OBVESTILO KOMISIJE –

Smernice za razlago in uporabo Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu

(Besedilo velja za EGP)

(2021/C 526/01)

KAZALO

UVOD 5

1. PODROČJE UPORABE DIREKTIVE O NEPOŠTENIH POSLOVNIH PRAKSAH 5

1.1 Materialno področje uporabe 5

1.1.1 Nacionalna zakonodaja, ki se nanaša na poslovne prakse, vendar ščiti interese, ki niso ekonomski interesi potrošnikov 6

1.1.2 Poslovne prakse, ki so povezane s transakcijami med podjetji ali ki škodujejo samo ekonomskim interesom konkurentov 7

1.2 Medsebojni vpliv Direktive in druge zakonodaje EU 8

1.2.1 Razmerje do druge zakonodaje EU 8

1.2.2 Informacije, ki so z drugo zakonodajo EU določene kot „bistvene“ 10

1.2.3 Medsebojni vpliv z direktivo o pravicah potrošnikov 12

1.2.4 Medsebojni vpliv z direktivo o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah 13

1.2.5 Medsebojni vpliv z direktivo o označevanju cen 15

1.2.6 Medsebojni vpliv z direktivo o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju 16

1.2.7 Medsebojni vpliv z direktivo o storitvah 17

1.2.8 Medsebojni vpliv z direktivo o elektronskem poslovanju 17

1.2.9 Medsebojni vpliv z direktivo o avdiovizualnih medijskih storitvah 17

1.2.10 Medsebojni vpliv s splošno uredbo o varstvu podatkov ter direktivo o zasebnosti in elektronskih komunikacijah 18

1.2.11 Medsebojni vpliv s členoma 101 in 102 PDEU (pravila konkurence EU) 19

1.2.12 Medsebojni vpliv z Listino EU o temeljnih pravicah 20

1.2.13 Medsebojni vpliv s členi 34, 35 in 36 PDEU 20

1.2.14 Medsebojni vpliv z uredbo o odnosih med platformami in podjetji 21

1.3 Razmerje med direktivo o nepoštenih poslovnih praksah in samoregulacijo 21

1.4 Izvrševanje in pravna sredstva 22

1.4.1 Javno in zasebno izvrševanje 22

1.4.2 Kazni 22

1.4.3 Pravna sredstva za potrošnike 25

1.4.4 Uporaba direktive o nepoštenih poslovnih praksah za trgovce s sedežem v tretjih državah 25

2. GLAVNI POJMI V DIREKTIVI O NEPOŠTENIH POSLOVNIH PRAKSAH 25

2.1 Delovanje direktive o nepoštenih poslovnih praksah – diagram poteka Direktive 25

2.2 Pojem trgovec 26

2.3 Pojem poslovna praksa 28

2.3.1 Poprodajne prakse, vključno z dejavnostmi izterjave dolga 29

2.3.2 Trgovci, ki kupujejo izdelke od potrošnikov 30

2.4 Preskus odločitve o poslu 30

2.5 Povprečni potrošnik 33

2.6 Ranljivi potrošniki 35

2.7 Člen 5 – poklicna skrbnost 36

2.8 Člen 6 – Zavajajoča dejanja 38

2.8.1 Splošne zavajajoče informacije 39

2.8.2 Cenovne prednosti 41

2.8.3 Zavajajoče trženje 42

2.8.4 Neupoštevanje kodeksov ravnanja 43

2.8.5 Trženje izdelkov neenotne kakovosti 44

2.9 Člen 7 – Zavajajoče opustitve 49

2.9.1 Bistvene informacije 50

2.9.2 Prikrito trženje/neobstoj opredelitve komercialnega namena 50

2.9.3 Nejasno navedene bistvene informacije 51

2.9.4 Konkretne okoliščine in omejitve uporabljenega sredstva komunikacije 52

2.9.5 Bistvene informacije v vabilih k nakupu – člen 7(4) 53

2.9.6 Brezplačni preskusi in pasti naročnin 58

2.10 Člena 8 in 9 – agresivne poslovne prakse 59

3. ČRNI SEZNAM POSLOVNIH PRAKS (PRILOGA I) 60

3.1 Izdelki, ki se ne morejo zakonito prodajati – točka 9 61

3.2 Piramidni sistemi – točka 14 62

3.3 Izdelki, ki pozdravijo bolezni, pomanjkljivosti ali okvare – točka 17 63

3.4 Uporaba trditve „brezplačen“ – točka 20 66

3.5 Preprodaja vstopnic za prireditve, pridobljenih z avtomatiziranimi sredstvi – točka 23a 69

3.6 Vztrajno trženje prek sredstva za sporazumevanje na daljavo – točka 26 69

3.7 Neposredno nagovarjanje otrok – točka 28 70

3.8 Nagrade – točka 31 71

4. UPORABA DIREKTIVE O NEPOŠTENIH POSLOVNIH PRAKSAH ZA POSAMEZNA PODROČJA 72

4.1 Trajnostnost 72

4.1.1 Okoljske trditve 72

4.1.1.1 Medsebojni vpliv z drugo zakonodajo EU o okoljskih trditvah 73

4.1.1.2 Glavna načela 75

4.1.1.3 Uporaba člena 6 direktive o nepoštenih poslovnih praksah za okoljske trditve 76

4.1.1.4 Uporaba člena 7 direktive o nepoštenih poslovnih praksah za okoljske trditve 79

4.1.1.5 Uporaba člena 12 direktive o nepoštenih poslovnih praksah za okoljske trditve 81

4.1.1.6 Uporaba Priloge I za okoljske trditve 82

4.1.1.7 Primerjalne okoljske trditve 83

4.1.2 Načrtovana zastarelost 84

4.2 Digitalni sektor 86

4.2.1 Spletne platforme in njihove poslovne prakse 87

4.2.2 Posredovanje pri potrošniških pogodbah, sklenjenih s tretjimi osebami 89

4.2.3 Preglednost rezultatov iskanja 90

4.2.4 Ocene uporabnikov 93

4.2.5 Družbeni mediji 96

4.2.6 Trženje s pomočjo vplivnežev 97

4.2.7 Prakse, ki temeljijo na podatkih, in temni vzorci 99

4.2.8 Prakse oblikovanja cen 102

4.2.9 Igranje iger 103

4.2.10 Uporaba tehnik za ugotavljanje geografskega položaja 105

4.2.11 Vezanost potrošnika na ponudnika 106

4.3 Sektor potovanj in prevoza 107

4.3.1 Medsektorska vprašanja 107

4.3.2 Paketna potovanja 109

4.3.3 Pogodbe o časovnem zakupu 109

4.3.4 Vprašanja, pomembna predvsem za zračni prevoz 110

4.3.5 Vprašanja, pomembna predvsem za najem avtomobila 114

4.3.6 Vprašanja, pomembna predvsem za spletna mesta za rezervacijo potovanj 115

4.4 Finančne storitve in nepremičnine 116

4.4.1 Medsektorska vprašanja 116

4.4.2 Vprašanja, specifična za nepremičnine 117

4.4.3 Vprašanja, specifična za finančne storitve 118

PRILOGA 121

UVOD

Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES (1) o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu (v nadaljnjem besedilu: direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) je najpomembnejši zakonodajni akt EU, ki ureja nepoštene poslovne prakse pri transakcijah podjetij v razmerju do potrošnikov. Uporablja se za vse poslovne prakse pred transakcijo podjetja v razmerju do potrošnika, med njo in po njej.

Namen tega obvestila s smernicami (v nadaljnjem besedilu: obvestilo) je olajšati pravilno uporabo Direktive. Temelji na različici smernic iz leta 2016 in jo nadomešča (2). Cilj obvestila je tudi povečati ozaveščenost vseh zainteresiranih strani o Direktivi, tj. potrošnikov, podjetij, organov držav članic, vključno z nacionalnimi sodišči, in delavcev v pravni stroki v vsej EU. Zajema spremembe, uvedene z Direktivo (EU) 2019/2161 Evropskega parlamenta in Sveta (3) zaradi boljšega izvrševanja in posodobitve pravil Unije o varstvu potrošnikov, ki se začnejo uporabljati 28. maja 2022. V skladu s tem del teh smernic odraža in obravnava pravila, ki se na dan izdaje tega obvestila še niso začela uporabljati. Ustrezni oddelki in točke so jasno navedeni. Kadar citati besedila Direktive ali odločb Sodišča vsebujejo vidne poudarke, je take poudarke dodala Komisija.

