevali določbe in pogoje Direktive o napotitvi;

17. ugotavlja, da se, če ne obstajajo posebne kolektivne pogodbe, opredeljene v členu 3(8) Direktive o napotitvi delavcev, uporablja nacionalna zakonodaja o delovnem mestu in pogojih zaposlitve, vključno z zakonskimi določbami o minimalni plači;

18. ugotavlja, da vsi ukrepi za obveščanje delavcev o njihovih pravicah, vključno s plačilom, do katerega so upravičeni, prispevajo k uspešnemu izvajanju Direktive o napotitvi delavcev; meni, da je treba informacije in ozaveščenost o pravicah in upravičenosti, ki jih ta direktiva dodeljuje, nujno izboljšati za vse zadevne strani; poziva Komisijo, naj dejavno podpira te ukrepe; zato pozdravlja pobudo Komisije o spletni strani, namenjeni napotitvi delavcev z neposrednimi povezavami do nacionalne zakonodaje o napotitvi; želi opozoriti, da morajo biti informacije na voljo v ustreznih jezikih;

19. meni, da Direktiva o napotitvi delavcev ne bo uspešno izvajana zaradi ogromne birokracije, ampak ravno nasprotno, z boljšim obveščanjem in poenostavljenimi postopki, s pomočjo katerih se bodo ljudje seznanili s svojimi pravicami; zato poziva Evropsko fundacijo za izboljšanje življenjskih in delovnih razmer (EUROFOUND) v Dublinu, da razvije smernice o najboljši praksi pri pripravi informacij za zaposlene in delodajalce;

20. poudarja, da je pomembno, da države članice gostiteljice obdržijo pravico določanja minimalne plače v skladu s členom 3(1) Direktive o napotitvi delavcev, vendar poziva tiste države članice, ki višino minimalnih plač določajo s kolektivnimi pogodbami, da s podjetji, ki želijo imeti sedež v drugi državi članici, spodbudijo dostop do informacij o višini minimalnih plač;

21. obžaluje pomanjkanje sodelovanja med različnimi organi na evropski in nacionalni ravni ter sektorskimi socialnimi partnerji, ki imajo zelo pomembno vlogo, ter pričakujejo, da bo Komisija spodbujala sodelovanje med nacionalnimi uradi za zvezo in zadevnimi sektorskimi socialnimi partnerji; meni, da je pri vprašanju vsebine na evropski ravni nujno potrebno sodelovanje med oddelki Komisije, vključno s skupino strokovnjakov in sektorskimi socialnimi partnerji;

22. zahteva sprejetje učinkovitih ukrepov za varovanje delavcev, ki prijavijo kršitve pravic na svojem delovnem mestu;

23. ugotavlja, da prispevanje deleža v blagajno za plačani dopust v skladu s splošno zavezujočimi kolektivnimi pogodbami v nekaterih državah članicah pomeni dodatno varstvo za napotene delavce in da je neposredno plačilo delavcem v skladu z zgoraj navedeno sodbo Sodišča v zadevi Finalarte sorazmerno; to pomeni, da se od podjetij, ki so delavce napotila, lahko zahteva, da prispevajo v blagajno za plačani dopust, ki mora biti namenjena tudi napotenim delavcem, da imajo ti od tega korist; meni, da morajo biti napoteni delavci dobro obveščeni o pravilih tovrstnih blagajn za plačani dopust;

24. ugotavlja, da so socialni partnerji v nekaterih sektorjih razvili informacijska orodja z obrazložitvijo pogojev, ki veljajo za napotene delavce; poziva države članice, da spodbudijo zbiranje takšnih informacij na drugih področjih gospodarske dejavnosti, zato da se spodbudi dostop do teh pomembnih informacij s strani delavcev in zaposlenih ter izboljša skladnost z Direktivo o napotitvi delavcev,

25. poudarja, da strokovnjaki v posameznih državah trenutno pripravljajo preglednice podatkov o posamezni državi, ki bodo obogatili vsebino Smernic Komisije; priporoča, da se v Smernicah Komisije v celoti upošteva takšen prispevek, zato da se zapolni informacijska vrzel;

26. ugotavlja, da imajo javni organi jasno odgovornost in morajo bistveno prispevati k preprečevanju nelojalne konkurence, tako da javna naročila oddajo le tistim podjetjem, ki upoštevajo vse predpise, ki veljajo v državi gostiteljici, v skladu s členom 3 Direktive o napotitvi delavcev; se v zvezi s tem sklicuje na člen 55 Direktive o javnih naročilih [14], v skladu s katerim lahko naročniki zahtevajo podrobne podatke v zvezi z zaščito delovnega mesta in pogoji zaposlitve, če so ponudbe glede na storitve neobičajno nizke;

27. meni, da je treba podjetja, ki napotijo delavce, in krovna podjetja, kadar se naročila oddajo napotenim podizvajalcem, obravnavati kot enako odgovorne za življenjske razmere napotenih delavcev v državi gostiteljici, da bi se tako zagotovilo primerne razmere;

