1. Ozadje in uvod

Zelena infrastruktura je v strategiji EU za zeleno infrastrukturo opredeljena kot „strateško načrtovana mreža naravnih in polnaravnih območij, pri čemer so druge okoljske značilnosti zasnovane in upravljane tako, da opravljajo širok nabor ekosistemskih storitev. Vključuje zelene prostore (ali modre, če se nanaša na vodne ekosisteme) in druge fizikalne značilnosti na kopenskih (vključno z obalnimi) in morskih območjih. Na kopnem je zelena infrastruktura prisotna v ruralnem in urbanem okolju.“

Za razliko od enonamenske sive infrastrukture lahko biotsko raznovrstni zeleni prostori opravljajo številne izjemno uporabne funkcije, pogosto istočasno in po zelo nizkih cenah, v korist ljudi, narave in gospodarstva.

Temelj zelene infrastrukture v EU so med drugim omrežje Natura 2000 ter naravni in polnaravni prostori zunaj omrežja Natura 2000, kot so parki, zasebni vrtovi, žive meje, porasli varovalni pasovi ob rekah ali strukturno bogate kmetijske krajine z nekaterimi značilnostmi in praksami, ter umetni elementi, kot so zelene strehe, zelene stene ali ekološki mostovi in prepusti za ribe. Koristi ekosistemskih storitev, ki jih zagotavlja samo omrežje Natura 2000, v EU po ocenah znašajo 300 milijard EUR na leto, koristi zelene infrastrukture pa ta znesek precej presegajo.

Cilj 2 strategije EU za biotsko raznovrstnost določa, da bodo „[d]o leta 2020 [...] ekosistemi in njihove storitve ohranjeni in izboljšani z vzpostavitvijo zelene infrastrukture in obnovitvijo vsaj 15 % poškodovanih ekosistemov“. Če bi se ta cilj 2 v celoti dosegel, omrežje Natura 2000 pa povrnilo v ugodno stanje, bi lahko nadalje ustvarili do 50 000 oziroma 140 000 delovnih mest, neposreden letni donos do 4,2 oziroma 11,1 milijarde EUR ter številne koristi zaradi ekosistemskih storitev.

Komisija je leta 2013 sprejela strategijo EU za zeleno infrastrukturo, da bi povečala te gospodarske koristi s spodbujanjem večjih naložb v naravni kapital Evrope, s čimer bi dosegla svoje cilje biotske raznovrstnosti do leta 2020. Vanjo je vključila štiri prednostna področja dela: spodbujanje zelene infrastrukture na glavnih področjih politik, izboljšanje informacij, krepitev znanja in spodbujanje inovacij, izboljšanje dostopa do financiranja ter prispevanje k razvoju projektov zelene infrastrukture na ravni EU.

V strategiji je bilo predvideno, da bi morala Komisija do konca leta 2017 pregledati napredek v razvoju zelene infrastrukture in objaviti poročilo o pridobljenih izkušnjah skupaj s priporočili za ukrepanje v prihodnje. V akcijskem načrtu za naravo, ljudi in gospodarstvo je določeno, da se bodo s tem pregledom zagotovile dodatne informacije za nadaljnje korake v zvezi s strateškimi naložbami v zeleno infrastrukturo v EU. Pregled bo prispeval tudi h končni oceni strategije EU za biotsko raznovrstnost do leta 2020.

Pregled obravnava dosežen napredek in izzive na ravni EU in držav članic pri izvajanju štirih prednostnih področij dela, upošteva izkušnje ter predstavlja predloge za nadaljnje izvajanje strategije.

2. Ocena napredka in izzivov

2.1 Spodbujanje zelene infrastrukture na glavnih področjih politik: napredek in izzivi

V strategiji za zeleno infrastrukturo je bilo poudarjeno, da je treba zagotoviti, da bo zelena infrastruktura postala standarden del prostorskega načrtovanja in teritorialnega razvoja ter bo v celoti vključena v izvajanje politik, katerih cilji se lahko v celoti ali delno dosežejo z naravnimi rešitvami. Določeno je bilo, da bodo regionalna ali kohezijska, podnebna in okoljska politika, politika na področju obvladovanja tveganja nesreč, zdravstvena in potrošniška politika ter skupna kmetijska politika glavna področja politik, na katerih se bo spodbujala zelena infrastruktura. Območja omrežja Natura 2000 in njihova vloga so temelj zelene infrastrukture EU. Zaključki preverjanja ustreznosti direktiv o naravi navajajo, da čeprav so direktive ključni instrumenti strategije EU za biotsko raznovrstnost do leta 2020, same ne bi mogle doseči cilja EU za leto 2020, tj. zaustavitve izgube biotske raznovrstnosti. V akcijskem načrtu za naravo, ljudi in gospodarstvo so določeni dodatni ukrepi, kot so priprava smernic za podporo uvajanja projektov zelene infrastrukture na ravni EU za boljšo povezljivost med območji Natura 2000, kar bi prispevalo k doseganju ciljev iz direktiv o naravi in hkrati drugih ciljev EU v zvezi z biotsko raznovrstnostjo.