To obvestilo je naslovljeno na države članice EU ter na Islandijo, Lihtenštajn in Norveško, ki so podpisnice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP). Sklicevanje na EU, Unijo ali enotni trg bi bilo torej treba razumeti kot sklicevanje na EGP ali trg EGP.

To obvestilo je namenjeno zgolj zagotovitvi smernic – pravno veljavna so le besedila same zakonodaje Unije. Vsaka uradna razlaga zakonodaje mora izhajati iz besedila Direktive in neposredno iz odločb Sodišča. V tem obvestilu so upoštevane odločbe Sodišča, objavljene do oktobra 2021, in iz njega ni mogoče sklepati o nadaljnjem razvoju sodne prakse Sodišča.

Stališča, izražena v tem dokumentu, ne morejo prejudicirati stališč, ki bi jih Evropska komisija lahko izrazila pred Sodiščem. Informacije v tem dokumentu so zgolj splošne in se ne nanašajo na nobene določene posameznike ali subjekte. Niti Evropska komisija niti nobena oseba, ki deluje v njenem imenu, ni odgovorna za kakršno koli uporabo v nadaljevanju navedenih informacij.

Ker to obvestilo odraža stanje v času priprave, se lahko smernice, ki jih ponuja, pozneje spremenijo.

1. PODROČJE UPORABE DIREKTIVE O NEPOŠTENIH POSLOVNIH PRAKSAH

Člen 3(1) Ta direktiva se uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov, kakor je določeno v členu 5, pred, med in po poslovni transakciji v zvezi z nekim izdelkom.

Direktiva je horizontalna, z njo pa so zaščiteni ekonomski interesi potrošnikov. Njene določbe, ki temeljijo na načelih in obravnavajo številne različne prakse, so dovolj široke, da zajamejo tudi hitro razvijajoče se izdelke in prodajne metode.

1.1 Materialno področje uporabe

Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah temelji na načelu popolne uskladitve. Vzpostavlja enoten regulativni okvir, s katerim se usklajujejo nacionalna pravila, da bi se odstranile ovire na notranjem trgu in povečala pravna varnost za potrošnike in podjetja. Posledično je v direktivi o nepoštenih poslovnih praksah določeno, da države članice niti zaradi doseganja višje ravni varstva potrošnikov ne smejo sprejeti strožjih pravil od tistih, določenih v Direktivi, razen če to dovoljuje sama direktiva (4).

Sodišče je to načelo potrdilo v več sodbah. V zadevi Total Belgium je Sodišče na primer ugotovilo, da Direktiva nasprotuje splošni nacionalni prepovedi vezanih ponudb (5). V zadevi Europamur Alimentación je Sodišče odločilo, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah nasprotuje splošni nacionalni prepovedi ponujanja blaga za prodajo ali njegove prodaje z izgubo (6). V isti zadevi je Sodišče pojasnilo, da lahko omejevalni nacionalni ukrepi vključujejo obrnitev dokaznega bremena (7).

V tem smislu člen 3(9) omejuje naravo popolne uskladitve, ki izhaja iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah, tako da navaja, da lahko „[v] zvezi s ‚finančnimi storitvami‘ […] in nepremičninami […] države članice postavijo zahteve, ki so bolj omejevalne ali strožje[] kakor zahteve te direktive na področju, ki ga ta približuje“. Zato lahko države članice v teh sektorjih določijo pravila, ki presegajo določbe direktive o nepoštenih poslovnih praksah, če so v skladu z drugo zakonodajo EU. V oddelku 4.4 se posebej obravnava uporaba direktive o nepoštenih poslovnih praksah za finančne storitve in nepremičnine.

Poleg tega v skladu s členom 3(5), kot je bil spremenjen z Direktivo (EU) 2019/2161, Direktiva državam članicam ne preprečuje sprejetja dodatnih določb za varstvo legitimnih interesov potrošnikov v zvezi z agresivnimi ali zavajajočimi tržnimi ali prodajnimi praksami v smislu nenaročenih obiskov trgovca na domu potrošnika ali izletov, ki jih trgovec organizira z namenom ali učinkom promocije ali prodaje izdelkov potrošnikom. Vendar morajo biti take določbe sorazmerne, nediskriminatorne in utemeljene na podlagi varstva potrošnikov. V uvodni izjavi 55 Direktive (EU) 2019/2161 je pojasnjeno, da take določbe ne bi smele prepovedati navedenih prodajnih poti kot takih, navedeni pa so tudi nekateri neizčrpni primeri morebitnih nacionalnih ukrepov.

Člen 3(6) od držav članic zahteva, da uradno obvestijo Komisijo o vseh sprejetih nacionalnih določbah in vseh naknadnih spremembah, da lahko Komisija zagotovi, da so te informacije potrošnikom in trgovcem enostavno dostopne na posebnem spletnem mestu (8).

V uvodni izjavi 14 direktive o nepoštenih poslovnih praksah je pojasnjeno, da popolna uskladitev ne preprečuje državam članicam, da v nacionalni zakonodaji določijo glavne značilnosti posameznih izdelkov, katerih opustitev bi bila bistvena v primeru vabila k nakupu. Pojasnjeno je tudi, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah ne posega v določbe zakonodaje EU, ki državam članicam izrecno dopuščajo izbiro med več ureditvenimi možnostmi glede varstva potrošnikov na področju poslovnih praks.

Kar zadeva informacije za potrošnike, je v uvodni izjavi 15 direktive o nepoštenih poslovnih praksah pojasnjeno, da lahko države članice, v kolikor to dovoljujejo minimalne klavzule v zakonodaji EU, ohranijo ali uvedejo strožje zahteve po informacijah v skladu z zakonodajo EU, da bi zagotovile višjo raven varstva individualnih pogodbenih pravic potrošnikov. Glej tudi oddelek 1.2.3, v katerem je pojasnjen medsebojni vpliv z zahtevami glede predpogodbenih informacij iz direktive o pravicah potrošnikov.

1.1.1 Nacionalna zakonodaja, ki se nanaša na poslovne prakse, vendar ščiti interese, ki niso ekonomski interesi potrošnikov

Člen 1 Namen te direktive je prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga in doseči visoko raven varstva potrošnikov s približevanjem zakonov in drugih predpisov držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodijo ekonomskim interesom potrošnikov.

Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah ne zajema nacionalnih pravil, ki so namenjena zaščiti interesov, ki niso ekonomski. Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah torej ne vpliva na možnost držav članic, da določijo pravila, ki urejajo poslovne prakse, zaradi zdravja, varnosti ali varstva okolja.

Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah prav tako ne zajema veljavnih nacionalnih pravil o trženju in oglaševanju, ki temeljijo na „dobrem okusu in spodobnosti“. V skladu z uvodno izjavo 7 se „[t]a direktiva […] ne nanaša […] na pravne zahteve glede dobrega okusa in spodobnosti, ki so zelo različne v posameznih državah članicah. […] Države članice morajo tako še naprej imeti možnost, da v skladu z zakonodajo Skupnosti na svojem ozemlju prepovedujejo poslovne prakse zaradi nasprotovanja dobremu okusu in spodobnosti, tudi če takšne prakse ne omejujejo potrošnikove svobode izbire. […].“

Tako v okviru poslovnih praks direktiva o nepoštenih poslovnih praksah ne zajema nacionalnih pravil o varstvu človekovega dostojanstva, ki preprečujejo spolno, rasno in versko diskriminacijo, ali o prikazovanju golote, nasilja in asocialnega vedenja.

