Opomba: kar zadeva kazalnike, ki temeljijo na statističnih podatkih EU-SILC, se spremembe za kazalnike dohodka in intenzivnosti dela gospodinjstev na splošno dejansko nanašajo na obdobje 2015–2016. Pri kazalnikih, ki temeljijo na podatkih ankete o delovni sili (stopnja dolgotrajne brezposelnosti, mladi, ki zgodaj opustijo šolanje, delež brezposelnih mladih, NEET (15–24 let), stopnja zaposlenosti (55–64 let)), se spremembe nanašajo na obdobje 2017–2018.

Rezultat med –0,5 in –1,0 za ravni ter pod 1,0 za spremembe ali med –0,5 in 0,5 za ravni ter pod –1,0 za spremembe (in sprememba, manjša od nič ).

Rezultat med 0,5 in 1,0 za ravni ter nad –1,0 za spremembe ali med –0,5 in 0,5 za ravni ter nad 1,0 za spremembe (in sprememba, večja od nič ).

Nato se analizirajo porazdelitve rezultatov (ločeno za ravni in spremembe). Ta pristop omogoča, da se za vsako državo članico izrazi prvotna vrednost kazalnika v smislu števila standardnih odklonov od (netehtanega) povprečja. Uspešnost vsake države članice se oceni in razvrsti na podlagi pridobljenih z-rezultatov v primerjavi z vnaprej določenimi pragovi, ki so določeni kot večkratniki standardnega odklona.

Pri vsakem kazalniku se ravni in spremembe pretvorijo v standardne rezultate (t. i. z-rezultate), da se za vse kazalnike uporablja isto merilo. To se doseže s standardizacijo prvotnih vrednosti ravni in sprememb po naslednji enačbi:

Evropska komisija, Odbor za zaposlovanje in Odbor za socialno zaščito so se sredi leta 2015 dogovorili o metodologiji za ocenjevanje uspešnosti držav članic na področju pregleda ključnih zaposlitvenih in socialnih kazalnikov. V skladu z dogovorom je bil cilj metodologije za vsak kazalnik zagotoviti merilo za relativni položaj vsake države članice v okviru porazdelitve vrednosti kazalnika (rezultatov) EU. Metodologija se skupno uporablja za letne ravni (ravni) in medletne spremembe (spremembe), kar omogoča celovito oceno uspešnosti držav članic .

Opomba: nizka zanesljivost za regije Corse (FRM0), Burgenland (AT11), Lubuskie (PL43), Opolskie (PL52), Cumbria (UKD1), Cornwall and Isles of Scilly (UKK3), North Eastern Scotland (UKM5) in Highlands and Islands (UKM6).

Opomba: EUnw in EAnw se nanašata na netehtani povprečji za EU in euroobmočje. Ocene statistične značilnosti sprememb kazalnikov, ki temeljijo na podatkih ankete o delovni sili in EU-SILC, 2. decembra 2019 še niso bile na voljo.

Opomba: EUnw in EAnw se nanašata na netehtani povprečji za EU in euroobmočje. Realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca se meri z uporabo „neprilagojenega dohodka“ (tj. brez vključitve socialnih transferjev v naravi) in brez popravkov za standarde kupne moči. Kazalnik „neto plača delavca s polnim delovnim časom, ki zasluži povprečno plačo“ je treba brati in razlagati v povezavi z drugimi kazalniki, kot so stopnja revščine zaposlenih, razmerje med petim in prvim decilom porazdelitve plač (D5/D1) ter drugi ustrezni kazalniki prikaza uspešnosti zaposlovanja/prikaza uspešnosti socialne zaščite in skupnega ocenjevalnega okvira. Pri tem kazalniku je razlika od povprečja EU izražena v standardih kupne moči, spremembe pa so izražene v nacionalni valuti v realni vrednosti; za izravnavo kratkoročnih nihanj se za ravni in spremembe uporabijo triletna povprečja. Ocene statistične značilnosti sprememb kazalnikov, ki temeljijo na podatkih ankete o delovni sili in EU-SILC, 2. decembra 2019 še niso bile na voljo.

Opomba: EUnw in EAnw se nanašata na netehtani povprečji za EU in euroobmočje. Ocene statistične značilnosti sprememb kazalnikov, ki temeljijo na podatkih ankete o delovni sili in EU-SILC, 2. decembra 2019 še niso bile na voljo.

Opomba: EUnw in EAnw se nanašata na netehtani povprečji za EU in euroobmočje. Realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca se meri z uporabo „neprilagojenega dohodka“ (tj. brez vključitve socialnih transferjev v naravi) in brez popravkov za standarde kupne moči. Kazalnik „neto plača delavca s polnim delovnim časom, ki zasluži povprečno plačo“ je treba brati in razlagati v povezavi z drugimi kazalniki, kot so stopnja revščine zaposlenih, razmerje med petim in prvim decilom porazdelitve plač (D5/D1) ter drugi ustrezni kazalniki prikaza uspešnosti zaposlovanja/prikaza uspešnosti socialne zaščite in skupnega ocenjevalnega okvira. Pri tem kazalniku se za izravnavo kratkoročnih nihanj uporabijo triletna povprečja.

EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 17.12.2019 COM(2019) 653 final PREDLOG SKUPNEGA POROČILA

KOMISIJE IN SVETA O ZAPOSLOVANJU k Sporočilu Komisije





































o letni strategiji za trajnostno rast za leto 2020



















































KAZALO PREDGOVOR KLJUČNA SPOROČILA 1. PREGLED TRENDOV IN IZZIVOV NA TRGU DELA IN SOCIALNEM PODROČJU V EVROPSKI UNIJI 1.1 Trendi na trgu dela 1.2 Socialni trendi 2. PREGLED TRENUTNEGA STANJA NA PODLAGI PREGLEDA SOCIALNIH KAZALNIKOV 2.1. Razlaga pregleda socialnih kazalnikov 2.2. Dokazi, ki izhajajo iz pregleda socialnih kazalnikov 3. REFORME ZAPOSLOVANJA IN SOCIALNE REFORME – USPEŠNOST IN UKREPI DRŽAV ČLANIC 3.1. Smernica 5: Spodbujanje povpraševanja po delovni sili 3.1.1 Ključni kazalniki 3.1.2 Odziv politike 3.2. Smernica 6: Zagotavljanje večje ponudbe delovne sile in izboljšanje dostopa do zaposlitve, znanj in spretnosti ter kompetenc 3.2.1 Ključni kazalniki 3.2.2 Odziv politike 3.3. Smernica 7: Izboljšanje delovanja trgov dela in učinkovitosti socialnega dialoga 3.3.1 Ključni kazalniki

3.3.2 Odziv politike 3.4. Smernica 8: Spodbujanje enakih možnosti za vse, krepitev socialne vključenosti in boj proti revščini 3.4.1 Ključni kazalniki 3.4.2 Odziv politike



PREDGOVOR V skladu s členom 148 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) morata Evropska komisija in Svet pripraviti skupno poročilo o zaposlovanju. Začetni predlog tega poročila, ki ga je podala Evropska komisija, je del jesenskega svežnja, ki vključuje letno strategijo za trajnostno rast ob začetku cikla evropskega semestra. Skupno poročilo o zaposlovanju vsebuje letni pregled glavnih dogodkov na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropi ter reformnih ukrepov držav članic v skladu s smernicami za politike zaposlovanja držav članic. Poročanje o teh reformah temelji na strukturi smernic: spodbujanje povpraševanja po delovni sili (smernica 5), zagotavljanje večje ponudbe delovne sile in izboljšanje dostopa do zaposlitve, znanj in spretnosti ter kompetenc (smernica 6), izboljšanje delovanja trgov dela in učinkovitosti socialnega dialoga (smernica 7) ter spodbujanje enakih možnosti za vse, krepitev socialne vključenosti in boj proti revščini (smernica 8). Poleg tega skupno poročilo o zaposlovanju vsebuje pregled uspešnosti držav članic v zvezi s pregledom socialnih kazalnikov, vzpostavljenim v okviru evropskega stebra socialnih pravic. Evropski steber socialnih pravic so 17. novembra 2017 skupaj razglasili Evropski parlament, Svet in Komisija. Opredeljuje načela in pravice na treh področjih: (i) enake možnosti in dostop do trga dela, (ii) pošteni delovni pogoji ter (iii) socialna zaščita in vključenost. Spremljanje napredka na teh področjih je podprto s podrobno analizo pregleda socialnih kazalnikov, ki spremlja evropski steber socialnih pravic. Skupno poročilo o zaposlovanju je strukturirano, kot sledi: uvodno poglavje (poglavje 1) vsebuje pregled glavnih trendov na trgu dela in socialnem področju v Evropski uniji, s čimer predstavlja ozadje. V poglavju 2 so predstavljeni glavni rezultati analize pregleda socialnih kazalnikov, povezanega z evropskim stebrom socialnih pravic. V poglavju 3 je naveden podroben opis ključnih kazalnikov po državah (vključno s kazalniki iz pregleda socialnih kazalnikov) in politik, ki jih države članice izvajajo za obravnavo smernic za politike zaposlovanja.



KLJUČNA SPOROČILA Evropa napreduje pri izvajanju evropskega stebra socialnih pravic. Glede na pregled socialnih kazalnikov, ki spremlja evropski steber socialnih pravic, so trendi na trgu dela in socialnem področju v EU še naprej pozitivni pri devetih od 14 glavnih kazalnikov. Preostalih pet kazalnikov (tj. mladi, ki zgodaj opustijo šolanje, vrzel stopnje zaposlenosti po spolu, učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine, razmerje dohodkovnih kvintilnih razredov ter neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju) je ostalo nespremenjenih ali pa je bil pri njih v povprečju ugotovljen rahlo negativen razvoj v primerjavi s prejšnjim letom. Za več kot polovico glavnih kazalnikov so bile ugotovljene različne stopnje konvergence med državami članicami. Za vse države članice razen Nizozemske so bile pri vsaj enem od kazalnikov ugotovljene vrednosti, ki so precej pod povprečjem (ali pomemben negativen trend). Pregled socialnih kazalnikov kaže pozitivne trende na trgu dela in socialnem področju v EU, vendar izzivi še niso bili rešeni 9 od 14 glavnih kazalnikov se je v zadnjem letu v povprečju izboljšalo 14 držav članic

je bilo vsaj v enem primeru ocenjenih kot „država s kritičnimi razmerami“, kar je enako število kot v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2019 Neto plača delavca, ki zasluži povprečno plačo,

je kazalnik, pri katerem obstaja največ izzivov Ocena glavnih kazalnikov pregleda socialnih kazalnikov, november 2019 Vir: Službe Komisije na podlagi podatkov Eurostata in OECD. Zaposlenost se še naprej povečuje, vendar počasneje kot v prejšnjih letih. V tretjem četrtletju leta 2019 je bilo v EU zaposlenih 241,5 milijona ljudi, kar je največje število doslej. Starejši in visoko usposobljeni delavci so še naprej glavno gonilo rasti zaposlovanja. Zaradi upočasnitve gospodarske rasti bo rast zaposlovanja v zadnjem četrtletju leta 2019 in v letu 2020 predvidoma bolj zadržana. Tako se bo stopnja zaposlenosti oseb, starih 20–64 let, v letu 2020 po sedanjih napovedih približala ciljnim 75 % iz strategije Evropa 2020, vendar bo ostala nekoliko nižja. Uspešnost trga dela je najboljša doslej 241,5 milijona

zaposlenih v tretjem četrtletju leta 2019 17 milijonov

zaposlenih več v primerjavi z najmanjšim številom sredi leta 2013 73,9-odstotna

stopnja zaposlenosti v drugem četrtletju leta 2019 Stopnji zaposlenosti in brezposelnosti v EU in euroobmočju * Povprečje prvega in drugega četrtletja, sezonsko prilagojeno. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Brezposelnost se je v tretjem četrtletju leta 2019 zmanjšala na rekordno nizkih 6,3 %. Konvergenca med državami članicami proti nižjim stopnjam se nadaljuje. Tudi brezposelnost mladih in dolgotrajna brezposelnost se zmanjšujeta, vendar so zadevne stopnje v nekaterih državah članicah še vedno visoke. Pomanjkanje delovne sile je večinoma opazno v državah članicah z nizko stopnjo brezposelnosti, pri čemer pa se je delež podjetij, ki se spopadajo s pomanjkanjem delovne sile, začel zmanjševati zaradi upočasnitve gospodarske rasti. Pomanjkanje delovne sile se pojavlja tam, kjer je stopnja brezposelnosti nizka 15,6 milijona brezposelnih v tretjem četrtletju leta 2019 (zmanjšanje za 11 milijonov od leta 2013, ko je bilo število največje) 6,3-odstotna stopnja brezposelnosti v tretjem četrtletju leta 2019 2,5-odstotna stopnja dolgotrajne brezposelnosti (> 12 mesecev) 14,4-odstotna stopnja brezposelnosti mladih v tretjem četrtletju leta 2019 Kazalnik pomanjkanja delovne sile (levo) in stopnja brezposelnosti (desno) – 2018 Vir: Eurostat, anketa o delovni sili ter raziskava podjetij in potrošnikov. Sestavljeni kazalnik vključuje vse sektorje (glej Razvoj trga dela in plač v Evropi – letni pregled 2019).