Uvajanje zelene infrastrukture se lahko uresniči tako z ohranjanjem dobrega stanja obstoječih biotsko raznovrstnih ekosistemov kot obnovo degradiranih ekosistemov v omrežju Natura 2000 in zunaj njega. V skladu z direktivama o pticah in habitatih morajo države članice oblikovati cilje in ukrepe za obnovo območij Natura 2000, na katerih vrste in habitati še niso dosegli ugodnega stanja ohranjenosti. Ključno orodje za določitev prednostnih nalog v zvezi z ohranjanjem in obnovo na regionalni ali nacionalni ravni so okviri prednostnih ukrepov, ki so jih države članice pripravile v skladu s členom 8 direktive o habitatih. Nova oblika teh okvirov prednostnih ukrepov zajema možnost vključitve informacij o povezanih širših ukrepih za zeleno infrastrukturo.

Države članice so morale v skladu z ukrepom 6a strategije za biotsko raznovrstnost do leta 2014 s pomočjo Komisije pripraviti strateški okvir za določitev prednostnih nalog glede obnove ekosistemov na podnacionalni in nacionalni ravni ter na ravni EU. Leta 2014 je Komisija objavila študijo, s katero je državam članicam pomagala med prednostne naloge uvrstiti obnovo degradiranih ekosistemov. Čeprav je na nacionalni in podnacionalni ravni vzpostavljenih malo okvirov za določitev prednostnih nalog pri obnovitvi, se nekaj dejavnosti v zvezi z obnovo izvaja – pogosto kot odgovor na drugo zadevno zakonodajo EU, kot sta okvirna direktiva o vodah in okvirna direktiva o morski strategiji. Za dokončanje nacionalnih okvirov za določitev prednostnih nalog pri obnovitvi so potrebna večja prizadevanja, da se bo izvedel ukrep 6b kot dopolnilo okvirom prednostnih ukrepov v skladu z direktivami o naravi, skladno z metodološkim pristopom pobude EU za kartiranje in ocenjevanje ekosistemov in njihovih storitev (MAES), ter kot dopolnilo ukrepom za obnovo, ki jih določa zakonodaja EU.

Več držav članic je vzpostavilo nacionalna ekološka omrežja ali enakovredne instrumente. V številnih državah članicah so cilji ali zahteve, posebej povezane z zeleno infrastrukturo, vključene v širše politike in zakonodajo na področju biotske raznovrstnosti in ohranjanja narave. Več nacionalnih strategij in načrtov za biotsko raznovrstnost na primer vključuje sklicevanja na zeleno infrastrukturo (za katero se uporablja ta izraz ali pa drugo izrazje z istim pomenom). Zelena infrastruktura se posredno obravnava tudi v instrumentih, ki so povezani s posameznimi ekosistemi, kot je irska nacionalna strategija za šotišča. Vendar države članice z izjemo Nemčije, ki je razvila nacionalni pojem zelene infrastrukture, še niso sprejele nacionalnih strategij, posebej namenjenih zeleni infrastrukturi. Kljub temu se nekatere nacionalne strategije razvijajo (npr. v Španiji), druge politike in zakonodajni instrumenti pa vsaj posredno obravnavajo pojem zelene infrastrukture, kot je opredeljen s strategijo EU za zeleno infrastrukturo.