Sodišče je na primer pojasnilo, da se direktiva o nepoštenih poslovnih praksah ne uporablja za nacionalno določbo, ki trgovcu preprečuje, da bi imel trgovino odprto sedem dni na teden, s tem da od trgovcev zahteva, naj izberejo dan v tednu, ko je njihova trgovina zaprta, saj cilji te določbe niso povezani z varstvom potrošnikov (9).

Sodišče je nadalje pojasnilo, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah ne nasprotuje nacionalni določbi, ki javno zdravje in čast zobozdravniškega poklica varuje tako, da na eni strani na splošno in absolutno prepoveduje kakršno koli oglaševanje storitev zobozdravstvene oskrbe, na drugi pa določa nekatere zahteve glede diskretnosti v zvezi z izveski zobozdravstvenih ambulant (10).

Nasprotno pa nacionalna pravila, katerih namen je zaščititi ekonomske interese potrošnikov, četudi v povezavi z drugimi interesi, spadajo na področje uporabe zadevne direktive.

Kar zadeva nacionalna pravila, s katerimi je prepovedana prodaja z nagradami, je Sodišče pojasnilo, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah nasprotuje splošni nacionalni prepovedi prodaje z nagradami, katere namen je doseči varstvo potrošnikov in druge cilje (kot je pluralizem medijev) (11).

Kar zadeva nacionalna pravila, s katerimi je napoved razprodaje dopustna samo na podlagi dovoljenja pristojnega okrajnega upravnega organa, je Sodišče navedlo, da je predložitveno sodišče implicitno priznalo, da je taka določba, ki je bila obravnavana v zadevi, namenjena varstvu potrošnikov in ne izključno varstvu konkurentov in drugih udeležencev na trgu. Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah se je torej uporabljala (12).

1.1.2 Poslovne prakse, ki so povezane s transakcijami med podjetji ali ki škodujejo samo ekonomskim interesom konkurentov

Uvodna izjava 6 Ta direktiva […] [n]e zajema niti ne vpliva na posamezne nacionalne zakonodaje o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodujejo samo ekonomskim interesom konkurentov ali zadevajo poslovanje med trgovci; države članice bodo lahko, če bodo tako želele, še naprej v skladu z zakonodajo Skupnosti urejale takšne prakse, pri čemer bodo v celoti upoštevale načelo sorazmernosti. […]

Poslovne prakse med podjetji ne spadajo na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Delno so urejene z Direktivo 2006/114/ES Evropskega parlamenta in Sveta (13) o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju. Tudi Direktiva (EU) 2019/633 Evropskega parlamenta in Sveta (14) o nepoštenih trgovinskih praksah ureja odnose med podjetji v verigi preskrbe s kmetijskimi in živilskimi proizvodi. Države članice pa lahko na podlagi svoje nacionalne zakonodaje razširijo varstvo, zagotovljeno na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah, na poslovne prakse med podjetji.

Nacionalna določba ne spada na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah, „če je njen namen zgolj, kot trdi predložitveno sodišče, urediti razmerja med konkurenti in ni namenjena varstvu potrošnikov“ (15).

Na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah ne spadajo samo tisti nacionalni ukrepi, s katerimi so zaščiteni izključno interesi konkurentov. Če je z nacionalnimi ukrepi praksa urejena z dvojnim ciljem zaščite potrošnikov in konkurentov, so taki nacionalni ukrepi zajeti z navedeno direktivo.

Kar zadeva razlikovanje med interesi potrošnikov in konkurentov, je Sodišče menilo:

„39 […] Kot je razvidno iz uvodne izjave 6 [direktive o nepoštenih poslovnih praksah], so s področja njene uporabe izključene le nacionalne zakonodaje o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodujejo ‚samo‘ ekonomskim interesom konkurentov ali zadevajo poslovanje med trgovci.

40 […] to precej očitno ne velja za zadevne nacionalne določbe [, ki se] izrecno nanašajo na varstvo potrošnikov, in ne samo na varstvo konkurentov in drugih udeležencev na trgu“ (16).

Nacionalni organi in sodišča morajo odločiti, ali je nacionalna določba namenjena zaščiti ekonomskih interesov potrošnikov.

Sodišče je navedlo:

„29 Predložitveno sodišče – in ne Sodišče – mora torej ugotoviti, ali je dejanski namen […] nacionalnih določb [o oglaševanju cenovnih znižanj za potrošnike] varstvo potrošnikov, da bi preverilo, ali take določbe lahko spadajo na področje uporabe [d]irektive o nepoštenih poslovnih praksah […]“ (17).

Sodišče je tudi ugotovilo, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah nasprotuje nacionalni določbi, s katero se prepoveduje prodaja z izgubo, le če je namen te določbe varstvo potrošnikov (18).

Kar zadeva nacionalna pravila, s katerimi so prepovedana cenovna znižanja v obdobjih pred razprodajami, je Sodišče pojasnilo, da taka prepoved ni združljiva z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah, če je njen namen varstvo ekonomskih interesov potrošnikov (19).

1.2 Medsebojni vpliv Direktive in druge zakonodaje EU

Člen 3(4) V primeru nasprotja med določbami te direktive in drugimi pravili Skupnosti, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks, prevladajo slednja in se uporabljajo za te posebne vidike.

Uvodna izjava 10 Treba je zagotoviti, da sta ta direktiva in obstoječa zakonodaja Skupnosti usklajeni, zlasti če se v določenih sektorjih uporabljajo podrobne določbe o nepoštenih poslovnih praksah. […] Zato se ta direktiva uporablja samo, kolikor ne obstajajo posebne določbe Skupnosti, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks , na primer zahteve po informacijah in pravila o načinu predstavitve informacij potrošniku. Zagotavlja varstvo potrošnikov, v kolikor ni na voljo posebne sektorske zakonodaje na ravni Skupnosti , in prepoveduje trgovcem, da ustvarijo lažen vtis o naravi izdelkov. To je zlasti pomembno za zapletene izdelke, ki predstavljajo visoko raven tveganja za potrošnike, na primer nekatere finančne storitve. Ta direktiva posledično dopolnjuje pravni red Skupnosti, ki se uporablja za poslovne prakse, škodljive ekonomskim interesom potrošnikov.

Direktiva se zaradi svojega splošnega področja uporabe uporablja za številne poslovne prakse, ki se urejajo tudi z drugo splošno ali sektorsko zakonodajo EU.

1.2.1 Razmerje do druge zakonodaje EU

Člen 3(4) in uvodna izjava 10 sta ključna elementa direktive o nepoštenih poslovnih praksah. V njiju je pojasnjeno, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah dopolnjuje drugo zakonodajo EU („pravila Skupnosti“), s katero se urejajo posebni vidiki nepoštenih poslovnih praks. Zato direktiva o nepoštenih poslovnih praksah deluje kot „varnostna mreža“, ki zagotavlja ohranjanje visoke splošne ravni varstva potrošnikov pred nepoštenimi poslovnimi praksami v vseh sektorjih, tudi z dopolnjevanjem in zapolnjevanjem vrzeli v drugi zakonodaji EU.

Kjer obstaja sektorska ali druga zakonodaja EU in se njene določbe prekrivajo z določbami direktive o nepoštenih poslovnih praksah, prevladajo ustrezne določbe lex specialis. V členu 3(4) Direktive je namreč pojasnjeno, da „[v] primeru nasprotja med določbami te direktive in drugimi pravili Skupnosti, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks, prevladajo slednja in se uporabljajo za te posebne vidike“.

Člen 3(4) v povezavi z uvodno izjavo 10 pomeni, da določba zakonodaje EU prevlada nad direktivo o nepoštenih poslovnih praksah, če so izpolnjeni vsi trije naslednji pogoji:

— ima status zakonodaje EU;

— ureja poseben vidik poslovnih praks in

— obstaja nasprotje med dvema določbama ali pa se vsebina določbe druge zakonodaje EU prekriva z vsebino ustrezne določbe direktive o nepoštenih poslovnih praksah, na primer tako, da podrobneje ureja zadevno ravnanje in/ali da se uporablja za določen sektor (20).