28. se sklicuje na zadevo Wolff & Müller, v kateri je Sodišče odločilo, da pravni sistem v kateri je določeno, da zakonski sistem zavarovanja odgovornosti podjetja prispeva k varstvu delavcev in je zato pomemben za splošni interes; poziva tiste države članice, ki še nimajo take nacionalne zakonodaje, da brez odlašanja odpravijo to vrzel; poziva Komisijo, naj uredi solidarno odgovornost za splošna in glavna podjetja, da bi se odzvala na zlorabe pri sklepanju pogodb z delavci kot podizvajalci ali zunanjimi izvajalci ter da bi vzpostavila pregleden in konkurenčen notranji trg za vsa podjetja;

Zagotavljanje učinkovitega nadzora

29. ugotavlja, da lahko na podlagi obstoječe sodne prakse nacionalni organi sprejmejo ustrezne ukrepe za zagotovitev spremljanja skladnosti s minimalnimi pogoji iz Direktive o napotitvi delavcev; podpira sklep Komisije v zvezi s tem, da je treba državi članici gostiteljici omogočiti, da zahteva predhodno prijavo ponudnika storitve, da lahko potrdi skladnost s pogoji zaposlitve;

30. meni, da imajo skupni ukrepi za nadzor skladnosti s pravili pomembno upravno prednost pred dvostranskimi stiki med državami članicami; zato poziva Komisijo k usklajevanju ukrepov držav članic za nadzorovanje skladnosti s to direktivo s strani podjetij države gostiteljice;

31. ugotavlja, da so ukrepi v smislu člena 5 Direktive o napotitvi delavcev učinkoviti le, če so predvidene kazni; ugotavlja, da to predpostavlja, da se lahko odredbe za plačilo denarne kazni vročijo zastopniku podjetja v skladu z nacionalno zakonodajo, ker se lahko v skladu z načelom vzajemnega priznavanja kazni postopek izterjave kazni izvede le, če se je kazenski postopek v državi gostiteljici pravilno uvedel;

32. opozarja na pripombo Komisije v zvezi z neučinkovitim delovanjem nacionalnih uradov za zvezo; ugotavlja tudi, da je načrt, da postanejo nacionalni uradi za zvezo delujoči, ena od glavnih prednostnih nalog Komisije in držav članic ter da je delovanje nacionalnih uradov za zvezo v pristojnosti tako Komisije kot držav članic;

33. odločno podpira poziv Komisije državam članicam, naj uradom za zvezo in inšpekcijskim organom priskrbijo potrebno opremo in vire, s pomočjo katerih se bodo lahko učinkovito odzvali na zahteve po informacijah in sodelovanju; poziva države članice, naj vzpostavijo primerno čezmejno sodelovanje med inšpekcijskimi organi; zahteva, da Komisija dejavno podpre tesno sodelovanje med državam članicami, tako da izboljša razpoložljive informacije na svojih spletnih straneh in z obvezno kontaktno točko za napotene delavce s socialnimi partnerji države gostiteljice ter naj posledično ustvari trajno evropsko strukturo za čezmejno sodelovanje;

34. ugotavlja, da bo Komisija v 12 mesecih po sprejetju prej omenjenih smernic sprejela poročilo, v katerem bodo opisane razmere v vseh državah članicah glede vseh vidikov, omenjenih v Smernicah, da bi presodila napredek, dosežen pri teh vprašanjih; vztraja, da mora to poročilo zajemati tudi prizadevanje za reševanje pravnih vprašanj, omenjenih v poročilu Komisije o storitvah glede izvajanja Direktive o napotitvi delavcev; zahteva primerno posvetovanje s Parlamentom o tem poročilu, da se lahko odloči, ali je treba to direktivo revidirati;

35. poziva Komisijo, da Parlamentu in Svetu vsaki dve leti predloži konkretne podatke o prenosu Direktive o napotitvi delavcev na nacionalni ravni, pri čemer naj se osredotoči na primere kršitev te direktive;

*

* *

36. naroči predsedniku, naj to resolucijo posreduje Svetu, Komisiji, državam članicam in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru.

[1] UL L 18, 21.1.1997, str. 1.

[2] UL C 92 E, 16.4.2004, str. 404.

[3] UL L 76, 22.3.2005, str. 16.

[4] PSES 1994, str. I-3803.

[5] PSES 1999, str. I-8453.

[6] PSES 2001, str. I-7831.

[7] PSES 2002, str. I-1425.

[8] PSES 2004, str. I-9553.

[9] PSES 2004, str. I-10191.

[10] PSES 2006, str. I-885.

[11] UL L 288, 18.10.1991, str. 32.

[12] Sprejeta besedila, P6_TA(2006)0061.

[13] Zadeva C-341/05 Laval, viseča zadeva.

[14] Direktiva 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, 30.4.2004, str. 114).

--------------------------------------------------