Leta 2018 se je število oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti še naprej stalno zmanjševalo, in sicer že šesto leto zapored. Samo v navedenem letu se je s tveganjem revščine ali socialne izključenosti soočalo približno 2,7 milijona ljudi manj kot v letu pred tem. Zaradi zanesljive uspešnosti trga dela se je zlasti resna materialna prikrajšanost še naprej močno zmanjševala, v manjšem obsegu pa se je še naprej zmanjševal tudi delež ljudi, ki živijo v gospodinjstvih z zelo nizko delovno intenzivnostjo. Po drugi strani pa je delež oseb s tveganjem revščine (kazalnik relativne revščine) ostal v večji meri nespremenjen v primerjavi z letom 2017. Če se bo splošni trend nadaljeval s sedanjim tempom, bi se lahko število oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti v EU od leta 2008 do leta 2020 zmanjšalo za približno 13 milijonov (cilj strategije Evropa 2020 znaša 20 milijonov). Pri nekaterih skupinah, predvsem otrocih in invalidih, je tveganje revščine ali socialne izključenosti bistveno večje. Stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti se zmanjšuje zaradi zmanjšanja resne materialne prikrajšanosti in izboljšanih razmer na trgu dela 110 milijonov oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti, kar je 7 milijonov manj kot leta 2008 24,3 % otrok se spopada s tveganjem revščine ali socialne izključenosti, kar je več od povprečja 21 % je delež skupnih dohodkov, ki ga prejme najrevnejših 40 % prebivalstva Stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti

ter njene podkomponente v EU Vir: Eurostat, EU-SILC. Dohodkovna neenakost se je na splošno nekoliko povečala in ostaja visoka v primerjavi z obdobjem pred krizo, čeprav je v mednarodnem merilu razmeroma ugodna. V povprečju ima najbogatejših 20 % gospodinjstev v EU dohodek, ki dohodek najrevnejših 20 % gospodinjstev presega za približno petkrat. V letu 2018 se je to razmerje rahlo povečalo, potem ko se je v prejšnjem letu nekoliko zmanjšalo. Z nekaj izjemami se je v državah članicah z najvišjimi stopnjami dohodkovne neenakosti ta v letu 2018 dodatno povečala. Delež dohodka 40 % prebivalstva z najnižjimi dohodki je, potem ko se je leta 2017 izboljšal, v letu 2018 ostal večinoma nespremenjen. Za spopadanje z dohodkovno neenakostjo so potrebni ukrepi držav članic na različnih področjih, vključno z načrtovanjem sistemov davkov in socialnih prejemkov, določanjem (minimalne) plače, spodbujanjem enakih možnosti v izobraževanju in usposabljanju od zgodnje starosti, zagotavljanjem dostopa do cenovno dostopnih in kakovostnih storitev, spodbujanjem enakosti spolov in obravnavanjem regionalnih razlik. Enakost spolov je še vedno izziv. Vrzel stopnje zaposlenosti po spolu (11,6 odstotne točke leta 2018) in razlika v plačilu med spoloma (16,2 % leta 2017) sta veliki in od leta 2013 skoraj nespremenjeni. Velike razlike med državami članicami še niso bile odpravljene. Starševstvo ter obveznosti varstva in oskrbe so skupaj z omejenim dostopom do otroškega varstva in drugih storitev (varstva in oskrbe) ter finančnimi dejavniki, ki odvračajo od udeležbe na trgu dela, glavna gonila nižjih stopenj zaposlenosti pri ženskah. V večini držav članic starševstvo negativno vpliva na stopnje zaposlenosti žensk, medtem ko za moške velja nasprotno. Razlike v plačilu se pojavljajo kljub dejstvu, da imajo ženske v povprečju višje stopnje kvalifikacij kot moški. Pogosto pa te razlike povzročijo razlike v pokojninah med spoloma v poznejših letih. Več držav članic izvaja ukrepe za izboljšanje dostopa do cenovno dostopnih in kakovostnih storitev varstva in oskrbe, vendar izzivi še niso bili odpravljeni. Konkretni ukrepi za odpravo razlike v plačilu med spoloma, ki se večinoma nanašajo na preglednost plač, so vzpostavljeni le v manjšem številu držav. Razlike med spoloma glede zaposlenosti in plač so še vedno precejšnje 11,6 odstotne točke

je znašala vrzel stopnje zaposlenosti po spolu leta 2018, kar je skoraj enako kot leta 2013

9,2 odstotne točke

je znašal vpliv starševstva na zaposlenost (nižja stopnja zaposlenosti za ženske z mladimi otroki v primerjavi z ženskami brez otrok)

16,2 %

je znašala razlika v plačilu med spoloma (ženske imajo nižje plače kot moški) leta 2017

35,2 %

je znašala razlika v pokojninah med spoloma (ženske imajo nižje pokojnine kot moški) leta 2017 Vrzel stopnje zaposlenosti po spolu v obdobju 2003–2018 na ravni EU

in po državah (2018)

(odstotne točke, osebe, stare 20–64 let)



Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Stopnja rasti plač se je v letu 2018 zvišala, vendar je rast na splošno še vedno zmerna. Leta 2018 (in leta 2019) je realna rast plač dosegla razvoj produktivnosti. V prejšnjih štirih letih je bila rast realnih plač v večini držav članic euroobmočja nekoliko manjša od rasti produktivnosti. Na splošno je bila rast plač hitrejša (in večja od rasti produktivnosti) v državah srednje in vzhodne Evrope, kar je prispevalo k navzgor usmerjeni konvergenci v EU. Kljub temu pa je po podatkih pregleda socialnih kazalnikov v večini srednje- in vzhodnoevropskih držav članic neto zaslužek delavca, ki zasluži povprečno plačo (popravljen za razlike v kupni moči), trenutno še vedno precej nižji od povprečja EU. Uravnotežena in trajnostna rast plač bi morala odražati razmere na trgu dela in srednjeročni razvoj produktivnosti, obenem pa upoštevati morebitne posledice za stroškovno konkurenčnost in spoštovati neodvisnost socialnih partnerjev. V nekaterih državah članicah še vedno obstajajo možnosti za izboljšanje realne rasti plač +1,1 % realna rast plač v letu 2018 v EU (+0,7 % v euroobmočju) 9,5 % delavcev v EU se spopada s tveganjem revščine 16,2 % znaša stopnja revščine zaposlenih s pogodbo o zaposlitvi za določen čas Vrzel med realno rastjo plač in rastjo produktivnosti

(2013–2018, levo), neto plača delavca,

ki zasluži povprečno plačo (2018, desno) * Države so razvrščene glede na vrzel med realno rastjo prejemkov in realno rastjo produktivnosti. Podatki za Irsko se nanašajo na obdobje 2015–2018. Vir: Eurostat, podatkovna zbirka AMECO Evropske komisije (realni prejemki na zaposlenega, deflator BDP; realna produktivnost dela na osebo). Stopnja revščine zaposlenih ostaja visoka na splošno in v številnih državah članicah. Bistveno višja je za gospodinjstva s člani, ki so zaposleni za krajši delovni čas ali za določen čas. Ustrezne minimalne plače, bodisi zakonsko določene bodisi določene s kolektivnim pogajanjem, lahko pomagajo preprečiti revščino zaposlenih, hkrati pa zmanjšati plačno neenakost in podpreti skupno povpraševanje. Leta 2019 se je raven minimalne plače zvišala v skoraj vseh 22 državah članicah, kjer obstaja zakonsko določena minimalna plača. Izobraževanje, usposabljanje ter znanja in spretnosti močno vplivajo na zaposlitvene možnosti ljudi. V EU stopnja zaposlenosti pri tistih, ki niso zaključili srednje šole, v povprečju znaša 56,1 %, pri osebah s srednjo ravnjo kvalifikacij 73,4 %, pri osebah s terciarnimi kvalifikacijami pa 84,5 %. Za prilagajanje spremembam v gospodarstvu in na trgu dela ter okoljskemu prehodu sta potrebna stalno izpopolnjevanje in preusposabljanje. Kljub vse večji ozaveščenosti glede tega izziva in številnim pobudam, ki se uvajajo v vseh državah članicah, se je udeležba odraslih v dejavnostih izobraževanja v zadnjem desetletju le malo povečala, pri čemer je le nekaj držav članic doseglo pomembnejše izboljšanje. Stopnja udeležbe še naprej ostaja posebej nizka (pod 5 %) pri nizko usposobljenih odraslih. Čeprav so v vseh državah članicah EU znanja in spretnosti bistvenega pomena za zaposljivost, je stopnja udeležbe v izobraževanju odraslih še naprej nizka



Stopnje zaposlenosti glede na stopnjo izobrazbe v letu 2018 (odstotne točke, osebe, stare 20–64 let) 28,4 odstotne točke znaša razlika v stopnjah zaposlenosti med nizko in visoko usposobljenimi delavci





40,7 % prebivalstva, starega 30–34 let, je uspešno končalo terciarno izobraževanje (kar presega cilj strategije Evropa 2020)

11,1 % oseb, starih 25–64 let, se je v letu 2018 udeležilo izobraževanja odraslih



samo 4,3 % nizko usposobljenih odraslih v EU se je v letu 2018 udeležilo izobraževanja odraslih

Delež odraslih, ki so se v letu 2018 udeležili izobraževanja, skupaj in nizko usposobljeni

(odstotne točke, osebe, stare 20–64 let) Vir: Eurostat. Med državami članicami so precejšnje razlike glede deleža zaposlenih za določen čas, čeprav je ta v zadnjih letih razmeroma stabilen in v povprečju znaša 14 %. Še naprej obstajajo izzivi pri zagotavljanju, da so pogodbe o zaposlitvi za neprostovoljni določen čas odskočna deska za zaposlitev za nedoločen čas, in preprečevanju pojava vrtljivih vrat med brezposelnostjo in prekarno zaposlitvijo. V nekaterih državah članicah se izvajajo reforme za zagotovitev ravnovesja med prožnostjo in varnostjo. Te reforme v nekaterih primerih vključujejo strožje pogoje za uporabo pogodb o zaposlitvi za določen čas ter večjo jasnost glede delovnih pogojev. Pogodbe o zaposlitvi za določen čas pogosto niso odskočna deska 14,2 % je znašal delež zaposlenih s pogodbo o zaposlitvi za določen čas v letu 2018 53 % vseh zaposlenih za določen čas ima tako oblike zaposlitve neprostovoljno 25,6 % vseh zaposlenih za določen čas v enem letu preide na zaposlitev za nedoločen čas Zaposleni za neprostovoljni določen čas kot delež vseh zaposlenih (levo) in stopnje prehajanja v zaposlitev za nedoločen čas (desno) Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Platformno delo je razvijajoča se oblika zaposlitve na evropskih trgih dela. Analiza Skupnega raziskovalnega središča Evropske komisije, ki temelji na raziskavi COLLEEM II in v katero je bila vključena več kot polovica držav članic, kaže, da je v letu 2018 1,4 % delavcev v navedenih državah opravljalo storitve prek platforme kot glavno zaposlitev. Po ocenah je ena tretjina platformnega dela v EU čezmejnega. Delovni pogoji platformnih delavcev so zelo različni in odvisni, na primer, od njihovega pravnega statusa (delavec ali samozaposleni), vrste nalog, ki jih opravljajo, in poslovnega modela matične družbe. Razvoj platformnega dela ponuja nove zaposlitvene možnosti in omogoča razvoj inovativnih poslovnih modelov, vendar prinaša tudi izzive za obstoječe prakse trga dela in pravne okvire (npr. v zvezi z zaščito delovnih pogojev ter dostopom do kolektivnega pogajanja in sistemov socialne zaščite), ki pogosto niso v celoti prilagojeni novemu razvoju. Poleg tega načenja nova vprašanja glede uporabe osebnih podatkov in algoritmičnega upravljanja. Javne službe za zaposlovanje imajo osrednjo vlogo pri izvajanju politik zaposlovanja in olajševanju usklajevanja ponudbe in povpraševanja na trgu dela z zagotavljanjem usmerjanja in dejavne podpore. Države članice so sprejele ukrepe za okrepitev zagotavljanja individualiziranih storitev ter si prizadevajo poenostaviti in okrepiti usklajevanje storitev. Kljub temu pa imajo javne službe za zaposlovanje kot posredniki v različnih državah članicah različne vloge. Izzivi v zvezi z doseganjem oseb, ki so najbolj oddaljene od trga dela, še niso bili odpravljeni. Hkrati pa se nadaljujejo prizadevanja za okrepitev sodelovanja ter izmenjave informacij in dobrih praks v okviru evropske mreže javnih zavodov za zaposlovanje. Več držav članic bi lahko izboljšalo usklajevanje ponudbe in povpraševanja na trgu dela prek javnih služb za zaposlovanje 44,3 % brezposelnih pri iskanju zaposlitve uporablja storitve javnih služb za zaposlovanje 21,6 % brezposelnih uporablja storitve zasebnih služb za zaposlovanje Delež brezposelnih oseb, ki pri iskanju zaposlitve uporabljajo javne službe za zaposlovanje Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Stanovanjski stroški so previsoki za velik delež gospodinjstev (ki pa se zmanjšuje). Vsak deseti Evropejec je preobremenjen s stanovanjskimi stroški. V skladu s pričakovanji so bolj prizadeta gospodinjstva z nizkimi dohodki in ljudje, ki živijo v mestih. Stopnja resne stanovanjske prikrajšanosti ostaja nespremenjena, v nekaterih srednje- in vzhodnoevropskih državah članicah, kjer so bile težave s kakovostjo stanovanj izrazitejše, pa se zmanjšuje. Kljub temu izboljšanju se precejšnji delež gospodinjstev v navedenih državah srečuje s slabimi stanovanjskimi razmerami. Brezdomstvo kot najskrajnejša oblika stanovanjske izključenosti se je v zadnjem desetletju povečalo v večini držav članic. Številne države članice so sprejele strategije za celovito obravnavanje brezdomstva in stanovanjske izključenosti, da bi rešile ta izziv. Bolj se priznava pomen preventivnih storitev in okrepljenega sodelovanja tako na ravni politike kot na ravni izvajanja storitev. Preobremenjenost s stanovanjskimi stroški je izziv v več državah članicah 1 od 10 Evropejcev je preobremenjen s stanovanjskimi stroški 3,9 % prebivalstva trpi zaradi resne stanovanjske prikrajšanosti 1,9 % prebivalstva v svojem stanovanju nima kadi ali tuša Delež prebivalstva, ki živi v gospodinjstvih, kjer so stanovanjski stroški višji od 40 % razpoložljivega dohodka gospodinjstva, 2018 Vir: Eurostat, EU-SILC.