Na primer: S členom 12 direktive o hipotekarnih kreditih (21) je načeloma prepovedana vezana prodaja, pri kateri se kreditna pogodba za hipoteko prodaja skupaj z drugim finančnim produktom in ni na voljo posebej. Ta prepoved je sama po sebi v nasprotju z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah, ker bi bila na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah vezana prodaja nepoštena in torej prepovedana šele po oceni vsakega primera posebej. Člen 12 direktive o hipotekarnih kreditih prevlada nad splošnimi pravili direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Vezana prodaja v smislu člena 12 direktive o hipotekarnih kreditih je torej kot taka prepovedana.

Če so izpolnjeni vsi trije zgoraj navedeni pogoji, se direktiva o nepoštenih poslovnih praksah ne uporablja za določen vidik poslovne prakse, ki je na primer urejen s sektorskim pravilom. Vendar je direktiva o nepoštenih poslovnih praksah ne glede na to še naprej relevantna za oceno drugih mogočih vidikov poslovne prakse, ki se s sektorskimi določbami ne urejajo, na primer za agresivno ravnanje trgovca.

Na primer: Trenutni ponudnik telekomunikacijskih storitev od potrošnika, ki želi zamenjati ponudnika, zahteva, naj izpolni obrazec. Vendar obrazec ni na voljo na spletu, ponudnik pa ne odgovarja na elektronska sporočila/telefonske klice potrošnika. Člen 106 Evropskega zakonika o elektronskih komunikacijah (22) določa, da lahko naročniki v primeru zamenjave ponudnika ohranijo svojo telefonsko številko, da se prenos številk izvede v najkrajšem možnem času in da se ne uporabljajo nobene neposredne dajatve za končne uporabnike. V členu 106(6) Evropskega zakonika o elektronskih komunikacijah je navedeno tudi, da morajo ponudniki sodelovati v dobri veri ter da ne smejo povzročati zamud v postopku ali ga zlorabljati. Nacionalni regulativni organi so odgovorni za zagotavljanje učinkovitosti in enostavnosti postopka zamenjave za končnega uporabnika. Poleg tega se lahko prakse trgovcev v zvezi z zamenjavo ponudnikov ocenijo na podlagi člena 8 in člena 9, točka (d), direktive o nepoštenih poslovnih praksah, v katerih so nesorazmerne nepogodbene ovire za zamenjavo ponudnika prepovedane kot agresivna poslovna praksa.

Iz zgoraj navedenega izhaja, da na splošno uporaba direktive o nepoštenih poslovnih praksah ni sama po sebi izključena samo zato, ker obstaja druga zakonodaja EU, s katero se urejajo posebni vidiki nepoštenih poslovnih praks.

Sodišče je v zadevi Abcur (23) navedlo:

„Predložitveno sodišče […] v bistvu sprašuje, ali bi lahko bile oglaševalske prakse […] glede zdravil za uporabo v humani medicini, […] če bi bila ta zdravila zajeta z Direktivo 2001/83, zajete tudi z Direktivo 2005/29. […] Kot je Sodišče navedlo, ima Direktiva 2005/29 še posebej široko stvarno področje uporabe, ki zajema vsako poslovno prakso, ki je neposredno povezana s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom […] [O]dgovoriti [je treba], da tudi če bi bila zdravila za uporabo v humani medicini, kakršni sta obravnavani v postopkih v glavni stvari, zajeta s področjem uporabe Direktive 2001/83, bi oglaševalske prakse v zvezi s temi zdravili […] lahko bile zajete tudi z Direktivo 2005/29, če bi bili izpolnjeni pogoji za uporabo te direktive.“

Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah se torej običajno lahko uporablja skupaj s sektorskimi pravili EU v smislu medsebojnega dopolnjevanja, ker podrobnejše zahteve, določene v drugih pravilih EU, običajno dopolnjujejo splošne zahteve, določene v direktivi o nepoštenih poslovnih praksah. Običajno se direktiva o nepoštenih poslovnih praksah lahko uporablja za preprečitev, da bi trgovci informacije, ki se zahtevajo s sektorsko zakonodajo, zagotavljali zavajajoče ali agresivno, razen če je ta vidik posebej urejen s sektorskimi pravili.

Medsebojni vpliv z obveznostmi obveščanja v sektorskih instrumentih EU je bil izpostavljen v zadevi Dyson/BSH (24). Zadeva se je nanašala na označevanje sesalnikov z energijskimi nalepkami in na to, ali bi lahko neobstoj posebnih informacij o pogojih testiranja, ki se v skladu z zadevnimi sektorskimi pravili ne zahtevajo (25), pomenil zavajajočo opustitev. Sodišče je potrdilo, da v primeru nasprotja med direktivo o nepoštenih poslovnih praksah in sektorsko zakonodajo prevlada slednja, kar je v tem primeru pomenilo, da informacij, ki se ne zahtevajo z energijsko nalepko EU, ni mogoče šteti za „bistvene informacije“ in da se druge informacije ne smejo prikazovati.

Medsebojni vpliv s sektorskimi pravili je bil obravnavan tudi v zadevi Mezina (26). Zadeva se je nanašala na zdravstvene trditve, podane v zvezi z naravnimi prehranskimi dopolnili. Uredba (ES) št. 1924/2006 Evropskega parlamenta in Sveta (27) o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih se uporablja za prehranske in zdravstvene trditve pri komercialnem obveščanju, in sicer označevanju, predstavljanju ali oglaševanju živil, namenjenih končnemu potrošniku. V primeru nasprotja med določbami Uredbe (ES) št. 1924/2006 in direktivo o nepoštenih poslovnih praksah prva prevlada v zvezi z zdravstvenimi trditvami.

1.2.2 Informacije, ki so z drugo zakonodajo EU določene kot „bistvene“

V direktivi o nepoštenih poslovnih praksah je določeno, da se zahteve po informacijah, določene z drugo zakonodajo EU glede tržnih komunikacij, štejejo za bistvene.

Člen 7(5) 5. Zahteve po informacijah, določene s pravom Skupnosti glede tržnih komunikacij, vključno z oglaševanjem ali trženjem, katerih neizčrpni seznam je podan v Prilogi II, se štejejo za bistvene .

Take zahteve po informacijah je mogoče najti v številnih dokumentih sektorske zakonodaje EU. Na primer:

— okolje (npr. uredba o vzpostavitvi okvira za označevanje z energijskimi nalepkami (28) in z njo povezane delegirane uredbe, direktiva o okoljsko primerni zasnovi izdelkov (29) in z njo povezane delegirane uredbe, uredba o označevanju pnevmatik (30), direktiva o ekonomičnosti porabe goriva (31));

— finančne storitve (npr. direktiva o trgih finančnih instrumentov (32), direktiva o plačilnih storitvah (33), direktiva o potrošniških kreditih (34), direktiva o hipotekarnih kreditih (35), direktiva o plačilnih računih (36), uredba o dokumentih s ključnimi informacijami za PRIIP (37));

— zdravje (npr. Direktiva 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta (38));

— elektronske komunikacijske storitve (Evropski zakonik o elektronskih komunikacijah (39));

— promet (npr. uredba o zračnih prevozih (40), uredbe o pravicah potnikov (41));

— živila (npr. uredba o splošni živilski zakonodaji (42), uredba o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom (43)).

Take zahteve po informacijah so pogosto natančnejše kot zahteve po informacijah v direktivi o nepoštenih poslovnih praksah.

V členu 7(5) direktive o nepoštenih poslovnih praksah je pojasnjeno, da se take zahteve po informacijah „ štejejo za bistvene “.