Kar zadeva vodno politiko EU, lahko ukrepi za naravno zadrževanje voda prispevajo k upočasnitvi toka padavinske vode, povečanju pronicanja in zmanjšanju onesnaževanja z naravnimi procesi. Takšni ukrepi so opredeljeni kot stroškovno učinkoviti pristopi k doseganju ciljev iz okvirne direktive o vodah in direktive o poplavah, ki hkrati prispevajo k varstvu biotske raznovrstnosti in prilagajanju podnebnim spremembam. Pripravljene so bile smernice za ukrepe za naravno zadrževanje voda, pri oblikovanju operativnih in kmetijskih programov držav članic pa se je spodbujalo njihovo izvajanje prek strukturnih in kmetijskih skladov EU. Pri naknadni oceni operativnih programov je bilo ugotovljeno, da si je treba kljub določenemu napredku bolj prizadevati za spodbujanje strateških in celovitih programov ter da bi lahko imelo načrtovanje večjih zelenih infrastruktur in ukrepov za naravno zadrževanje voda koristi za kakovost vode, da bi lahko ščitilo pred poplavami in prispevalo k doseganju ciljev biotske raznovrstnosti. Podatki za načrtovanje priložnosti se lahko zagotovijo z delom v zvezi s kartiranjem in ocenjevanjem ekosistemov in njihovih storitev, načrti upravljanja povodij in okviri prednostnih ukrepov, da se opredelijo večnamenski prostori, ki zagotavljajo največ možnosti za izvajanje ekosistemskih storitev.

V okviru politike EU o pomorskih zadevah in ribištvu se zelena infrastruktura šteje za orodje, ki prispeva k trajnostnemu razvoju obalnih območij. Člen 5 direktive o pomorskem prostorskem načrtovanju zajema glavne cilje zelene infrastrukture, pri čemer je v njem navedeno, da si „[d]ržave članice [...] prizadevajo prispevati k [...] ohranjanju, varstvu in izboljševanju okolja, vključno z odpornostjo na učinke podnebnih sprememb“. Kljub temu se zelena infrastruktura v pomorskih prostorskih načrtih ne uporablja dovolj, čeprav bi lahko prispevala k zdravim morskim ekosistemom in zagotovila precejšnje koristi v smislu proizvodnje hrane, rekreacije in turizma, blažitve podnebnih sprememb in prilaganja tem spremembam, nadzora nad dinamiko spreminjanja obrežja ter preprečevanja naravnih nesreč.

Čeprav pojem zelene infrastrukture ni bil vključen v okvirno direktivo o morski strategiji, se pri njenih ciljih upošteva, saj je Direktiva namenjena ohranitvi biotske raznovrstnosti ter zagotavljanju čistih, zdravih in produktivnih oceanov in morij. Nekateri poskusi uvedbe omrežij zelene infrastrukture potekajo z vzpostavljanjem skladnih mrež zaščitenih morskih območij v skladu s členom 13(4). Ukrepi, sprejeti na podlagi Direktive, bodo s pomočjo novo določenih meril in metodoloških standardov še naprej obravnavali pritiske za izboljšanje stanja morskega okolja s čezmejno/regionalno perspektivo. Vzpostavitev zelene infrastrukture lahko prispeva k doseganju tega cilja.

Rešitve, ki temeljijo na ekosistemu, in zelena infrastruktura so v strategiji EU za prilagajanje podnebnim spremembam priznane kot pomembni pristopi k obravnavanju podnebnih sprememb. Pri ukrepu 7 strategije je v zvezi z odpornostjo sive infrastrukture posebej omenjena zelena infrastruktura. Na mednarodni ravni so bile koristi pristopov, ki temeljijo na ekosistemu, v zvezi s podnebjem poudarjene v več sklepih v okviru Konvencije o biološki raznovrstnosti in v Pariškem sporazumu. Glede na pogostejše naravne nesreče, ki jih povzročajo podnebne spremembe, kot so bili izjemni vremenski pojavi leta 2017, vključno z gozdnimi požari, nevihtami in poplavami, pa še vedno obstajajo priložnosti za nadaljnje sinergije. Še več bi bilo mogoče storiti, da bi se poudarile večkratne koristi zelene infrastrukture za blažitev podnebnih sprememb in prilagajanje nanje neposredno z npr. sekvestracijo ogljika ter posredno z zmanjševanjem povpraševanja po energiji in onesnaževanja z aktivnim prevozom, povezanim z zeleno infrastrukturo (kot sta kolesarjenje in hoja), blaženjem učinkov toplotnega otoka ter zmanjševanjem potreb po hlajenju in ogrevanju stavb z zelenimi strehami in stenami.

Pregled strategije EU za prilagajanje je zagotovil priložnost za proučitev, kako nadalje spodbujati uporabo zelene infrastrukture za zagotovitev stroškovno učinkovitih družb, odpornih na podnebne spremembe. Podobno zagotavlja pregled vodnih politik EU (direktive o čiščenju komunalne odpadne vode, okvirne direktive o vodah in direktive o poplavah). Nadaljnje sinergije bi se lahko proučile tudi v okviru Konvencije županov ali ICLEI – Lokalne oblasti za trajnostni razvoj.