Sistemi socialne zaščite se posodabljajo, pri čemer več držav članic razširja njihovo kritje in izboljšuje njihovo ustreznost. Ne glede na to se več skupin (predvsem samozaposleni in delavci z nestandardno zaposlitvijo) še vedno spopada s težavami, pri čemer se srečujejo z večjo ekonomsko negotovostjo in omejenim dostopom do socialne zaščite. Učinek socialnih transferjev (razen pokojnin) na zmanjšanje revščine se je v letu 2018 v povprečju zmanjšal. Obenem sta se tveganje in stopnja revščine pri osebah, ki živijo v gospodinjstvih (pretežno) brez delovno aktivnih članov, še naprej povečevala. V povprečju nadomestila za brezposelnost prejema samo približno ena tretjina kratkotrajno brezposelnih. Čeprav so sistemi minimalnega dohodka zdaj vzpostavljeni v vseh državah članicah, je njihova ustreznost zelo različna. Izboljšanje pokritosti in ustreznosti je ključno za posodobitev sistemov socialne zaščite S socialnimi transferji (razen pokojnin) se revščina v povprečju zmanjša za 33,2 % 32,9 % kratkotrajno brezposelnih (< 12 mesecev) prejema nadomestila za brezposelnost V 8 državah članicah samozaposleni nimajo dostopa do varstva za primer brezposelnosti V 2 državah članicah neto dohodek prejemnikov minimalnega dohodka presega nacionalni prag revščine Pokritost kratkotrajno brezposelnih (< 12 mesecev) z nadomestili za brezposelnost Neto dohodek prejemnikov minimalnega dohodka (dohodkovno leto: 2017) Opomba: od leta 2018 je sistem minimalnega dohodka vzpostavljen tudi v Italiji. Upoštevani zaposleni z nizkimi dohodki prejema 50 % povprečne plače in dela s polnim delovnim časom. Vir: analiza Evropske komisije na podlagi podatkov Eurostata.

Zaradi demografskih sprememb je jasno, da je potrebna prilagoditev pokojnin, zdravstvenega varstva in dolgotrajne oskrbe. V povprečju se delovno sposobno prebivalstvo v EU že zdaj zmanjšuje, zmanjševanje pa se bo še nadaljevalo. V 11 državah članicah se bo v naslednjih petih letih zmanjšalo za več kot 3 %. Hkrati se bo koeficient starostne odvisnosti starejših po napovedih močno povečal, zaradi česar države članice sprejemajo ukrepe za posodobitev svojih pokojninskih in zdravstvenih sistemov ter sistemov dolgotrajne oskrbe, da bi ohranile njihovo ustreznost in vzdržnost ter hkrati zagotovile dostop do kakovostnih storitev. Čeprav se zmogljivost nadomestitve dohodka iz pokojnin in njihova zmogljivost preprečevanja revščine med državami članicami znatno razlikujeta, je zagotavljanje ustreznosti pokojnin vse pomembnejša tema razprav o politikah. Hkrati je izziv zlasti spodbujanje dostopa do sistemov dolgotrajne oskrbe in njihove vzdržnosti, saj se številne države članice trenutno močno zanašajo na neformalno oskrbo. Zato so nekatere od njih začele uvajati reforme, da bi povečale število oskrbovalcev in izboljšale položaj neformalnih oskrbovalcev (pri katerih gre večinoma za ženske). Zaradi staranja prebivalstva je potrebna posodobitev

pokojninskih in zdravstvenih sistemov ter sistemov dolgotrajne oskrbe 1,7 % prebivalstva poroča o neizpolnjenih potrebah po zdravstveni oskrbi 10,2 leta zdravega življenja pri starosti 65 let za ženske in 9,8 za moške S 3 leta 2018 na 2 leta 2050 naj bi se zmanjšalo število zaposlenih odraslih, ki podpirajo enega upokojenca Koeficient starostne odvisnosti starejših (razmerje med številom oseb, starejših od 65 let, in številom oseb, starih od 15 do 64 let) v EU Opomba: izraženo na 100 delovno sposobnih oseb (starih 15–64 let). Svetlo modro območje ponazarja razpon med najmanjšimi in največjimi predvidenimi letnimi vrednostmi. Vir: Eurostat, osnovne projekcije. Krepitev socialnega tržnega gospodarstva je tesno povezana s krepitvijo kakovosti socialnega dialoga. Smernice o zaposlovanju priznavajo pomen vključenosti socialnih partnerjev v oblikovanje in izvajanje reform in politik na področju zaposlovanja in socialnih zadev. Na splošno kakovost njihove vključenosti na nacionalni in regionalni ravni v večini držav članic ostaja nespremenjena, čeprav med državami še vedno obstajajo razlike. Poleg tega kljub postopnemu napredku glede splošne vključenosti socialnih partnerjev v evropski semester še vedno obstajajo možnosti za nadaljnje izboljšanje. Predvsem bi bile v nekaterih državah članicah potrebne bolj predvidljive in smiselne izmenjave glede priprave nacionalnih reformnih programov, tudi kar zadeva čas, predviden za tovrstne dejavnosti.



1.PREGLED TRENDOV IN IZZIVOV NA TRGU DELA IN SOCIALNEM PODROČJU V EVROPSKI UNIJI Ta oddelek vsebuje pregled trendov in izzivov na trgu dela in socialnem področju v Evropski uniji ter podroben analitičen opis glavnih področij politike zaposlovanja in socialne politike. Podrobni opisi trendov po državah članicah so navedeni v naslednjih oddelkih poročila. 1.1Trendi na trgu dela Leta 2018 se je število zaposlenih povečalo peto leto zapored, čeprav je bila stopnja povečanja nižja kot leta 2017 (povečanje za 1,3 % v primerjavi z 1,6 %). Zmerno povečevanje skupnega števila zaposlenih se je nadaljevalo tudi v prvih treh četrtletjih leta 2019, pri čemer je skupno število zaposlenih v tretjem četrtletju leta 2019 doseglo 241,5 milijona, kar je približno 2,1 milijona več kot leto pred tem in pomeni najvišjo raven, ki je bila do zdaj dosežena v EU. Po napovedih se bo skupno število zaposlenih na letni ravni povečalo za 1 % leta 2019 in za 0,5 % leta 2020. V primerjavi z najnižjo ravnjo, zabeleženo v prvem četrtletju leta 2013, je zaposlitev dodatno pridobilo več kot 17 milijonov ljudi v EU, od tega 11 milijonov v euroobmočju. Stopnja zaposlenosti oseb, starih 20–64 let, se je še naprej zviševala in približevala cilju strategije Evropa 2020. Leta 2018 se je zvišala za eno odstotno točko in dosegla letno povprečje 73,2 %, v drugem četrtletju leta 2019 pa je dosegla 73,9 %, kar je 0,8 odstotne točke več kot v istem četrtletju prejšnjega leta. V euroobmočju se je stopnja zaposlenosti zviševala enako hitro, pri čemer se je v drugem četrtletju leta 2019 zvišala za 0,8 odstotne točke na 72,7 %. Tako v EU kot v euroobmočju gre za do zdaj najvišjo doseženo stopnjo. Če se bo pozitivni trend nadaljeval s trenutnim tempom, bo EU na dobri poti, da doseže cilj 75-odstotne stopnje zaposlenosti. Vendar sedanja upočasnitev gospodarske dejavnosti skupaj z utesnjevanjem trgov dela v nekaterih državah članicah nakazuje, da bi se lahko v naslednjih četrtletjih leta 2019 in v letu 2020 stopnja zaposlenosti zviševala počasneje, tako da se bo sčasoma morda samo približala ciljni stopnji za leto 2020, ne da bi jo dosegla. Pozitivni trend glede stopnje zaposlenosti je spremljalo povečevanje udeležbe na trgu dela. Stopnja delovne aktivnosti za starostno skupino 20–64 let je v drugem četrtletju leta 2019 dosegla 78,7 % v EU in 78,5 % v euroobmočju (leto prej je znašala 78,4 % oziroma 78,3 %). Tako kot v prejšnjih letih se je udeležba na trgu dela povečevala predvsem zaradi starejših delavcev (starih 55–64 let), v manjšem obsegu pa tudi zaradi žensk. Slika 1: Stopnji zaposlenosti in brezposelnosti sta dosegli do zdaj najboljši ravni v EU Stopnji zaposlenosti in brezposelnosti v EU in euroobmočju * Povprečje prvega in drugega četrtletja, sezonsko prilagojeno. Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Skupno število opravljenih ur se stalno povečuje, čeprav počasneje, in je zdaj končno preseglo najvišjo raven iz leta 2008. Od začetka okrevanja leta 2013 se je število zaposlenih povečevalo precej hitreje kot obseg opravljenih ur (med drugim četrtletjem leta 2013 in drugim četrtletjem leta 2019 se je število zaposlenih povečalo za 7,7 %, obseg opravljenih ur pa za 7,1 %). To deloma izraža dolgoročen strukturni upad, ki ga dodatno spodbujata povečanje števila zaposlitev z (neprostovoljnim) krajšim delovnim časom po krizi in preusmeritev zaposlovanja v sektorje z nižjo intenzivnostjo delovnih ur. Ne glede na to se je obseg opravljenih ur v letu 2018 povečal in prvič presegel najvišjo raven iz leta 2008 za 0,3 %. Stopnja brezposelnosti se je v letu 2018 in v prvih treh četrtletjih leta 2019 še naprej zniževala. Obsežno ustvarjanje delovnih mest je ob zmernem povečevanju udeležbe na trgu dela prineslo dodatno zmanjšanje brezposelnosti. V tretjem četrtletju leta 2019 se je stopnja brezposelnosti (pri osebah, starih 15–74 let) v primerjavi z letom prej znižala s 6,7 % na 6,3 % v EU in z 8 % na 7,5 % v euroobmočju. V absolutnem smislu to ustreza 15,6 milijona brezposelnim v EU, kar je približno 1 milijon manj kot v istem četrtletju prejšnjega leta in skoraj 11 milijonov manj kot v drugem četrtletju leta 2013, ko je bila zabeležena najvišja raven. Čeprav so se stopnje brezposelnosti v zadnjem letu znižale v vseh državah članicah, še vedno obstaja znatna stopnja heterogenosti (kot je prikazano v oddelku 3.1.1), pri čemer so stopnje v nekaterih državah zelo nizke (in obstajajo majhne možnosti za dodatno izboljšanje), v drugih pa še vedno daleč od najnižjih, ki so bile zabeležene v obdobju pred krizo. Slika 2: Čeprav podjetja poročajo o visoki stopnji pomanjkanja delovne sile, obstajajo znaki, da se usklajevanje ponudbe in povpraševanja na trgu dela izboljšuje Beveridgeeva krivulja v EU