Na primer: S členom 23 uredbe o zračnih prevozih se zahteva, da letalski prevozniki, njihovi zastopniki in drugi prodajalci vozovnic ob ponujanju letalskih vozovnic končno ceno razčlenijo na sestavne dele (npr. letalska prevoznina, davki, letališke pristojbine ter ostali prispevki in pristojbine, zlasti tisti, povezani z varnostjo in gorivom). To so bistvene informacije v smislu člena 7(5) direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

V skladu s tem se lahko opustitev takih informacij šteje za zavajajočo poslovno prakso na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah, za katero se uporabi splošen preskus odločitve o poslu, tj. ali opustitev informacij povzroči ali bo verjetno povzročila, da bo povprečni potrošnik sprejel odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. Pojem „bistvene informacije“ v smislu direktive o nepoštenih poslovnih praksah je obravnavan v oddelku 2.9.1.

V uvodni izjavi 15 je navedeno, da lahko države članice ohranijo ali dodajo zahteve po informacijah, ki se nanašajo na pogodbeno pravo, če to dovoljujejo klavzule o minimalni uskladitvi iz obstoječih pravnih instrumentov EU.

Na primer: Države članice lahko uvedejo dodatne predpogodbene zahteve za prodajo v poslovnih prostorih, za katere velja klavzula o minimalni uskladitvi iz člena 5(4) direktive o pravicah potrošnikov.

1.2.3 Medsebojni vpliv z direktivo o pravicah potrošnikov

Direktiva o pravicah potrošnikov (44) se uporablja za vse pogodbe med podjetji in potrošniki, razen na področjih, ki so izključena z njenega področja uporabe, kot so finančne in zdravstvene storitve. Z njo se v celoti usklajujejo zahteve po predpogodbenih informacijah za pogodbe, sklenjene na daljavo (tudi na spletu) ali zunaj poslovnih prostorov (tj. pogodbe, ki niso sklenjene v klasičnih prodajalnah; za celotno opredelitev glej člen 2, točka 8, direktive o pravicah potrošnikov). Obenem, kot je določeno v členu 6(8) direktive o pravicah potrošnikov, Direktiva državam članicam ne preprečuje uvedbe dodatnih obveznosti glede informacij v skladu z Direktivo 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta o storitvah (45) in Direktivo 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta o elektronskem poslovanju (46) (za dodatne informacije glej Smernice v zvezi z direktivo o pravicah potrošnikov, oddelek 4.1.1 (47)). Kar zadeva druge pogodbe, zlasti tiste, sklenjene v klasičnih prodajalnah (pogodbe, sklenjene v poslovnih prostorih), Direktiva dovoljuje državam članicam, da sprejmejo ali ohranijo dodatne obveznosti glede predpogodbenih informacij (člen 5(4)). Direktiva o pravicah potrošnikov ureja tudi nekatere pogodbene pravice, zlasti pravico do odstopa.

Zahteve glede predpogodbenih informacij v direktivi o pravicah potrošnikov so podrobnejše kot zahteve po informacijah v primeru vabila k nakupu iz člena 7(4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Vabilo k nakupu se na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah nanaša na informacije, zagotovljene v fazi trženja (oglaševanja) in pred podpisom pogodbe. V slednjem primeru lahko pride do prekrivanja med zahtevami po informacijah na podlagi člena 7(4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah in zahtevami glede predpogodbenih informacij na podlagi direktive o pravicah potrošnikov. Razlika med predpogodbenimi informacijami in vabilom k nakupu je dodatno pojasnjena v oddelku 2.9.5.

Glede na večjo izčrpnost zahtev po informacijah v direktivi o pravicah potrošnikov bi moralo izpolnjevanje zahtev, ki so z direktivo o pravicah potrošnikov določene za predpogodbeno fazo, običajno zagotoviti tudi skladnost s členom 7(4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah, kar zadeva vsebino informacij. Vendar se bo direktiva o nepoštenih poslovnih praksah še vedno uporabljala pri oceni kakršnih koli zavajajočih ali agresivnih poslovnih praks trgovca, tudi v zvezi z obliko in predstavitvijo teh informacij potrošniku.

Drug primer komplementarnosti med obema instrumentoma se nanaša na posledice dobave nenaročenega blaga ali storitev, ki je prepovedana v skladu s točkama 21 in 29 Priloge I k direktivi o nepoštenih poslovnih praksah. V členu 27 direktive o pravicah potrošnikov je pojasnjeno, da je v primeru nenaročenega blaga ali storitev „[p]otrošnik […] oproščen obveznosti zagotoviti kakršno koli plačilo“ in da „[č]e se v takšnih primerih potrošnik […] ne odzove, to ne pomeni, da je […] privolil“.

Sodišče je nadalje razložilo pojem „nenaročeno blago ali storitve“. Pojasnilo je, da niti direktiva o pravicah potrošnikov niti direktiva o nepoštenih poslovnih praksah ne urejata sklepanja pogodb, zato morajo nacionalna sodišča v skladu z nacionalno ureditvijo presoditi, ali je, tudi če ni izrecnega soglasja potrošnika, mogoče šteti, da je bila med, na primer, družbo za distribucijo vode in potrošnikom sklenjena pogodba (48).

V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo tudi, da točka 29 Priloge I ne vključuje poslovne prakse družbe za distribucijo pitne vode, ki zajema ohranjanje priključka na javno omrežje za distribucijo vode ob vselitvi potrošnika v stanovanje, ki je bilo pred tem že naseljeno, kadar potrošnik nima možnosti izbire izvajalca te storitve, kadar ta izvajalec zaračunava cene, s katerimi se krijejo stroški ter ki so pregledne in nediskriminatorne, glede na porabo vode, in kadar navedeni potrošnik ve, da je navedeno stanovanje priključeno na javno omrežje za distribucijo pitne vode in da je dobava vode plačljiva (49).

Sodišče je nadalje pojasnilo, da člen 27 direktive o pravicah potrošnikov v povezavi s členom 5(1) in (5) direktive o nepoštenih poslovnih praksah ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da morajo lastniki stanovanja v zgradbi v etažni lastnini, ki je priključena na omrežje za daljinsko ogrevanje, prispevati k stroškom porabe toplotne energije skupnih delov in notranje napeljave zgradbe, čeprav niso individualno naročili dobave ogrevanja in čeprav ga v svojem stanovanju ne uporabljajo, saj je bila zadevna pogodba sklenjena na zahtevo večine etažnih lastnikov (50).

1.2.4 Medsebojni vpliv z direktivo o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah

Direktiva o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (51) se uporablja za vse pogodbe med podjetji in potrošniki ter se nanaša na pogodbene pogoje, o katerih se stranki nista vnaprej dogovorili posamično (npr. vnaprej oblikovane standardne določbe). Pogodbeni pogoji lahko veljajo za nepoštene na podlagi splošne prepovedi (52), okvirnega seznama pogojev, ki se lahko štejejo za nepoštene (53), ali obveznosti pregledne sestave pogojev, torej v jasnem, razumljivem jeziku (54). V nasprotju z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah, ki ne posega v pogodbeno pravo in ne določa neveljavnosti pogodb, ki izhajajo iz nepoštenih poslovnih praks, imajo kršitve direktive o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah pogodbene posledice: v skladu s členom 6(1) navedene direktive nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi s potrošnikom, „niso zavezujoči za potrošnika“ (55).

Razmerje med nepoštenimi pogodbenimi pogoji in nepoštenimi poslovnimi praksami

Direktiva o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah se uporablja za pogodbe med podjetji in potrošniki v vseh sektorjih gospodarske dejavnosti, kar pomeni, da se lahko uporablja vzporedno z drugimi določbami zakonodaje EU, vključno z drugimi pravili o varstvu potrošnikov, kot je direktiva o nepoštenih poslovnih praksah.

Sodišče je nekatere elemente razmerja med tema direktivama pojasnilo v zadevi Pereničová in Perenič, ki se je nanašala na kreditno pogodbo, v kateri je bila navedena efektivna obrestna mera nižja od dejanske (56).

Sodišče je ugotovilo, da so take napačne informacije o skupni ceni kredita, zagotovljene v pogodbenih pogojih, „zavajajoče“ v smislu direktive o nepoštenih poslovnih praksah, če povzročijo ali bi lahko povzročile, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.

Dejstvo, da se je trgovec odločil za tako nepošteno poslovno prakso, je eden od elementov, ki jih je treba upoštevati pri presoji nepoštenosti pogodbenih pogojev v skladu z direktivo o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (57). Ta element se lahko uporabi zlasti za ugotavljanje, ali pogodbeni pogoj, ki temelji na njem, v škodo potrošnika povzroči „znatno neravnotežje“ v pogodbenih pravicah in obveznostih strank, v skladu s členom 3(1) in členom 4(1) direktive o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah. Podobno bi lahko bil ta element pomemben pri presoji, ali je pogodbeni pogoj pregleden, v skladu s členom 4(2) in členom 5 direktive o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (58). Hkrati ugotovitev, da se je trgovec odločil za nepošteno poslovno prakso, nima neposrednega vpliva na to, ali je pogodba veljavna na podlagi člena 6(1) navedene direktive, brez poseganja v kakršna koli nacionalna pravila, v skladu s katerimi je pogodba, sklenjena na podlagi nepoštenih poslovnih praks, v celoti nična (59).

Sodišče ni neposredno odločilo o tem, ali je treba, nasprotno, uporabo nepoštenih pogodbenih pogojev iz direktive o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah šteti za nepošteno poslovno prakso iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Kljub temu je mogoče trditi, da je uporaba takih nepoštenih pogodbenih pogojev, ki pravno niso zavezujoči za potrošnika, v nekaterih primerih lahko pomembna za opredelitev nepoštene poslovne prakse. Zlasti se lahko šteje, da je dejanje zavajajoče v skladu s členom 6 direktive o nepoštenih poslovnih praksah, če privede do napačnih informacij ali zavajanja povprečnega potrošnika glede pogodbenih pravic in obveznosti strank. Poleg tega bi bilo treba pri ocenjevanju preglednosti bistvenih informacij in obstoja zavajajočih opustitev iz člena 7 direktive o nepoštenih poslovnih praksah upoštevati uporabo nepreglednih pogodbenih pogojev, ki niso sestavljeni v jasnem in razumljivem jeziku, kot je določeno v členu 4(2) in členu 5 direktive o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (60). Uporaba nepoštenih pogodbenih pogojev bi lahko pomenila, da trgovec ni izpolnil zahtev poklicne skrbnosti iz člena 5 direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

Le nekaj organov za varstvo potrošnikov v državah članicah ima posebna pooblastila na področju pogodbenih pogojev, na podlagi katerih lahko prepovejo uporabo standardnih pogodbenih pogojev, ki niso bili dogovorjeni in za katere menijo, da so nepošteni, ne da bi jim bilo treba tožiti trgovca (61).

Presoja po uradni dolžnosti

Sodišče dosledno razsoja, da morajo nacionalna sodišča presojati nepoštenost pogodbenih pogojev na lastno pobudo (po uradni dolžnosti) (62), tj. tudi če na nepoštenost pogodbenih pogojev ne opozori potrošnik. Obveznost izhaja iz člena 6(1) direktive o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, ki določa, da nepošteni pogoji niso zavezujoči za potrošnika, ter iz načela učinkovitosti, v skladu s katerim nacionalni izvedbeni ukrepi v praksi ne smejo onemogočati ali čezmerno oteževati uresničevanja pravic, ki jih potrošniku podeljuje pravo EU (63). Zahteva po nadzoru po uradni dolžnosti je bila utemeljena s premislekom, da sistem varstva, ki ga uvaja direktiva o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno določil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino (64). Zato obstaja resnično tveganje, da se potrošniki zlasti zaradi neozaveščenosti ne bodo oprli na pravno pravilo, ki naj bi jih zaščitilo.

Sodišče je v zadevi Bankia (65) opozorilo, da nacionalno sodišče, ki ocenjuje poštenost pogodbenih pogojev glede na direktivo o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, tudi po uradni dolžnosti, v okviru takega nadzora lahko presoja tudi nepoštenost poslovne prakse, ki je bila podlaga za zadevno pogodbo (66).

Nasprotno pa je Sodišče odločilo, da v drugih primerih nacionalna sodišča niso dolžna po uradni dolžnosti presojati, ali sta bila določena pogodba ali kateri koli njen pogoj sklenjena pod vplivom nepoštenih poslovnih praks (67). Sodišče je zlasti ugotovilo, da med postopkom izvršbe na podlagi hipoteke ni treba, da bi nacionalna sodišča lahko preverjala, ali izvršilni naslov krši direktivo o nepoštenih poslovnih praksah, saj ta direktiva ne nalaga take obveznosti nacionalnim sodiščem.

Ta razlaga je bila utemeljena z dejstvom, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah v nasprotju s členom 6(1) direktive o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah ne določa pogodbenih posledic. Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah, zlasti njen člen 11, ne vsebuje zahtev, podobnih členu 7(1) direktive o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, ki nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki ne predvideva možnosti začasnih ukrepov v izvršilnih postopkih. Neobstoj začasnih ukrepov bi omejil pravna sredstva, ki so na voljo potrošnikom v skladu z direktivo o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, na zgolj naknadno odškodninsko varstvo, če bi se izvršba opravila pred razglasitvijo odločbe sodišča, ki je odločilo, da je pogodbeni pogoj, ki je podlaga za hipoteko, nepošten, in razglasilo ničnost izvršilnega postopka (68).

Vendar pa Direktiva (EU) 2019/2161 o boljšem izvrševanju in posodobitvi pravil Unije o varstvu potrošnikov uvaja individualna pravna sredstva za žrtve kršitev določb direktive o nepoštenih poslovnih praksah v novem členu 11a direktive o nepoštenih poslovnih praksah, ki se uporablja od 28. maja 2022. V skladu s to novo določbo bi morali imeti potrošniki, oškodovani zaradi nepoštenih poslovnih praks, dostop do sorazmernih in učinkovitih pravnih sredstev, vključno z nadomestilom za škodo, ki so jo utrpeli, in, kadar je ustrezno, znižanjem kupnine ali razdorom pogodbe (za dodatne informacije glej oddelek 1.4). Vključitev te jasne in nedvoumne nove določbe lahko povzroči razširitev zahteve po nadzoru po uradni dolžnosti na nepoštene poslovne prakse iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah (to mora potrditi Sodišče).

1.2.5 Medsebojni vpliv z direktivo o označevanju cen

Direktiva 98/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta o označevanju cen (69) od trgovcev zahteva, da označijo prodajno ceno in ceno na enoto (ceno na mersko enoto) proizvodov, da bi se potrošnikom olajšala primerjava cen. Poleg tega so bila z Direktivo (EU) 2019/2161 direktivi o označevanju cen dodana posebna pravila glede „znižanih cen“.

Kar zadeva medsebojni vpliv med direktivo o nepoštenih poslovnih praksah in zahtevami direktive o označevanju cen glede označevanja prodajne cene, je Sodišče v zadevi Citroën (točke 44, 45 in 46) pojasnilo, da direktiva o označevanju cen ureja posebne vidike nepoštenih poslovnih praks pri poslovanju med trgovci in potrošniki za namen člena 3(4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah, in sicer tiste, ki se navezujejo na označevanje prodajnih cen izdelkov v prodajnih ponudbah in oglasih (70). Zato se uporablja direktiva o označevanju cen in ne direktiva o nepoštenih poslovnih praksah (člen 7(4), točka (c)), „ ker vidik, ki se nanaša na prodajno ceno, navedeno v oglasu, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ureja Direktiva 98/6“.

V tem primeru je bil pomemben vidik, da trgovec kot prodajno ceno ni navedel končne cene, tj. cene, ki vključuje dodatne obvezne stroške, ki so bili navedeni ločeno v oglasu za avto. V skladu s tem člen 2 direktive o označevanju cen, ki opredeljuje prodajno ceno kot končno ceno za blago, vključno z DDV in vsemi drugimi dajatvami, ne preprečuje uporabe drugih zahtev iz člena 7(4), točka (c), direktive o nepoštenih poslovnih praksah, ki niso zajete z njim. Trgovci morajo zlasti izpolnjevati zahtevo iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah, da mora vabilo k nakupu vključevati tudi informacije o morebitnih dodatnih stroških, če jih ni mogoče razumno izračunati vnaprej.