Vir: Eurostat, anketa o delovni sili ter raziskava podjetij in potrošnikov. Opomba: sezonsko prilagojeni podatki. Pomanjkanje delovne sile se je v primerjavi s prejšnjim letom nekoliko zmanjšalo, vendar še naprej ostaja na visoki ravni. Od začetka okrevanja se je delež podjetij, ki so razpoložljivost delovne sile opredelila kot dejavnik, ki omejuje proizvodnjo, v EU stalno povečeval, pri čemer se je od konca leta 2012 do leta 2018 povečal s približno 5 % na približno 20 %. Beveridgeeva krivulja (slika 2) kaže, da je tako povečanje sovpadalo s stalnim zmanjševanjem brezposelnosti, čeprav pomik krivulje navzven, ki se je zgodil med letoma 2010 in 2013, kaže, da je bilo usklajevanje v obdobju po krizi manj učinkovito kot v obdobju pred njo. Kot je navedeno zgoraj, se je zaradi nedavne upočasnitve gospodarstva število podjetij, ki poročajo o pomanjkanju delovne sile, v letu 2019 nekoliko zmanjšalo, brezposelnost pa se je še naprej zmanjševala. Čeprav je še prezgodaj, da bi presodili, ali Beveridgeeva krivulja izraža spremembo trenda, podatki iz zadnjih četrtletij nakazujejo, da se dogaja premik navznoter, ki ustreza splošnemu izboljšanju postopka usklajevanja povpraševanja in ponudbe (čeprav se stanje v posameznih državah članicah precej razlikuje). Tudi dolgotrajna brezposelnost in brezposelnost mladih se še naprej zmanjšujeta. Zaradi stalnega izboljševanja razmer na trgu dela se je zmanjšalo število dolgotrajno brezposelnih (tj. tistih, ki so brezposelni več kot eno leto). Število ljudi v tem položaju je v drugem četrtletju leta 2019 znašalo 6,2 milijona, tj. 1,1 milijona (ali 15 %) manj kot v enakem četrtletju leta 2018. Dolgotrajna brezposelnost je znašala 2,5 % aktivnega prebivalstva, s čimer je dosegla najnižjo raven iz tretjega četrtletja leta 2008 (v euroobmočju je še vedno večja in znaša 3,3 % v primerjavi z 2,8 % pred krizo). Tudi v zvezi s stanjem mladih iskalcev zaposlitve je opazno izrazito izboljšanje. V tretjem četrtletju leta 2019 se je stopnja brezposelnosti mladih v EU znižala za 1 odstotno točko na 14,4 %, v euroobmočju pa za 0,9 odstotne točke na 15,8 % (vseeno pa je v Španiji, Italiji in Grčiji še vedno več kot 30-odstotna). Na splošno je v EU brezposelnih 3,2 milijona ljudi, starih med 15 in 24 let, če upoštevamo vse ljudi, stare med 15 in 24 let, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (NEET), pa to število znaša 5,5 milijona. Ne glede na to se je stopnja NEET v primerjavi s prejšnjim letom izboljšala, pri čemer se je v prvem četrtletju leta 2019 znižala na 10,2 % v EU in na 10,3 % v euroobmočju (z 10,6 % oziroma 10,8 % v letu pred tem). To sta do zdaj najnižji zabeleženi stopnji. Kljub znižanju stopnje NEET se je zgodnje opuščanje šolanja ustalilo. Po desetletju stalnega zniževanja se je stopnja mladih, ki zgodaj opustijo šolanje (starih 18–24 let), v letih 2017 in 2018 ustalila pri 10,6 %. Čeprav je stopnja zelo blizu 10-odstotnemu cilju strategije Evropa 2020, torej obstajajo tudi možnosti za nadaljnje znižanje. Po drugi strani je bil leta 2018 dosežen cilj strategije Evropa 2020 v zvezi z deležem prebivalstva s terciarno izobrazbo (40 % v starostni skupini 30–34 let), pri čemer je ta delež znašal 40,7 % (0,8 odstotne točke več kot leta 2017). Slika 3: Starejši in visoko usposobljeni delavci so glavno gonilo rasti zaposlovanja Stopnje zaposlenosti in rast zaposlovanja po različnih skupinah v EU Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Starejši delavci so še naprej glavno gonilo rasti zaposlovanja. Tako kot v prejšnjih letih je bilo leta 2018 pri starejših delavcih (55–64 let) zabeleženo največje povečanje stopnje zaposlenosti v primerjavi z drugimi starostnimi skupinami (slika 3): število zaposlenih v tej skupini se je leta 2018 povečalo za 4,1 % (podobna stopnja rasti kot leta 2017, ko je bila 4,3-odstotna). Posledično se je stopnja zaposlenosti pri starejših delavcih v letu 2018 zvišala za 1,6 odstotne točke na 58,7 %, kar je največ doslej (več kot 13 odstotnih točk več kot leta 2008). Zaposlenost se je povečala tudi v drugih starostnih skupinah, vendar je bilo povečanje manjše. Zlasti povečanje števila zaposlenih mladih (15–24 let) je bilo primerljivo s povečanjem v letu 2017 (1,5 % v primerjavi z 1,6 %), s čimer se je stopnja zaposlenosti mladih zvišala za 0,8 odstotne točke na 35,4 % (kar je vseeno 1,9 odstotne točke manj kot leta 2008). Zaposlenost odraslih v najproduktivnejših letih (25–54 let) se je leta 2018 povečala za 0,4 %, s čimer je stopnja zaposlenosti dosegla 80,4 %. Stopnja zaposlenosti ljudi, ki niso rojeni v EU, se je še naprej zviševala. V starostni skupini 20–64 let se je leta 2018 zvišala na 64,5 % (1,5 odstotne točke več kot leta 2017), kar ustreza povečanju v absolutnem smislu s 17,4 milijona na 18,3 milijona. V primerjavi s to skupino povprečna stopnja zaposlenosti pri ljudeh, rojenih v svoji državi članici, znaša 73,9 % (0,9 odstotne točke več kot leta 2017). Vrzel, ki se je med krizo povečala, je torej še naprej precejšnja (več kot 9 odstotnih točk leta 2018 v primerjavi z manj kot 5 odstotnih točk leta 2008), čeprav se nekoliko zmanjšuje. Zaposlenost se pri ženskah še naprej povečuje nekoliko hitreje kot pri moških, vendar je vrzel stopnje zaposlenosti po spolu še vedno velika. Leta 2018 je bila rast zaposlovanja pri ženskah za 0,2 odstotne točke hitrejša kot pri moških (ista vrednost kot leta 2017). Vendar taka majhna razlika ni zadostovala za zmanjšanje vrzeli stopnje zaposlenosti po spolu (tj. razlike v stopnji zaposlenosti po spolu), ki je ostala nespremenjena pri 11,5 odstotne točke. Po precejšnjem zmanjšanju med krizo (leta 2008 je znašala 15 odstotnih točk), ki je izražalo večji učinek recesije na zaposlenost moških, je ta kazalnik od leta 2014 skoraj nespremenjen. Zdi se, da je ta vrzel velika zlasti pri ženskah, starih 30–34 let, pri katerih znaša 14,5 odstotne točke (in je večinoma povezana z rojstvom otrok), ženskah, starih 55–64 let, pri katerih znaša 13,7 odstotne točke, in nizko usposobljenih ženskah, pri katerih znaša 21,1 odstotne točke (v primerjavi z 10,9 odstotne točke in 6,8 odstotne točke pri srednje oziroma visoko usposobljenih ženskah). Visoko usposobljene osebe predstavljajo vse večji delež delovne sile. To je del dolgoročnega trenda, pri katerem se zaposlovanje, ki temelji na nalogah, za katere je potrebna visoka usposobljenost, povečuje, delovna sila držav članic pa postaja bolj usposobljena, kar odraža povečanje povpraševanja po visoko usposobljenih delavcih v gospodarstvu in njihovega števila. Število zaposlenih oseb z visoko izobrazbo (v starostni skupini 25–64 let) se je leta 2018 povečalo za 3,1 %, s čimer je stopnja zaposlenosti v tej skupini dosegla 85,8 %. Pri srednje usposobljenih delavcih (tj. tistih s srednješolsko izobrazbo) je bilo zabeleženo le majhno povečanje, in sicer za 0,2 %, pri čemer je stopnja zaposlenosti dosegla 76,4 %. Nasprotno pa se je nadalje zmanjšalo število nizko usposobljenih delavcev (tj. delavcev z nižjo sekundarno ali še nižjo izobrazbo), in sicer za 0,8 % (0,3 % leta 2017). Ker pa se skupno število nizko usposobljenega prebivalstva, starega 25–64 let, stalno zmanjšuje (samo v letu 2018 se je zmanjšalo za 1,7 milijona ali 2,7 %) v okviru trenda, ki kaže staranje prebivalstva in višjo stopnjo izobrazbe med mlajšimi generacijami, se je stopnja zaposlenosti v tej skupini med letoma 2017 in 2018 dejansko zvišala s 55,6 % na 56,8 %. Razlika v stopnjah zaposlenosti nizko in visoko usposobljenih delavcev se še naprej zmanjšuje (v primerjavi z največjo, ki je leta 2013 znašala 31,4 odstotne točke), vendar je pri 29 odstotnih točkah še vedno zelo velika in kaže na to, da je treba sprejeti ukrepe za povečanje zaposljivosti ljudi z nizko stopnjo izobrazbe, predvsem z izpopolnjevanjem in preusposabljanjem. Pri večini dodatnih delovnih mest, ustvarjenih leta 2018, gre za zaposlitev za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, vendar je delež zaposlenih za določen čas še naprej velik. Od 2,7 milijona dodatnih zaposlenih oseb (starih 15–64 let), zabeleženih leta 2018, so skoraj vse sklenile pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas; v istem obdobju se je število zaposlenih za določen čas povečalo zgolj za 55 000 (v primerjavi z 0,8 milijona v letu pred tem). Ne glede na to povečanje števila pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas ni zadostovalo za zmanjšanje skupnega deleža zaposlenih za določen čas glede na skupno število zaposlenih, ki se je leta 2018 zmanjšal le za 0,1 odstotne točke na 14,2 %. Število samozaposlenih (starih 15–64 let) se je zmanjšalo za 160 000, s čimer se je nadaljevalo počasno zmanjševanje iz prejšnjih let, delež samozaposlenih glede na skupno število zaposlenih pa je znašal 13,5 % (zmanjšanje v primerjavi s 13,7 % leta 2017 in 14,4 % leta 2013). Nazadnje, pri večini dodatnih delovnih mest je šlo za zaposlitev s polnim delovnim časom (+2,4 milijona), število delavcev s krajšim delovnim časom pa je ostalo približno enako. Na podlagi tega se je delež delavcev s krajšim delovnim časom (starih 15–64 let) tretje leto zapored nekoliko zmanjšal (za 0,2 odstotne točke na 19,2 % v letu 2018), vendar kljub temu presega delež iz leta 2008 za skoraj 2 odstotni točki. Pozitivno je, da se je delež delavcev z neprostovoljnim krajšim delovnim časom glede na skupno število delavcev s krajšim delovnim časom še naprej zmanjševal (od leta 2014, ko je bil največji, do leta 2018 se je zmanjšal z 29,6 % na 24,6 %), čeprav je bil še naprej precejšen. Kar zadeva sektorski razvoj, se zaposlovanje še naprej preusmerja v storitveni sektor. V skladu s trendom v zadnjih letih je bilo v letu 2018 največ delovnih mest ustvarjenih v storitvenem sektorju (2,6 milijona dodatnih zaposlenih oseb leta 2018 ali 1,5 % več v primerjavi z letom 2017; na podlagi nacionalnih računov). Zaradi takega povečanja se je povečal delež zaposlenih v storitvenem sektorju glede na skupno število zaposlenih, ki se je v zadnjem desetletju stalno povečeval, in sicer s 70,1 % na 74 % med letoma 2008 in 2018. V absolutnem smislu je bilo v industriji zabeleženo drugo največje povečanje v letu 2018 (za 470 000), ki ustreza 1,3-odstotnemu povečanju v primerjavi s prejšnjim letom (v skladu z uspešnostjo, zabeleženo v letih 2017 in 2016). Število zaposlenih v gradbeništvu se je drugo leto zapored povečalo za več kot 2 % (ali 337 000 ljudi), s čimer se je okrepilo okrevanje, ki se je začelo leta 2015. Vendar je število zaposlenih v tem sektorju še vedno za skoraj 13 % manjše kot leta 2008. Nazadnje, po ustalitvi leta 2017 se je zaposlenost v kmetijstvu v letu 2018 znova začela zmanjševati (zmanjšanje za 2,5 %), kar je v skladu z dolgoročnim trendom. Delež zaposlenih v kmetijstvu glede na skupno število zaposlenih se je med letoma 2008 in 2018 dejansko zmanjšal s 5,4 % na 4,3 %. 1.2Socialni trendi Število oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti , se je še naprej stalno zmanjševalo. Ta trend zmanjševanja se je leta 2018 nadaljeval že šesto leto zapored (glej sliko 4), pri čemer se je število oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti zmanjšalo na 110 milijonov (oziroma 21,9 % vsega prebivalstva), kar je skoraj 2,7 milijona manj kot leta 2017 (okoli 2 odstotni točki manj kot leta 2008). Splošni trend je odražal zmanjšanje resne materialne prikrajšanosti, v manjši meri pa tudi deleža gospodinjstev z zelo nizko delovno intenzivnostjo, medtem ko je stopnja tveganja revščine na splošno ostala stabilna. To je na splošno skladno z okrevanjem zaposlenosti in povečevanjem razpoložljivega dohodka. Če se bo pozitivni trend nadaljeval s sedanjim tempom, bi se lahko število oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti v EU od leta 2008 do leta 2020 zmanjšalo za približno 13 milijonov (cilj strategije Evropa 2020 znaša 20 milijonov). Vendar sedanja upočasnitev gospodarske dejavnosti nakazuje, da bo dejansko zmanjšanje morda manjše. Število oseb, ki trpijo zaradi resne materialne prikrajšanosti, se še naprej močno zmanjšuje. V letu 2018 se je resni materialni prikrajšanosti izognilo več kot 3 milijone ljudi, s čimer se je skupno število prizadetih oseb zmanjšalo na 29,7 milijona ali 5,9 % prebivalstva EU. To zmanjšanje pomeni pomembno izboljšanje že šesto leto zapored in kaže na vse boljši gmotni položaj gospodinjstev. Ker zmanjšanje pri tem kazalniku temelji na uspešnosti držav članic, kjer je resna materialna prikrajšanost največja (glej oddelek 3.4), splošno izboljšanje kaže na še naprej navzgor usmerjeno socialno konvergenco. Stabilen trg dela je prispeval k nadaljnjemu zmanjšanju števila oseb, ki živijo v gospodinjstvih pretežno brez delovno aktivnih članov. Število ljudi, ki živijo v gospodinjstvih z zelo nizko delovno intenzivnostjo, se je nadalje zmanjšalo za približno 3 milijone. V takšnih gospodinjstvih živi 8,8 % prebivalstva, kar je precej manj kot pred krizo.

Slika 4: Delež oseb s tveganjem revščine ali socialne izključenosti se zmanjšuje, delež oseb s tveganjem revščine pa na splošno ostaja nespremenjen Odstotek prebivalstva s tveganjem revščine ali socialne izključenosti in podkomponente (2005–2017) Vir: Eurostat, EU-SILC. Odstotek prebivalstva s tveganjem revščine kljub hitremu okrevanju ostaja visok. Kazalnik relativne revščine ostaja približno enak; s 16,9 % v prejšnjem letu se je povečal na 17,1 %. Število oseb, ki živijo v gospodinjstvih z ekvivalentnim razpoložljivim dohodkom, manjšim od 60 % nacionalne mediane, znaša nekoliko več kot 86 milijonov, kar je en milijon več kot v prejšnjem letu. Najnovejši podatki iz hitrih ocen Eurostata sicer kažejo, da naj bi se stopnje revščine zmanjševale, vendar se je po velikem izboljšanju leta 2017 takšno zmanjševanje ustavilo. Tveganje revščine zaposlenih je bilo v letu 2018 še naprej visoko, vendar stabilno. Leta 2018 se je odstotek zaposlenih s tveganjem revščine povečal za 0,1 odstotne točke v primerjavi z letom 2017 in ostaja blizu najvišje vrednosti, zabeležene leta 2016. 9,5 % zaposlenih živi v gospodinjstvu z dohodkom, manjšim od 60 % mediane (1,2 odstotne točke več od najnižje ravni iz leta 2010). Takšnemu tveganju so bolj izpostavljene osebe s krajšim delovnim časom in pogodbami o zaposlitvi za določen čas, čeprav je v nekaterih državah članicah to tveganje visoko tudi za delavce s polnim delovnim časom in delavce s pogodbo za nedoločen čas (glej tudi oddelka 3.1.1 in 3.4.1). Trendi glede stopnje revščine kažejo, da v nekaterih državah gospodarska rast ne koristi vsem. Relativna mediana vrzeli dohodkovne revščine, s katero se meri, koliko so osebe s tveganjem revščine oddaljene od praga revščine (tj. kako revni so revni), se je v letu 2018 povečala za pol odstotne točke na 24,6 %. To izraža različne trende v državah članicah, ki na splošno nakazujejo, da pozitivni učinki gospodarske rasti najrevnejšim ne koristijo vselej. Pri osebah, ki živijo v gospodinjstvih (pretežno) brez delovno aktivnih članov, sta se tveganje in stopnja revščine še naprej povečevala. Stopnja tveganja revščine za osebe, ki živijo v gospodinjstvih z zelo nizko delovno intenzivnostjo (manj kot 20 % zmogljivosti), je visoka (leta 2018 je znašala 62,1 %) in se je nekoliko zvišala že peto leto zapored. Odbor za socialno zaščito je to opredelil kot trend, ki ga je treba spremljati . Prav tako je opaziti vse večje razlike med mediano dohodka teh oseb in pragom tveganja revščine (glej oddelek 3.4.1), kar kaže na morebitne vrzeli v ustreznosti nadomestil in pokritosti z njimi. Otroci se kljub nenehnim izboljšavam še naprej soočajo z velikim tveganjem revščine ali socialne izključenosti. Leta 2018 se je odstotek otrok s tveganjem revščine ali socialne izključenosti v EU-28 zmanjšal za 0,6 odstotne točke na 24,3 %. Vendar je še naprej večji kot za splošno prebivalstvo. V vseh državah članicah so otroci, katerih starši so nizko usposobljeni, izpostavljeni precej večjemu tveganju revščine ali socialne izključenosti, kar kaže na še vedno prisotne neenakosti priložnosti. Skupni dohodki gospodinjstev se še naprej povečujejo. Leta 2018 se je bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev povečal peto leto zapored. Letno povečanje je bilo v skladu z realnimi izboljšavami splošnega BDP na prebivalca (ki se je povečal za približno 1,8 %), kar nakazuje, da nedavna rast koristi gospodinjstvom. Stopnja dohodkovne neenakosti ostaja visoka. V povprečju ima najbogatejših 20 % gospodinjstev v državah članicah dohodek, ki dohodek najrevnejših 20 % gospodinjstev presega za približno petkrat. To razmerje se je, potem ko se je leto prej prvič zmanjšalo, leta 2018 povečalo in ostaja na visoki ravni v številnih državah članicah (glej oddelek 3.4). Najnovejše hitre ocene Eurostata sicer kažejo, da naj bi prišlo do zmanjšanja . Delež dohodka, ki ga zasluži najrevnejših 40 % prebivalstva (S40), je po povečanju leta 2017 ostal nespremenjen. Delež dohodka te skupine, ki zajema delavce z nizkimi dohodki in osebe, ki prejemajo socialne prejemke, se je zmanjševal ali pa je ostajal nespremenjen že pred gospodarsko krizo. Vendar bodo v zvezi s skupino 40 % prebivalstva z najnižjimi dohodki potrebna dodatna prizadevanja, da se spremenijo negativni trendi zadnjega desetletja.