S spremembami direktive o označevanju cen, uvedenimi z Direktivo (EU) 2019/2161, se od držav članic zahteva, da sprejmejo posebna pravila o znižanih cenah (71). V skladu s členom 6a mora trgovec, ki objavi „znižano ceno“, navesti „prejšnjo ceno“, pri čemer je ta opredeljena kot najnižja cena, ki jo je zadevni trgovec uporabljal v preteklem obdobju, ki ni krajše od 30 dni.

Po analogiji z ugotovitvami Sodišča v zadevi Citroën bi morala posebna pravila iz direktive o označevanju cen v zvezi z znižanimi cenami prevladati nad direktivo o nepoštenih poslovnih praksah glede tistih vidikov znižanih cen, ki jih urejajo ta posebna pravila, in sicer opredelitev in navedba „prejšnje“ cene pri objavi znižanih cen. Vendar se direktiva o nepoštenih poslovnih praksah še naprej uporablja za druge vidike znižanih cen, zlasti člen 6(1), točka (d), o zavajajočih trditvah glede obstoja cenovne prednosti. Uporabi se lahko na primer za različne zavajajoče vidike praks znižanja cen, kot so:

— predolga obdobja, v katerih se uporabljajo objave znižanih cen, v primerjavi z obdobjem, v katerem se blago prodaja po „polni“ ceni;

— oglaševanje promocije na primer „do 70 % popusta“, čeprav je le nekaj izdelkov znižanih za 70 %, pri ostalih pa je popust manjši.

Za take prakse bi se lahko ugotovilo, da so v nasprotju z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah (člen 6(1), točka (d)), ne glede na to, da trgovec izpolnjuje zahteve iz direktive o označevanju cen glede opredelitve in navedbe „prejšnje“ cene, kar pa je treba oceniti za vsak primer posebej. Nasprotno bi se lahko ugotovilo, da trgovec, za katerega je bilo ugotovljeno, da krši pravila iz direktive o označevanju cen glede znižanih cen, tj. opredelitev in navedba „prejšnje cene“, krši tudi direktivo o nepoštenih poslovnih praksah.

Poleg tega se direktiva o označevanju cen uporablja samo za materialno blago, ne pa tudi za storitve in digitalne vsebine, zato se splošna pravila iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah še naprej v celoti uporabljajo za prakse znižanja cen v zvezi s takimi drugimi izdelki.

Nazadnje, ker se direktiva o označevanju cen uporablja samo za „znižane cene“, kot so izrecno opredeljene v njej, se direktiva o nepoštenih poslovnih praksah še naprej v celoti uporablja in ureja druge vrste praks, ki promovirajo cenovne prednosti, kot so primerjave z drugimi cenami, kombinirane ali vezane pogojene ponudbe in programi zvestobe (glej oddelek 2.8.2). Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah se uporablja tudi za prilagojene cene (glej oddelek 4.2.8).

1.2.6 Medsebojni vpliv z direktivo o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju

Direktiva o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju (72) se nanaša na razmerja med podjetji. Vendar njena pravila o primerjalnem oglaševanju tudi v transakcijah podjetij v razmerju do potrošnikov še naprej zagotavljajo na popolnoma usklajenih merilih temelječ splošen preskus za oceno, ali je primerjalno oglaševanje zakonito (73).

V členu 6(2), točka (a), direktive o nepoštenih poslovnih praksah je kot zavajajoča opredeljena praksa, ki tudi s primerjalnim oglaševanjem ustvarja zmedo s kakršnimi koli izdelki, znamkami, trgovskimi imeni ali drugimi znaki razlikovanja konkurenta. Hkrati na podlagi člena 4, točka (a), direktive o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju primerjalno oglaševanje ni dovoljeno, če je zavajajoče na podlagi členov 6 in 7 direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

Ti direktivi se torej sklicujeta druga na drugo. Ker so pogoji za oceno zakonitosti primerjalnega oglaševanja, določeni s členom 4 direktive o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju, upoštevni za transakcije podjetij v razmerju do potrošnikov in transakcije med podjetji, so precej široki in vključujejo tudi nekatere vidike nelojalne konkurence (npr. očrnitev blagovnih znamk). Direktiva o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju torej bodisi zagotavlja pogoje za tako oceno na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah za transakcije podjetij v razmerju do potrošnikov bodisi določa dodatne zahteve, ki so upoštevne za trgovce, predvsem konkurente, v transakcijah med podjetji.

Pri tistih državah članicah, ki so vse določbe ali del določb iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah razširile na transakcije med podjetji, bodo ustrezne določbe direktive o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju v razmerjih med podjetji v praksi nadomeščene z določbami direktive o nepoštenih poslovnih praksah, kot so prenesene v zadevne nacionalne zakonodaje. Navesti je treba, da so nekatere države za transakcije med podjetji sprejele tudi posebna pravila.

Sodišče je proučilo medsebojni vpliv med direktivo o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju ter direktivo o nepoštenih poslovnih praksah v zadevi Carrefour (74), ki se je nanašala na primerjalno oglaševanje, ki bi lahko bilo zavajajoče na podlagi člena 7 direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Praksa je vključevala oglaševanje s primerjavo cen izdelkov, ki se prodajajo v trgovinah različnih velikosti ali formatov, kadar te trgovine delujejo v okviru trgovcev na drobno, ki imajo razpon trgovin različnih velikosti ali formatov (npr. hipermarketi in supermarketi), in oglaševalec primerja cene, ki se zaračunavajo v trgovinah večjih velikosti ali formatov njegovega trgovca na drobno, s cenami, ki so bile zbrane v trgovinah manjših velikosti ali formatov konkurenčnih trgovcev na drobno. Sodišče je menilo, da bi bila ta vrsta oglaševalske prakse lahko nedovoljena v smislu člena 4, točki (a) in (c), direktive o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju v povezavi s členom 7(1) do (3) direktive o nepoštenih poslovnih praksah, razen če so bili potrošniki jasno in v samem oglasnem sporočilu obveščeni o tem, da je bila primerjava opravljena med cenami, ki se zaračunavajo v trgovinah večjih velikosti ali formatov trgovca na drobno oglaševalca, in tistimi, ki so bile zbrane v trgovinah manjših velikosti ali formatov konkurenčnih trgovcev na drobno (75).

1.2.7 Medsebojni vpliv z direktivo o storitvah

V nasprotju s sektorsko zakonodajo ima direktiva o storitvah (76) široko področje uporabe. Uporablja se za storitve na splošno, kot so opredeljene v Pogodbi o delovanju Evropske unije, z nekaterimi izjemami. Zato je glede na direktivo o nepoštenih poslovnih praksah v smislu člena 3(4) ni mogoče šteti za lex specialis.

Zahteve po informacijah iz člena 22 direktive o storitvah se zato uporabljajo poleg informacij, ki se zahtevajo za vabila k nakupu na podlagi člena 7(4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

1.2.8 Medsebojni vpliv z direktivo o elektronskem poslovanju

Direktiva o elektronskem poslovanju (77) se uporablja za storitve informacijske družbe, med katerimi so običajno storitve upravljavcev spletnih mest in spletnih platform, ki potrošnikom omogočajo nakup blaga ali storitve.

S členom 5 direktive o elektronskem poslovanju so za ponudnike storitev določene zahteve po splošnih informacijah, medtem ko so s členom 6 določene informacije, ki jih je treba zagotoviti v komercialnih sporočilih. Zahteve po informacijah, določene v teh dveh členih, so minimalne.

S členom 6 se zlasti zahteva, naj države članice zagotovijo, da trgovci jasno opredelijo promocijske ponudbe, kot so popusti, premije in darila, če so v državi članici, kjer ima ponudnik storitev sedež, dovoljene, in pogoje za sodelovanje v takih promocijskih ponudbah.