2.PREGLED TRENUTNEGA STANJA NA PODLAGI PREGLEDA SOCIALNIH KAZALNIKOV Evropski parlament, Svet in Komisija so 17. novembra 2017 skupaj razglasili evropski steber socialnih pravic. Ta določa več ključnih načel in pravic za podpiranje pravičnih in dobro delujočih trgov dela in mrež socialne varnosti. Zasnovan je kot vodilo za obnovljeno konvergenco med državami članicami k boljšim socialno-ekonomskim razmeram. Svet v novi strateški agendi EU za obdobje 2019–2024 poudarja, da je treba evropski steber socialnih pravic izvajati na ravni EU in držav članic ob upoštevanju ustreznih pristojnosti. Komisija bo v začetku leta 2020 predložila sporočilo o začetku oblikovanja akcijskega načrta za izvajanje evropskega stebra socialnih pravic. Evropski steber socialnih pravic spremlja pregled socialnih kazalnikov za spremljanje uspešnosti in trendov v državah članicah. Pregled zajema več kazalnikov (glavnih in sekundarnih) za preverjanje uspešnosti držav članic na področju zaposlovanja in socialnih zadev v zvezi z izbranimi kazalniki v treh širših razsežnostih, opredeljenih v okviru stebra: (i) enake možnosti in dostop do trga dela, (ii) dinamični trgi dela in pošteni delovni pogoji ter (iii) javna podpora / socialna zaščita in vključenost. Skupno poročilo o zaposlovanju od izdaje iz leta 2018 vključuje pregled socialnih kazalnikov, katerega rezultati v zvezi z glavnimi kazalniki so povzeti v tem poglavju. Analiza je umeščena v širši okvir reform, predstavljen v poglavju 3. 2.1.Razlaga pregleda socialnih kazalnikov Pregled socialnih kazalnikov je osrednje orodje za spremljanje uspešnosti na področju zaposlovanja in socialnem področju ter konvergence k boljšim življenjskim in delovnim pogojem. Zlasti pomaga spremljati položaj držav članic v zvezi z merljivimi razsežnostmi stebra, pri čemer dopolnjuje obstoječa orodja za spremljanje, predvsem prikaz uspešnosti zaposlovanja in prikaz uspešnosti socialne zaščite. Vključuje zlasti 14 glavnih kazalnikov, s katerimi se ocenjujejo trendi na področju zaposlovanja in socialnem področju na splošno: -Enake možnosti in dostop do trga dela:

§delež mladih, ki zgodaj opustijo šolanje, starih 18–24 let; §vrzel stopnje zaposlenosti po spolu pri starosti 20–64 let; §dohodkovna neenakost, merjena z razmerjem kvintilnih razredov – S80/S20; §stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti; §mladi, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (stopnja NEET), stari 15–24 let. -Dinamični trgi dela in pošteni delovni pogoji: §stopnja zaposlenosti pri starosti 20–64 let; §stopnja brezposelnosti pri starosti 15–74 let; §stopnja dolgotrajne brezposelnosti pri starosti 15–74 let; §realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca; §neto plača delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo. -Javna podpora / socialna zaščita in vključenost: §učinek socialnih transferjev (razen pokojnin) na zmanjšanje revščine; §otroci, mlajši od treh let, v formalnem otroškem varstvu; §neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju; §delež prebivalstva z osnovno ali višjo stopnjo splošne digitalne pismenosti. Glavni kazalniki se analizirajo z uporabo skupne metodologije, o kateri sta se dogovorila Odbor za zaposlovanje in Odbor za socialno zaščito (za podrobnosti glej Prilogo 3). S to metodologijo se ocenjujeta stanje in razvoj v državah članicah s preučitvijo ravni in letnih sprememb vsakega glavnega kazalnika, vključenega v pregled socialnih kazalnikov. Ravni in spremembe se razvrstijo glede na njihovo odstopanje od ustreznih (netehtanih) povprečij EU. Uspešnost držav članic v zvezi z ravnmi in spremembami se nato kombinira (z vnaprej opredeljeno matriko), tako da se vsaka država članica uvrsti v eno od sedmih kategorij („najuspešnejše države“, „nadpovprečne države“, „države z dobrim položajem, ki pa ga je treba spremljati“, „povprečne/nevtralne države“, „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, „države, ki jih je treba spremljati“ in „države s kritičnimi razmerami“). Na tej podlagi je v preglednici 1 predstavljen povzetek razlage pregleda glede na najnovejše razpoložljive podatke za vsak kazalnik. Preglednico je treba brati natančno in ne mehanično. V ta namen je v poglavju 3 predstavljena podrobna analiza štirinajstih kazalnikov, vključno z dolgoročnejšimi trendi in dodatnimi kazalniki, kjer je ustrezno. Poleg tega bodo prihodnja poročila o državah zagotovila poglobljeno analizo vseh „kritičnih razmer“ ter dodatno socialno-ekonomsko ozadje in ozadje politike za boljšo opredelitev izzivov v posameznih državah v okviru evropskega semestra. Skupaj z nadaljnjo analizo, vključeno v prikaz uspešnosti zaposlovanja in prikaz uspešnosti socialne zaščite, bo s tem zagotovljena analitična podlaga za poznejše predloge Komisije za priporočila za posamezne države, kjer je to primerno. V skupno poročilo o zaposlovanju za leto 2020 je prvič vključena regionalna razsežnost pregleda socialnih kazalnikov. V zadnjih letih se je pregled socialnih kazalnikov uporabljal za analizo uspešnosti držav na nacionalni ravni. Vendar lahko razvoj kazalnikov na nacionalni ravni zakriva pomembne razlike na regionalni ravni (medtem ko se v več državah članicah na tej ravni pogosto sprejemajo odločitve o številnih politikah in financiranju). Zato postaja regionalna razsežnost socialnih razmer in konvergence vse pomembnejša, zlasti v okviru evropskega semestra. V okviru tega ta izdaja poročila vsebuje dokaze o regionalnih razmerah na podlagi pregleda socialnih kazalnikov. Zlasti je v Prilogi 3 predstavljena vrsta zemljevidov z regionalnimi razčlenitvami glavnih kazalnikov pregleda socialnih kazalnikov za posamezne države članice. Poleg tega so pri analizi v poglavju 3 po potrebi navedene ugotovitve na regionalni ravni za države članice, v katerih so med regijami NUTS 2 velike razlike. Na podlagi podatkov in ugotovitev je mogoče bolje razumeti, kako uspešne so različne regije v državi v zvezi z nekaterimi ključnimi razsežnostmi stebra, ter lažje spremljati konvergenco v državah, oceniti učinek regionalnih politik in oblikovati regionalne politike. 2.2.Dokazi, ki izhajajo iz pregleda socialnih kazalnikov

Analiza pregleda kaže na nadaljevanje pozitivnih trendov na trgu dela in socialnem področju v EU, čeprav se vsi kazalniki ne izboljšujejo. Kar zadeva povprečne vrednosti za EU, je bilo v zadnjem letu, za katerega so na voljo podatki (tj. 2018 ali 2017, odvisno od razpoložljivosti podatkov), zabeleženo izboljšanje pri 9 od 14 glavnih kazalnikov. Če primerjamo, je bil napredek največji pri stopnjah (skupne in dolgotrajne) brezposelnosti, kar odraža pozitivni razvoj dogodkov na trgu dela. Tako kot leta 2017 so se stopnje brezposelnosti tudi v letu 2018 znižale v vseh državah članicah. Vendar so nekateri drugi kazalniki (tj. mladi, ki zgodaj opustijo šolanje, vrzel stopnje zaposlenosti po spolu, razmerje dohodkovnih kvintilnih razredov, učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine in neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju) v primerjavi s prejšnjim letom ostali nespremenjeni ali so se celo poslabšali. Kot je poudarjeno v zadevnih razsevnih grafikonih v poglavju 3, več kot polovica glavnih kazalnikov v različnem obsegu kaže na konvergenco med državami članicami v zadnjem opazovanem obdobju (pomembne izjeme so razmerje dohodkovnih kvintilnih razredov, neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju in delež prebivalstva z osnovno ali višjo stopnjo splošne digitalne pismenosti). Skoraj vse države članice se srečujejo z izzivi pri vsaj enem glavnem kazalniku. Če upoštevamo tri najbolj problematične razvrstitve, tj. „države s kritičnimi razmerami“, „države, ki jih je treba spremljati“ in „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, je večina držav članic označena vsaj enkrat – edina izjema je Nizozemska. Če upoštevamo le „države s kritičnimi razmerami“ (tj. kazalnike, pri katerih je raven občutno pod povprečjem in se ne izboljšuje dovolj hitro ali pa se še slabša), je bilo označenih 14 držav članic, kar je enako kot v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2019. Tej skupini držav sta se pridružili Estonija in Malta (pravzaprav sta se ji ponovno pridružili, potem ko sta jo lani zapustili), po drugi strani pa v njej ni več Madžarske in Portugalske. Število izzivov na splošno kaže na nekaj poslabšanja. Na 14 ocenjenih področjih je bilo ugotovljenih 121 primerov „držav s kritičnimi razmerami“, „držav, ki jih je treba spremljati“ ali „držav s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, kar ustreza okoli 31 % skupnega števila ocen (enako število kot v poročilu o zaposlovanju za leto 2019). Od tega je bilo 40 primerov „držav s kritičnimi razmerami“, kar ustreza 10,3 % vseh ocen (v primerjavi z 41 primeri oziroma 10,6 % vseh ocen v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2019). Če pogledamo tri širše razsežnosti, ki jih zajema pregled, se podobno kot v prejšnjih letih oznake o izzivih pojavljajo zlasti na področju „javne podpore / socialne zaščite in vključenosti“, pri čemer je povprečje 9,8 primera (od tega 3,5 primera „držav s kritičnimi razmerami“) na kazalnik. Zdi se, da se največ oznak nanaša na kazalnik „otroci, mlajši od treh let, v formalnem otroškem varstvu“, in sicer za 13 držav članic (od tega jih je pet v najslabši kategoriji). Sledita razsežnosti „enake možnosti in dostop do trga dela“ ter „dinamični trgi dela in pošteni delovni pogoji“, pri čemer povprečje znaša približno 9,6 oziroma 6,8 označenega primera na kazalnik (pri prvi so 3 primeri, pri drugi pa 2,2 primera „držav s kritičnimi razmerami“). Na prvem področju so največkrat označeni kazalniki mladi, ki zgodaj opustijo šolanje, vrzel stopnje zaposlenosti po spolu in stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti (10 oznak). Zdi se, da je na drugem področju z največ izzivi povezan kazalnik neto plača delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo (14 oznak). Kot v prejšnjih letih se stanje v državah članicah in resnost njihovih izzivov zelo razlikujeta. Grčija, Italija, Romunija in Španija so pri desetih ali več kazalnikih ocenjene kot „države s kritičnimi razmerami“, „države, ki jih je treba spremljati“ ali „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“ (glej preglednico 1). Od teh držav ima največje število oznak „država s kritičnimi razmerami“ Italija (osem), sledijo ji Romunija (sedem), Grčija (štiri) in Španija (dve). Vendar imajo Grčija, Romunija in Španija tudi številne pozitivne ocene: Grčija spada med „najuspešnejše države“ na področju zgodnjega opuščanja šolanja ter med „nadpovprečne države“ na področjih dohodkovne neenakosti in udeležbe v otroškem varstvu; Romunija spada med „najuspešnejše države“ na področju rasti razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca in med „nadpovprečne države“ na področju stopnje brezposelnosti; Španija spada med „najuspešnejše države“ na področju udeležbe v otroškem varstvu in med „nadpovprečne države“ na področju neizpolnjenih potreb po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju. Glede na skupni seštevek izzivov sledijo Bolgarija in Hrvaška (po osem izzivov) ter Estonija in Latvija (po šest izzivov). Nasprotno je Švedska „najuspešnejša“ ali „nadpovprečna država“ pri enajstih glavnih kazalnikih, sledijo ji Češka (devet kazalnikov), Nemčija, Danska, Malta in Nizozemska (po osem kazalnikov). Kar zadeva enake možnosti in dostop do trga dela, so bila največja izboljšanja v povprečju zabeležena glede stopenj NEET in stopenj tveganja revščine ali socialne izključenosti. Vendar se je v zvezi s stopnjo zgodnjega opuščanja šolanja ustavil dolgoletni trend zmanjševanja in je bila v primerjavi s prejšnjim letom zgolj nespremenjena, vrzel stopnje zaposlenosti po spolu in razmerje dohodkovnih kvintilnih razredov pa sta se nekoliko povečala. Pregled po kazalnikih kaže, da: ·so Španija, Italija in Malta „države s kritičnimi razmerami“, kar zadeva mlade, ki zgodaj opustijo šolanje, medtem ko so Grčija, Hrvaška, Irska, Litva, Poljska in Slovenija na tem področju „najuspešnejše države“; ·so Grčija, Italija in Romunija „države s kritičnimi razmerami“, kar zadeva vrzel stopnje zaposlenosti po spolu, medtem ko so Finska, Latvija in Švedska na tem področju „najuspešnejše države“; ·so Litva, Latvija in Romunija „države s kritičnimi razmerami“, kar zadeva dohodkovno neenakost, v primerjavi z najboljšimi rezultati Češke, Finske, Slovenije in Slovaške; ·sta Litva in Latvija „državi s kritičnimi razmerami“, kar zadeva tveganje revščine ali socialne izključenosti, medtem ko so Češka, Slovenija in Slovaška na tem področju „najuspešnejše države“; ·so Bolgarija, Grčija, Italija in Romunija „države s kritičnimi razmerami“, kar zadeva mlade, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, medtem ko so Češka, Nemčija in Luksemburg na tem področju „najuspešnejše države“. Kar zadeva dinamične trge dela in poštene delovne pogoje v EU, se je stanje v zadnjem letu v povprečju izboljšalo pri vseh kazalnikih, zlasti na področju stopenj zaposlenosti in brezposelnosti (splošne in dolgotrajne), bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca in neto plače delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo. Pregled po kazalnikih kaže, da: ·so Hrvaška, Grčija, Italija in Španija „države s kritičnimi razmerami“, kar zadeva stopnjo zaposlenosti, medtem ko so Češka, Estonija, Nemčija in Švedska na tem področju „najuspešnejše države“; ·je Italija „država s kritičnimi razmerami“ v zvezi s stopnjo zaposlenosti, Češka pa je na tem področju „najuspešnejša država“; ·je Italija označena kot „država s kritičnimi razmerami“ glede stopnje dolgotrajne brezposelnosti (z metodologijo nobena država ni bila opredeljena kot „najuspešnejša država“, 15 držav pa je bilo označenih kot „nadpovprečne države“); ·se Grčija, Ciper in Italija štejejo za „države s kritičnimi razmerami“ na področju rasti bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca, medtem ko so Bolgarija, Poljska in Romunija na tem področju „najuspešnejše države“; ·je stanje glede neto plače delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo, ocenjeno kot kritično za Romunijo in Slovaško, medtem ko so Avstrija, Nemčija, Irska, Luksemburg, Nizozemska in Združeno kraljestvo „najuspešnejše države“ na tem področju. Kar zadeva javno podporo ter socialno zaščito in vključenost, se je stanje v zadnjem letu, za katero so na voljo podatki, izboljšalo v smislu razpoložljivosti otroškega varstva in digitalne pismenosti. Po drugi strani se je nekoliko poslabšalo, kar zadeva učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine in neizpolnjenih potreb po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju. Pregled po kazalnikih kaže, da: ·so Španija, Italija, Litva, Latvija in Romunija „države s kritičnimi razmerami“, kar zadeva sposobnost njihovih socialnih transferjev, da zmanjšajo revščino. V primerjavi z njimi sta Madžarska in Irska „najuspešnejši državi“; ·so Češka, Poljska, Romunija in Slovaška označene kot „države s kritičnimi razmerami“ na področju udeležbe otrok, mlajših od treh let, v formalnem otroškem varstvu, medtem ko so Belgija, Španija in Luksemburg na tem področju „najuspešnejše države“;

·sta Estonija in Latvija „državi s kritičnimi razmerami“ na področju neizpolnjenih potreb po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju (z metodologijo nobena država ni bila opredeljena kot „najuspešnejša država“, devet držav pa je bilo označenih za „nadpovprečne države“); ·so Bolgarija, Hrvaška in Romunija „države s kritičnimi razmerami“ glede na stopnje digitalne pismenosti, medtem ko so Finska, Luksemburg, Nizozemska in Švedska na tem področju „najuspešnejše države“. Preglednica 1: Povzetek glavnih kazalnikov v pregledu socialnih kazalnikov Opomba: posodobitev z dne 2. decembra 2019. Podatki o rasti bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca niso na voljo za Hrvaško in Malto. Podatki o neto plači delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo, niso na voljo za Ciper. Podatki o stopnji digitalne pismenosti posameznikov niso na voljo za Italijo. Prekinitve serije in druge statistične oznake so navedene v prilogah 1 in 2. Okvir 1. Primerjalna analiza – trenutno stanje V Sporočilu z dne 26. aprila 2017 o vzpostavitvi evropskega stebra socialnih pravic je bila primerjalna analiza opredeljena kot ključno orodje za podporo strukturnim reformam in spodbujanje navzgor usmerjene konvergence na področju zaposlovanja in socialnem področju v okviru evropskega semestra. Od takrat so bili v skladu s skupnim pristopom, o katerem sta se dogovorila Odbor za zaposlovanje (EMCO) in Odbor za socialno zaščito (SPC) ter ki je osredotočen na opredelitev vzvodov politike, ki jih dopolnjujejo splošna načela za politične smernice in specifični kazalniki, če so na voljo, razviti primerjalni okviri na več področjih, o katerih se potekale razprave z državami članicami. V tej fazi vzvodi politike niso dopolnjeni z referenčnimi vrednostmi, saj je cilj omogočiti primerjave med državami članicami in vzajemno učenje za spodbujanje potrebnih reform. Primerjalni okvir za nadomestila za brezposelnost in aktivne politike trga dela je bil prvič uporabljen v evropskem semestru 2018, vključno s kazalniki višine nadomestil za brezposelnost in njihove pokritosti ter povezanih aktivacijskih politik. Izvaja se delo za razvoj kazalnikov za dokončanje okvira v zvezi s kakovostjo storitev zgodnje podpore iskalcem zaposlitve. Primerjalni okvir za minimalni dohodek, ki zajema ustreznost, pokritost in aktivacijski vidik sistemov minimalnega dohodka, je bil v celoti vključen v semester 2019 skupaj s primerjalnim okvirom za znanje in spretnosti ter izobraževanje odraslih, kar je bilo z Odborom za zaposlovanje dogovorjeno oktobra 2018. Zdaj se izvaja delo v zvezi z dodatnimi primerjalnimi okviri za morebitno uporabo v prihodnjih ciklih semestra, predvsem v okviru Odbora za zaposlovanje glede minimalnih plač in opredelitve kolektivnih pogajanj ter v okviru Odbora za socialno zaščito glede ustreznosti pokojnin ter glede otroškega varstva in podpore otrokom.



3. REFORME ZAPOSLOVANJA IN SOCIALNE REFORME – USPEŠNOST IN UKREPI DRŽAV ČLANIC Ta oddelek vsebuje pregled nedavnih ključnih zaposlitvenih in socialnih kazalnikov ter ukrepov držav članic na prednostnih področjih, opredeljenih v smernicah EU za zaposlovanje, ki jih je Svet sprejel leta 2019. Za vsako smernico so predstavljeni nedavni razvoj izbranih ključnih kazalnikov in ukrepi politike, ki so jih sprejele države članice. Podatki o ukrepih politike v tem oddelku temeljijo na nacionalnih reformnih programih držav članic za leto 2019 in virih Evropske komisije. Če ni navedeno drugače, so v poročilu predstavljeni samo ukrepi politike, sprejeti po juniju 2018. Poglobljena analiza nedavnega razvoja na trgu dela je na voljo v poročilu z naslovom Labour Market and Wage Developments in Europe – Annual Review 2019 (Razvoj trga dela in plač v Evropi – letni pregled 2019) in publikaciji z naslovom Employment and Social Developments in Europe – Annual Review 2019 (Razvoj na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropi – letni pregled 2019). 3.1.Smernica 5: Spodbujanje povpraševanja po delovni sili Ta oddelek je osredotočen na izvajanje smernice za zaposlovanje št. 5, v skladu s katero se državam članicam priporoča, naj ustvarijo pogoje, ki spodbujajo povpraševanje po delovni sili in ustvarjanje delovnih mest. Najprej je predstavljen pregled stopenj brezposelnosti in zaposlenosti po državah članicah, ki dopolnjuje analizo na ravni EU v poglavju 1, da se poudari pomen izziva v zvezi z ustvarjanjem delovnih mest v državah. Nato so obravnavani dinamika samozaposlovanja in spreminjajoča se narava samozaposlitve ter pomanjkanje usposobljene delovne sile. Na koncu sta preučena razvoj dogodkov na področju plač, minimalne plače in davčnega primeža ter njihov učinek na dohodke in življenjske standarde, ustvarjanje delovnih mest in konkurenčnost. V oddelku 3.1.2 so predstavljeni ukrepi politike, ki jih države članice izvajajo na teh področjih. 3.1.1 Ključni kazalniki Medtem ko se je gospodarska rast upočasnila, se je brezposelnost v letu 2018 v vseh državah članicah drugo leto zapored zmanjševala. Tako je bila leta 2018 v desetih državah članicah manjša od 5 %. V večini držav z visoko stopnjo brezposelnosti je bilo njeno zniževanje hitrejše od povprečja, kar potrjuje trend konvergence k nižjim stopnjam brezposelnosti, ugotovljen v zadnjih letih. Zlasti v Španiji, Grčiji, na Portugalskem, Hrvaškem in Cipru se je znižala za najmanj 2 odstotni točki. Delni izjemi sta Francija in Italija, v katerih je zniževanje sicer stalno, vendar je bilo počasnejše. Kljub splošnemu izboljšanju so razlike v stopnjah brezposelnosti še naprej precejšnje in segajo od 2,1 % na Češkem (ki je uvrščena med „najuspešnejše države“) do 19,2 % v Grčiji (glej sliko 5, na kateri so skupaj prikazane ravni in spremembe v skladu z dogovorjeno metodologijo za ocenjevanje glavnih kazalnikov pregleda socialnih kazalnikov). Velike razlike so še vedno opazne tudi na regionalni ravni (glej Prilogo 3), pri čemer v nekaterih regijah v Grčiji, Italiji in Španiji stopnje brezposelnosti še naprej presegajo 20 %. Do leta 2018 se je brezposelnost v večini držav članic zmanjšala na ravni, nižje od tistih iz obdobja pred krizo (glej sliko 6). Pomembne izjeme so med drugim Francija, Italija in Španija. Leta 2018 je bila več kot polovica brezposelnih v EU v teh treh državah. Slika 5: Brezposelnost konvergira k nižjim ravnem Stopnja brezposelnosti (v starostni skupini 15–74 let) in letna sprememba (glavni kazalnik pregleda socialnih kazalnikov) Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Obdobje: stopnje leta 2018 in letne spremembe glede na leto 2017. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Slika 6: V zadnjih petih letih se je brezposelnost zmanjšala v vseh državah članicah Stopnja brezposelnosti (v starostni skupini 15–74 let), večletna primerjava

Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Stopnja zaposlenosti se je še naprej povečevala in je leta 2018 v večini držav članic dosegla novo najvišjo raven. V vseh državah članicah se je zvišala za vsaj 0,5 odstotne točke v primerjavi z letom 2017. Do leta 2018 je polovica držav članic že dosegla 75-odstotni cilj iz strategije Evropa 2020 (13 pa jih je doseglo svoj nacionalni cilj za zaposlenost). Vendar je konvergenca še naprej zelo omejena, kot je prikazano na sliki 7. Rast zaposlovanja je počasnejša od povprečja v več državah z nizkimi izhodiščnimi stopnjami, vključno z Italijo in Francijo. Po drugi strani pa je bila največja v državah z razmeroma visokimi izhodiščnimi stopnjami (Ciper, Slovenija, Malta, Finska, Latvija). Tudi številne države, ki so že dosegle 75-odstotni cilj (Litva, Danska, Nizozemska, Češka), so ohranile ustvarjanje delovnih mest. Zato so razlike v stopnji zaposlenosti (v starostni skupini 20–64 let) še naprej velike, pri čemer stopnja sega od 80 % ali več na Švedskem, v Nemčiji, na Češkem in v Estoniji („najuspešnejše države“) do približno 60 % v Grčiji (glej sliki 7 in 8). V številnih državah članicah so opazne pomembne regionalne razlike v stopnjah zaposlenosti (glej Prilogo 3). Slika 7: Zaposlenost se je povečala v vseh državah članicah, vendar konvergenca ostaja omejena Stopnja zaposlenosti (v starostni skupini 20–64 let) in letna sprememba (glavni kazalnik pregleda socialnih kazalnikov) Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Obdobje: stopnje leta 2018 in letne spremembe glede na leto 2017. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Slika 8: Stopnja zaposlenosti je v skoraj vseh državah članicah najvišja do zdaj Stopnja zaposlenosti (v starostni skupini 20–64 let), večletna primerjava Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Število samozaposlenih je v letu 2018 na splošno ostalo nespremenjeno, vendar se je srednjeročni trend zmanjševanja deleža samozaposlenih glede na skupno število zaposlenih nadaljeval. Na dolgi rok je skupno število samozaposlenih na splošno nespremenjeno od leta 2008, medtem ko se delež samozaposlenih glede na skupno število zaposlenih počasi zmanjšuje, pri čemer se je med letoma 2008 in 2018 zmanjšal s 14,3 % na 13,5 %. Kljub tej relativni stabilnosti se sestava samozaposlenih nenehno preusmerja od tradicionalnih dejavnosti k sektorjem z višjo dodano vrednostjo. Ta prehod je opazen zlasti pri delavcih, ki delajo za svoj račun (samozaposleni brez zaposlenih), ki obsegajo več kot 70 % samozaposlitev. Od leta 2008 se je število delavcev, ki delajo za svoj račun, zmanjšalo za 25 % v kmetijstvu, 14 % v trgovini in 5 % v prometnem sektorju. V istem obdobju se je povečalo za več kot 30 % na področjih informacijskih in komunikacijskih ter strokovnih, znanstvenih in tehničnih dejavnosti ter za 40 % na področju zdravstva in socialnega varstva. Delež netradicionalnih sektorjev pri delavcih, ki delajo za svoj račun, se je med letoma 2008 in 2018 povečal s 36 % na 45 %, pri čemer so med državami članicami velike razlike. Povečanje je bilo hitrejše v državah s hitro rastočim gospodarstvom, kot so Estonija, Latvija in Litva, in počasnejše v državah, kjer je bilo samozaposlovanje v netradicionalnih sektorjih že splošno razširjeno (npr. na Danskem, v Nemčiji in Italiji). Sprememba sektorske sestave samozaposlovanja na ravni EU je prikazana na sliki 9. Prehod na sektorje z višjo dodano vrednostjo se odraža tudi v povprečnih stopnjah izobrazbe samozaposlenih. Delež visoko usposobljenih samozaposlenih (s terciarno izobrazbo) se je leta 2018 povečal na 36,1 % (s 35,2 % leta 2017 in 26,6 % leta 2008). To povečanje je bilo hitrejše kot pri zaposlenih, pri katerih se je delež visoko usposobljenih med letoma 2008 in 2018 povečal s 27,2 % na 35,3 %. Ta trend je bil izrazit zlasti pri samozaposlenih ženskah, pri katerih se je delež samozaposlenih s terciarno izobrazbo med letoma 2008 in 2018 povečal s 30,8 % na 44,5 %. To nakazuje, da bodo v okviru hitrih tehnoloških sprememb in spreminjajočega se sveta dela naložbe v znanja in spretnosti ter človeški kapital vse pomembnejše. Več podrobnosti o izzivih in priložnostih, povezanih s temi trendi, je na voljo v oddelku 3.3. Slika 9: Sestava samozaposlovanja se preusmerja v storitveni sektor in netradicionalne sektorje Delež delavcev, ki delajo za svoj račun, po sektorjih Vir: Eurostat. AGRI: Kmetijstvo in lov, gozdarstvo, ribištvo (NACE A). MANUF: Predelovalne dejavnosti (NACE C). CONST: Gradbeništvo (NACE F). TRADE: Trgovina; vzdrževanje in popravila motornih vozil (NACE G). TRACC: Promet in skladiščenje; gostinstvo (NACE H IN I). Netradicionalni sektorji: vse druge dejavnosti po klasifikaciji NACE, večinoma storitve. Medtem ko se trgi dela utesnjujejo, se večina držav članic sooča s pomanjkanjem delovne sile. V zadnjih letih vse večji delež delodajalcev delovno silo šteje za dejavnik, ki omejuje proizvodnjo. V povprečju se je v EU ta delež povečal s 7,5 % leta 2013 na 21,8 % leta 2018 (glej tudi poglavje 1). Na splošno je ta omejitev izrazitejša v državah članicah, kjer je stopnja brezposelnosti na najnižji ravni v zgodovini, kot so Madžarska, Malta in Poljska (glej sliko 10). Nasprotno pa se pomanjkanje delovne sile manj šteje za oviro za proizvodnjo v državah z najvišjimi stopnjami brezposelnosti (Grčija, Španija, Italija). Podobno se zdi, da je v državah z vztrajno neizkoriščeno razpoložljivostjo delovne sile na trgu dela (npr. Grčiji, Španiji in na Cipru) velik delež delavcev previsoko usposobljen za svoje delovno mesto, medtem ko je ta težava na splošno manj pogosta v državah z nizko stopnjo brezposelnosti (glej sliko 11). To nakazuje, da so lahko izpopolnjevanje ter naložbe v znanja in spretnosti poleg gonila dolgoročne rasti tudi učinkovito orodje za kratkoročno spodbujanje zaposlovanja, zlasti v državah, kjer so razmere na trgu dela že utesnjene. Slika 10: Pomanjkanje delovne sile je izrazitejše v državah z nižjo stopnjo brezposelnosti

Sestavljeni kazalnik pomanjkanja delovne sile (levo) in stopnja brezposelnosti (desno) – 2018 Vir: Eurostat, anketa o delovni sili ter raziskava podjetij in potrošnikov. Sestavljeni kazalnik vključuje vse sektorje (glej Razvoj trga dela in plač v Evropi – letni pregled 2019). Slika 11: Previsoka usposobljenost je najvišja v državah z visoko stopnjo brezposelnosti Stopnja previsoke usposobljenosti (levo) in stopnja brezposelnosti (desno) – 2018 Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Stopnja previsoke usposobljenosti je opredeljena kot delež oseb, starih 20–64 let, s terciarno izobrazbo, ki so zaposlene v poklicih na stopnjah ISCO 4–9. Nominalna rast plač se je v več državah članicah nekoliko zvišala, vendar na splošno ostaja zmerna. Leta 2018 so se nominalni prejemki na zaposlenega prvič po letu 2008 povečali v vseh državah članicah. V letu 2018 je povečanje segalo od 0,5 % na Cipru do 16,3 % v Romuniji (slika 12). Leta 2018 je bila nominalna rast plač razmeroma hitrejša v večini srednje- in vzhodnoevropskih držav članic. Med državami članicami s hitro nominalno rastjo plač (nad 7 %) so Romunija, Češka, Estonija, Latvija, Litva in Poljska. Nasprotno je bila nominalna rast plač nižja (tj. enaka ali nižja od 2 %) v južnoevropskih državah članicah, kjer so stopnje brezposelnosti razmeroma višje. V letu 2018 je bila realna rast plač v večini držav članic pozitivna. Povprečna rast je ostala zmerna ter je znašala 1,1 % v EU in 0,7 % v euroobmočju. Realna rast plač je bila hitra zlasti v Romuniji, sledile pa so Bolgarija, Poljska, Estonija, Latvija in Češka (več kot 5-odstotna v vseh), kar je prispevalo k povečanju kupne moči zaposlenih in spodbujanju navzgor usmerjene konvergence življenjskih razmer. Na drugi strani je bila realna rast plač negativna na Cipru, v Španiji, na Finskem in Nizozemskem. Realna rast plač je bila minimalna v Belgiji, Franciji, na Irskem in v Združenem kraljestvu. Skupina držav z nizko realno rastjo plač je raznolika in vključuje države z visoko ali razmeroma visoko stopnjo brezposelnosti (kot so Španija, Francija in Ciper) in države z nizko stopnjo brezposelnosti (kot so Nizozemska, Združeno kraljestvo in Avstrija). Slika 12: Rast plač ostaja zmerna, razen v srednji in vzhodni Evropi Nominalni in realni razvoj plač – 2018 (letna sprememba v %) Vir: Evropska komisija, podatkovna zbirka AMECO. V letu 2018 je bila v večini držav članic, zlasti v srednji in vzhodni Evropi, realna rast plač hitrejša od rasti produktivnosti. Podoben trend je predviden za leto 2019. Srednjeročno (2013–2018) sta bili realna rast produktivnosti in realna rast plač počasni, pri čemer je realna rast plač zaostajala, zlasti v prvih letih okrevanja. Kot je prikazano na sliki 13, je bila v navedenem obdobju realna rast produktivnosti dela na zaposlenega v EU 4,4-odstotna in je bila nekoliko hitrejša od realne rasti plač (+3,1 %). Zaradi dolgotrajne upočasnitve so bile plače v letu 2018 še vedno nižje od plač v letu 2013 v osmih državah članicah (v Italiji, Španiji, na Cipru, v Grčiji, na Finskem, Hrvaškem, Portugalskem in v Belgiji). V nekaterih državah, tj. v baltskih državah, Romuniji, Bolgariji in na Slovaškem, je bila rast plač precej hitrejša od rasti produktivnosti. To je v skladu z nizkimi stopnjami brezposelnosti in nastajajočim pomanjkanjem delovne sile ter znanj in spretnosti ter prispeva k procesu približevanja. Vendar bi lahko dolgotrajna neusklajenost z razvojem produktivnosti negativno vplivala na stroškovno konkurenčnost. Slika 13: V zadnjih petih letih je bila realna rast plač nekoliko nižja od realne rasti produktivnosti Realni razvoj plač in realni razvoj produktivnosti (sprememba v odstotkih v obdobju 2013–2018)

Vir: Eurostat, podatkovna zbirka AMECO Evropske komisije (realni prejemki na zaposlenega, deflator BDP; realna produktivnost dela na osebo). Države so razvrščene glede na vrzel med realno rastjo prejemkov in realno rastjo produktivnosti (tj. na levi strani grafa so primeri, ko je realni razvoj produktivnosti hitrejši od realnega razvoja prejemkov). Podatki za Irsko se nanašajo na obdobje 2015–2018. V zadnjih petih letih se je delež plač v EU nekoliko zmanjšal, obenem pa je opaziti splošno težnjo h konvergenci. V primerjavi z letom 2013 se je delež plač zmanjšal za 0,4 odstotne točke v EU in za 0,7 odstotne točke v euroobmočju. Vendar se je povečal v večini srednje- in vzhodnoevropskih držav članic, kjer je bil na razmeroma nizki ravni (vključno z Latvijo, Litvo, Romunijo in Slovaško). Hkrati se je delež plač zmanjšal v državah, kot sta Belgija in Slovenija, kjer je bil na razmeroma visoki ravni. Med največjimi državami EU se je delež plač nekoliko zmanjšal v Franciji, Španiji, Italiji in Združenem kraljestvu, medtem ko se je v Nemčiji in na Poljskem nekoliko povečal (glej sliko 14). Slika 14: V zadnjih petih letih je mogoče opaziti določeno mero konvergence pri deležu plač Sprememba deleža plač v obdobju 2013–2018 Vir: podatkovna zbirka AMECO Evropske komisije; prilagojeni delež plač; celotno gospodarstvo; kot odstotek BDP pri sedanjih cenah. Na Irskem se je delež plač v letu 2015 zmanjšal za 9,4 odstotne točke v primerjavi z letom 2014 zaradi statističnih revizij. Neto zaslužki še naprej rastejo hitreje v srednji in vzhodni Evropi, kar prispeva h konvergenci ravni dohodka od dela. Ta trend je v skladu z načeli evropskega stebra socialnih pravic, v okviru katerega je navzgor usmerjena konvergenca življenjskih standardov eden od glavnih ciljev. Obenem je v državah, kjer je rast neto zaslužka hitrejša od povprečja, opaziti tudi hitro povečevanje stroškov dela na enoto, katerih vpliv na konkurenčnost je treba spremljati. Opaziti je mogoče trend razhajanja med južno in zahodno Evropo: dohodek od dela je ostal nespremenjen ali se je znižal v Španiji, Grčiji in Italiji, in to kljub razmeroma nižjim absolutnim ravnem (sicer ob stalno visokih stopnjah brezposelnosti), medtem ko je bil razvoj bolj dinamičen v državah z višjimi izhodiščnimi ravnmi. Ta trend je jasno razviden iz razporeditve držav v obliki črke U na sliki 15, na kateri se kot osnova vzame zaposleni brez otrok, ki zasluži povprečno plačo, v triletnem obdobju (2015–2018). Na spodnji strani lestvice so Bolgarija, Litva in Madžarska opredeljene kot „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, medtem ko so Latvija, Romunija in Slovaška, v katerih se neto zaslužki ne povečujejo tako hitro, uvrščene med „države s kritičnimi razmerami“. Med „najuspešnejšimi državami“ so neto zaslužki v standardih kupne moči večji od 30 000 EUR v Luksemburgu, na Irskem in v Združenem kraljestvu. V teh državah članicah se neto zaslužki povečujejo hitreje kot v podobnih državah. Slika 15: V srednji in vzhodni Evropi se neto zaslužki hitro povečujejo, kar podpira navzgor usmerjeno konvergenco Neto zaslužek in letna sprememba – povprečje treh let (glavni kazalnik pregleda socialnih kazalnikov) Vir: podatkovna zbirka o davkih in socialnih prejemkih (lastni izračuni). Obdobje: stopnje leta 2018 (triletno povprečje) in povprečne letne spremembe 2015–2018. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Države članice, označene z zvezdico, so tiste, v katerih so nominalni stroški dela na enoto presegli prag, določen s postopkom v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji. Kazalnik iz pregleda za postopek v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji je sprememba nominalnih stroškov dela na enoto v odstotkih v treh letih. Prag je 9 % za države euroobmočja in 12 % za države, ki niso v euroobmočju. Podatki za Ciper niso na voljo. Plačne neenakosti v srednjeročnem merilu na splošno ostajajo nespremenjene. Rast plač, zlasti v spodnjem delu plačne lestvice, ima pomembno vlogo pri ohranjanju povpraševanja ter zmanjševanju dohodkovnih neenakosti in revščine zaposlenih. Razpršenost bruto dohodkov, merjena kot razmerje med petim in prvim decilom (D5/D1), je bila leta 2017 v razponu od 1,33 na Švedskem do 2,02 na Irskem (na podlagi podatkov OECD). Na razpršenost plač lahko vplivajo institucije za določanje plač. Z manjšo dohodkovno neenakostjo so povezane zlasti intenzivnejše dejavnosti na področju kolektivnih pogajanj (Evropska komisija, 2018). Pokritost s kolektivnimi pogajanji se po Evropi zelo razlikuje zaradi različnih nacionalnih tradicij in institucij. Leta 2016 je delež zaposlenih, zajetih s kakršno koli obliko kolektivne pogodbe o plačah, po izračunih OECD segal od 98 % v Avstriji do 7,1 % v Litvi. Dinamika plač vpliva tudi na tveganje revščine zaposlenih, ki v večini držav članic ostaja na najvišjih ravneh do zdaj. V EU se je delež oseb, ki so zaposlene in imajo ekvivalentni razpoložljivi dohodek gospodinjstva, ki je nižji od praga tveganja revščine, z 8,3 % leta 2010 povečal na 9,6 % v letu 2016. Od takrat je na splošno ostal skoraj nespremenjen, pri čemer je v letu 2018 v povprečju znašal 9,5 %. Najvišja raven je bila zabeležena v Romuniji (15,3 %), sledijo Luksemburg, Španija, Italija, Združeno kraljestvo in Grčija – v vseh je raven višja od 11 %. Na drugi strani lestvice je stopnja revščine zaposlenih nižja od 4 % na Finskem in Češkem. Najhitrejše zmanjšanje v primerjavi z letom 2017 so zabeležile Romunija, Grčija in Madžarska (za približno 2 odstotni točki). Tveganje revščine zaposlenih je tesno povezano z vrsto pogodbe: v letu 2018 se je s tveganjem revščine soočalo 16,2 % zaposlenih s pogodbo o zaposlitvi za določen čas v primerjavi s 6,1 % zaposlenih s pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Slika 16: Revščina zaposlenih v večini držav članic še naprej ostaja nad ravnmi iz leta 2010 Stopnja tveganja revščine zaposlenih, večletna primerjava Vir: Eurostat, EU-SILC. V večini držav članic minimalne plače določajo nižjo mejo za porazdelitev plač. Običajno gre za zakonsko določeno minimalno plačo (razen v Avstriji, na Cipru, Danskem, Finskem, v Italiji in na Švedskem). Ustrezne minimalne plače, bodisi zakonsko določene bodisi določene s kolektivnim pogajanjem na sektorski ravni, imajo več namenov: zmanjšujejo plačno neenakost, spodbujajo delo, lahko pomagajo zmanjšati revščino zaposlenih in podpirajo skupno povpraševanje s povečanjem dohodka družin z nizkimi dohodki, ki so bolj nagnjene k potrošnji. Pregledne in predvidljive minimalne plače prispevajo tudi k poslovnemu okolju, ki podpira naložbe in ustvarjanje delovnih mest ob hkratnem preprečevanju nelojalne konkurence. Hkrati minimalne plače zvišujejo stroške zaposlovanja delavcev z nizkimi dohodki, kar lahko vpliva na zaposlitvene možnosti nekaterih skupin, odvisno od strukture gospodarstva in makroekonomskih razmer. Da bi se upoštevali vsi ti dejavniki, so v večini držav članic v določanje minimalne plače vključeni socialni partnerji. V nekaterih državah pri postopku sodelujejo strokovni odbori. To velja na primer za vse države, ki so zakonsko določeno minimalno plačo uvedle šele pred kratkim (Nemčija, Irska in Združeno kraljestvo). Slika 17 prikazuje minimalno plačo kot odstotek mediane plač in povprečne plače v EU v letu 2018. Najvišje minimalne plače glede na mediano so zabeležene v Franciji, na Portugalskem, v Sloveniji in Romuniji, najnižje pa v Španiji, na Češkem in v Estoniji. Ker je morebitni učinek minimalne plače na zaposlitvene in življenjske razmere večji, kadar zajema velik delež delovne sile, bi bilo treba upoštevati tudi ta kazalnik. Leta 2016 je delež tistih, ki zaslužijo zakonsko določeno minimalno plačo ali manj, znašal 7,2 % mediane države članice EU (glej sliko 18), pri čemer so med državami velike razlike (od približno 2 % na Češkem in Malti do več kot 12 % na Poljskem in v Združenem kraljestvu). Slika 17: Minimalne plače v Evropi znašajo med tretjino in polovico povprečne plače Minimalne plače kot delež mediane in povprečni dohodki zaposlenih za polni delovni čas (2018)

Vir: OECD. Opombe: Avstrija, Ciper, Danska, Finska, Italija in Švedska nimajo zakonsko določene minimalne plače. Za Bolgarijo, Hrvaško in Malto OECD ni predložila informacij. Slika 18: Delež delavcev, ki zaslužijo minimalno plačo, se med državami članicami zelo razlikuje Delež delavcev, ki zaslužijo določen delež nacionalne minimalne plače Vir: Eurofound, Minimum wages in 2019: Annual review (Minimalne plače v letu 2019: letni pregled). V srednji in vzhodni Evropi vse večji pritiski na plače vplivajo na vse ravni določanja plač, vključno z minimalnimi plačami, . V letu 2019 so se plače zaposlenih z minimalno plačo v skoraj vseh državah EU zvišale. V povprečju so bila zvišanja večja v srednji in vzhodni Evropi, kjer se v zadnjih letih pojavlja pomanjkanje delovne sile. Vendar je bilo največje zvišanje v nominalnem smislu zabeleženo v Španiji (22,3 %) in Grčiji (10,9 %), čeprav je minimalna plača v Grčiji še vedno precej nižja od ravni iz obdobja pred krizo. Med zaposlenimi z minimalno plačo je še vedno veliko več žensk, in sicer v skoraj vseh državah EU, razen v Estoniji in Bolgariji, kjer sta spola razmeroma uravnotežena. Leta 2017 je bila nesorazmerno velika zastopanost žensk med zaposlenimi z minimalno plačo največja na Malti, Nizozemskem, Češkem, Slovaškem, Hrvaškem in v Belgiji. Slika 19: Davčni primež se na splošno zmanjšuje, sploh kar zadeva osebe z nizkimi dohodki Davčni primež, stopnja leta 2018 in sprememba v obdobju 2013–2018 Vir: podatkovna zbirka o davkih in socialnih prejemkih, Evropska komisija/OECD. Opomba: podatki veljajo za zaposlene brez otrok. Podatki so bili posodobljeni 17. junija 2019. Podatek za EU-28 izraža netehtano povprečje. Splošni trend postopnega zmanjševanja davčne obremenitve dela se nadaljuje. Leta 2018 se je davčni primež za delavce, ki zaslužijo povprečno plačo, najbolj zmanjšal v Romuniji (–4,7 odstotne točke), Estoniji (–2,5 odstotne točke) in na Madžarskem (–1,1 odstotne točke). V več kot polovici držav članic EU se je davčni primež povečal, vendar praviloma v zelo omejenem obsegu; najbolj se je povečal v Bolgariji (0,6 odstotne točke) in na Malti (0,4 odstotne točke). Na splošno so razlike med državami še naprej velike (glej sliko 19). Davčni primež sega od manj kot 30 % na Cipru in Malti do približno 50 % v Belgiji, Nemčiji, Italiji, Franciji in Avstriji. Podobno variabilnost je mogoče opaziti pri delavcih z nizkimi dohodki (ki zaslužijo 67 % povprečne plače), čeprav se vzorci držav v zvezi s progresivnostjo davčnih stopenj razlikujejo. Dolgoročni trend zmanjševanja davčnega primeža je zlasti izrazit za zaposlene z nizkimi dohodki. Med letoma 2013 in 2018 se je netehtani povprečni davčni primež v EU zmanjšal v povprečju za 1,7 odstotne točke (pri delavcih z nizkimi dohodki pa za 2,0 odstotne točke), pri čemer se je močno zmanjšal za obe dohodkovni skupini v Romuniji, na Madžarskem, v Estoniji in Belgiji. V Italiji, Franciji, Litvi in Latviji se je precej zmanjšal za delavce z nizkimi dohodki. V Litvi in Latviji to odraža uvedbo progresivne dohodninske lestvice. Dolgoročno je mogoče opaziti določeno stopnjo konvergence glede davčnih stopenj, čeprav se je davčni primež povečal v nekaterih državah, kjer je bil razmeroma velik (npr. v Nemčiji, Sloveniji, na Češkem), in zmanjšal v nekaterih državah, kjer je bil razmeroma majhen (npr. na Irskem in v Združenem kraljestvu). Septembra 2015 se je Euroskupina dogovorila, da se povprečje, tehtano z BDP, določi za referenčno merilo za davčno obremenitev dela v državah članicah euroobmočja. Namen je zagotoviti dodatne informacije in podporo reformam na področju obdavčitve dela. Euroskupina v okviru tega preuči davčni primež za delavca, ki zasluži povprečno plačo, in delavca, ki zasluži nizko plačo. 3.1.2 Odziv politike Zaradi izboljševanja razmer na trgu dela se zmanjšuje uporaba subvencij za zaposlovanje. Ne glede na to številne države članice še naprej zagotavljajo finančne spodbude za spodbujanje vključevanja posameznih skupin na trg dela. V Belgiji lahko na primer delodajalci mladih zaposlenih (starih manj kot 21 let) v nekaterih okoliščinah znižajo njihovo bruto plačo, razliko pa poravna vlada s plačilom premije zaposlenemu. V Flandriji (Belgija) je vlada okrepila ciljno usmerjene ukrepe za starejše delavce, mlade z nizko stopnjo izobrazbe in invalide. V Franciji se poskusne subvencije za podjetja, ki zaposlijo prebivalce najbolj prikrajšanih mestnih območij, postopoma razširjajo, tudi v najbolj oddaljenih regijah. V okviru nemškega programa Teilhabechancengesetz država v primeru zaposlitve dolgotrajno brezposelne osebe plača 75 % njene plače v prvem letu in 50 % v drugem. V okviru ciprskega programa pripravništev za nove diplomante bodo odvetniki, arhitekti ali inženirji, ki opravljajo vajeništvo, prejeli mesečno nadomestilo za usposabljanje v višini 650 EUR. Spodbude se zagotavljajo tudi za zaposlovanje invalidov. Portugalska v okviru akcijskega programa za spopadanje s prekarnim delom in spodbujanje kolektivnega pogajanja zagotavlja podporo podjetjem, ki hkrati za nedoločen čas zaposlijo mlado brezposelno osebo (ali osebo, ki išče prvo zaposlitev) in starejšo dolgotrajno brezposelno osebo. Podpora vključuje delno ali popolno oprostitev plačil prispevkov za socialno varnost. Poleg tega se subvencije zagotavljajo tudi za zaposlovanje mladih in dolgotrajno brezposelnih oseb, ki opravljajo strokovno pripravništvo, na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas (leta 2019 so bile uvedene spremembe za racionalizacijo postopka oddaje vloge). V Romuniji delodajalci, ki z diplomanti sklenejo pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, za vsakega zaposlenega 12 mesecev prejemajo mesečni znesek v višini 2 250 RON (približno 475 EUR) (18 mesecev za diplomante, ki so invalidi). Enak znesek se izplača tudi za zaposlovanje brezposelnih oseb, starejših od 45 let, brezposelnih staršev samohranilcev, dolgotrajno brezposelnih ali mladih, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo. Nazadnje, enak znesek se lahko (iz proračuna za zavarovanje za primer brezposelnosti) nameni za delodajalce, ki sklenejo pogodbo o vajeništvu ali pripravništvu. Na Švedskem poteka razprava o novem ukrepu, usmerjenem v novoprispele osebe in dolgotrajno brezposelne, v okviru katerega bi država subvencionirala nekaj več kot polovico stroškov za plače. Več podrobnosti o ukrepih, usmerjenih v določene skupine, je na voljo v oddelku 3.2. Nekatere države članice so zaposlovanje in dohodek od dela podprle z zmanjšanjem davčnega primeža. V nekaterih primerih lahko ukrepi politike vključujejo tudi spremembe prispevkov za socialno varnost. V Španiji je bilo leta 2018 sprejetih več davčnih olajšav, vključno s popolno oprostitvijo plačila davka na materinsko in očetovsko nadomestilo, odbitkom izdatkov za vzgojo in izobraževanje v zgodnjem otroštvu ter odbitki za davkoplačevalce, ki živijo z odvisnim partnerjem. V Franciji je bil nekdanji CICE (davčni dobropis za zaposlovanje in konkurenčnost) preoblikovan v neposredno znižanje prispevkov za socialno varnost za 6 odstotnih točk iz plač v višini do 2,5-kratnika minimalne plače. Poleg tega se bodo prispevki za socialno varnost, ki jih plačajo delodajalci, za nizke plače znižali za 3,9 odstotne točke. Italija je uvedla 15-odstotni pavšalni davek za mala podjetja, strokovnjake in obrtnike, ki prijavijo dohodke v višini največ 65 000 EUR. V Litvi se bo davčni primež za zaposlene z nizkimi in srednjimi dohodki zmanjšal v triletnem obdobju v okviru obsežne reforme, ki uvaja progresivno dohodninsko lestvico. Poleg tega se bo poenostavil sistem obdavčitve dela, pri čemer se bo uvedla oprostitev plačila prispevkov za socialno varnost, vključno s prispevki za glavno pokojninsko shemo, za osebe z nizkimi dohodki, obenem pa se bo zvišal splošni prispevek za socialno varnost. Na Madžarskem so se prispevki za socialno varnost, ki jih plačajo delodajalci, leta 2019 znižali z 19,5 % na 17,5 %. Poleg tega ni treba plačati prispevkov za dohodek od dela upokojencev, da bi se spodbujala njihova udeležba na trgu dela. Poljska je sprejela davčno olajšavo za mlade, stare manj kot 26 let. Malta je v okviru pobude za zagotavljanje, da se delo izplača, v proračunu za leto 2019 potrdila plačilo v višini 40 do 68 EUR za zaposlene posameznike, ki zaslužijo manj kot 60 000 EUR. Minimalni prispevek za samozaposlene se je leta 2019 zvišal za 1,9 %, da bi se financirala zaščita v smislu kritja in trajanja. V Sloveniji je bil regres za dopust v višini do povprečne plače izvzet iz dohodnine in prispevkov za socialno varnost. Več držav članic sprejema ukrepe za izboljšanje trdnosti in preglednosti okvirov za določanje plač in kolektivno pogajanje. Grčija je obnovila načeli razširitve kolektivnih pogodb in ugodnejših pogojev (tj. možnost odstopanja od sporazumov samo v korist zaposlenega). Na podlagi tega je bilo do zdaj razširjenih 15 kolektivnih sporazumov, ki zajemajo več kot 220 000 delavcev. Na Hrvaškem potekajo razprave o zakonodaji za boljšo uskladitev določanja plač v celotni državni upravi z uvedbo enotnih plačilnih lestvic in koeficientov zahtevnosti delovnih mest. Nova zakonodaja bi zajemala tudi področje delovnega razmerja javnih uslužbencev, ki je zdaj predmet kolektivnih pogajanj, odvisno od tega, ali bo izveden nov sistem ocenjevanja uspešnosti. Latvija je spremenila svoje delovno pravo, da bi olajšala sektorske dvostranske sporazume, pri čemer je dovolila, da pod nekaterimi pogoji odstopajo od 100-odstotnega dodatka za nadurno delo. V Litvi je osnutek zakona namenjen pojasnitvi pravnega okolja za socialni dialog in kolektivna pogajanja na nacionalni, sektorski ali upravni ravni. Poleg tega bodo imeli davkoplačevalci možnost, da 1 % svoje dohodnine namenijo sindikat