Komisija je 15. decembra 2020 objavila predlog akta o digitalnih storitvah (78) in predlog akta o digitalnih trgih (79). Cilj akta o digitalnih storitvah je posodobiti in razširiti pravila o elektronskem poslovanju in platformah v EU, cilj akta o digitalnih trgih pa naložiti dodatne obveznosti za nekatere storitve, ki jih upravljajo tako imenovani vratarji (80).

1.2.9 Medsebojni vpliv z direktivo o avdiovizualnih medijskih storitvah

Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah (81) se uporablja za linearne in nelinearne avdiovizualne medijske storitve (tj. razširjanje televizijskih programov in medijske storitve na zahtevo), med katerimi so lahko avdiovizualna komercialna sporočila, ki neposredno ali posredno promovirajo blago ali storitve (npr. televizijsko oglaševanje, sponzorstvo, televizijska prodaja ali promocijsko prikazovanje izdelkov).

S členom 5 direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah so za ponudnike storitev določene zahteve po splošnih informacijah, medtem ko so s členom 9 določene zahteve, ki jih morajo izpolnjevati vsa avdiovizualna komercialna sporočila. Člena 10 in 11 določata pogoje, ki jih morata izpolnjevati sponzorstvo oziroma promocijsko prikazovanje izdelkov v avdiovizualnih medijskih storitvah. Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah določa tudi druga strožja merila, ki se uporabljajo samo za televizijsko oglaševanje in televizijsko prodajo (poglavje VII o televizijskem oglaševanju in televizijski prodaji).

S spremembo Direktive leta 2018 (82) so bila nekatera od teh pravil razširjena na platforme za izmenjavo videov (člen 28b). Ponudniki morajo zdaj izpolnjevati zahteve iz člena 9(1) v zvezi z avdiovizualnimi komercialnimi sporočili, ki jih tržijo, prodajajo ali urejajo sami, in sprejeti ustrezne ukrepe za izpolnjevanje navedenih zahtev v zvezi z avdiovizualnimi komercialnimi sporočili, ki jih ne tržijo, prodajajo ali urejajo sami. Spremenjena direktiva vključuje tudi zahteve glede razkritja za avdiovizualna komercialna sporočila na platformah za izmenjavo videov. Komisija je sprejela navodila (83) o praktični uporabi opredelitve „storitve platforme za izmenjavo videov“.

Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah se za nepoštene poslovne prakse, ki se pojavljajo v avdiovizualnih medijskih storitvah, kot so zavajajoče in agresivne prakse, uporablja v obsegu, v katerem niso zajete z zgoraj navedenimi določbami.

1.2.10 Medsebojni vpliv s splošno uredbo o varstvu podatkov ter direktivo o zasebnosti in elektronskih komunikacijah

Spoštovanje zasebnega in družinskega življenja ter varstvo osebnih podatkov sta temeljni pravici v skladu s členoma 7 in 8 Listine EU o temeljnih pravicah. V skladu s členom 7 ima vsakdo pravico do spoštovanja svojega zasebnega in družinskega življenja, stanovanja ter komunikacij. Kar zadeva varstvo osebnih podatkov, člen 8(2) Listine vsebuje ključna načela o varstvu podatkov (poštena obdelava, privolitev ali legitimen namen, določen z zakonom, pravica do dostopa in popravka). Člen 8(3) Listine določa, da spoštovanje teh pravil o varstvu podatkov nadzira neodvisen organ (84).

Splošna uredba o varstvu podatkov (85) (GDPR) ureja varstvo osebnih podatkov in prosti pretok takih podatkov. Pravila o varstvu podatkov izvršujejo nacionalni nadzorni organi in nacionalna sodišča. Splošna uredba o varstvu podatkov se uporablja za obdelavo „osebnih podatkov“. Osebni podatki pomenijo katero koli informacijo v zvezi z določenim ali določljivim posameznikom (v nadaljnjem besedilu: posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki). Določljiv posameznik je tisti, ki ga je mogoče neposredno ali posredno določiti, zlasti z navedbo identifikacijske številke ali enega ali več dejavnikov, ki so značilni za fizično, fiziološko, genetsko, duševno, gospodarsko, kulturno ali družbeno identiteto tega posameznika.

Obdelava osebnih podatkov, ki vključuje zbiranje in shranjevanje osebnih podatkov, mora biti poštena in zakonita. Eden od vidikov poštene obdelave je, da se posamezniku, na katerega se nanašajo osebni podatki, zagotovijo ustrezne informacije, tudi o namenih zadevne obdelave, ob upoštevanju posebnih okoliščin, v katerih se podatki zbirajo. Za pošteno in zakonito obdelavo osebnih podatkov je treba upoštevati načela varstva podatkov, poleg tega pa mora biti za vsako dejavnost obdelave izpolnjen vsaj eden od šestih pogojev za zakonito obdelavo (glej člen 6(1) splošne uredbe o varstvu podatkov). Eden od teh pogojev je privolitev posameznika. Drug pogoj je, da je obdelava potrebna za izpolnitev zakonske obveznosti, ki velja za upravljavca na podlagi prava Unije ali države članice (npr. obveznost poznavanja stranke).

Direktiva o e-zasebnosti (86) podrobno opredeljuje in dopolnjuje splošno uredbo o varstvu podatkov, kar zadeva obdelavo osebnih podatkov na področju elektronskih komunikacij, saj olajšuje prosti pretok takih podatkov ter elektronske komunikacijske opreme in storitev. Zlasti člen 5(3) direktive o e-zasebnosti zahteva privolitev uporabnika, kadar se uporabljajo „piškotki“ ali druge oblike dostopa do podatkov in njihovega shranjevanja na napravi posameznika (npr. tabličnem računalniku ali pametnem telefonu), razen če sta tako shranjevanje ali dostop potrebna za izvajanje prenosa sporočila ali zagotavljanje storitve informacijske družbe, ki jo uporabnik izrecno zahteva.

V spletnem svetu začenjajo prevladovati poslovne strukture, ki temeljijo na podatkih. Zlasti spletne platforme analizirajo, obdelujejo in prodajajo podatke, povezane s preferencami potrošnikov in drugo vsebino, ki jo ustvarjajo uporabniki. To skupaj z oglaševanjem pogosto pomeni njihov glavni vir prihodkov. Zbiranje in obdelava osebnih podatkov morata biti v takšnih primerih v skladu s pravnimi zahtevami iz zgoraj navedenih direktive o e-zasebnosti ter splošne uredbe o varstvu podatkov.

Kršitev splošne uredbe o varstvu podatkov ali direktive o e-zasebnosti s strani trgovca ne bo sama po sebi vedno pomenila, da je ta praksa tudi v nasprotju z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah. Vendar bi bilo treba take kršitve varstva zasebnosti in podatkov upoštevati pri oceni splošne nepoštenosti poslovnih praks na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah, zlasti kadar trgovec podatke o potrošnikih obdeluje v nasprotju z zahtevami glede varstva zasebnosti in podatkov, tj. za namene neposrednega trženja ali kakršne koli druge komercialne namene, kot so oblikovanje profila, osebno določanje cen ali aplikacije za masovne podatke.

Z vidika direktive o nepoštenih poslovnih praksah se prvo vprašanje, ki ga je treba obravnavati, nanaša na preglednost poslovne prakse. V skladu s členoma 6 in 7 direktive o nepoštenih poslovnih praksah trgovci ne smejo zavajati potrošnikov glede vidikov, ki lahko vplivajo na njihove odločitve o poslu. Natančneje, člen 7(2) in točka 22 Priloge I trgovcem preprečujeta prikrivanje komercialnega namena poslovne prakse. Glej tudi oddelek 3.4 o uporabi navedbe „zastonj“ pri opisu digitalnih izdelkov, ki bi lahko bila v nasprotju s točko 20 Priloge I.

Poleg tega se zahteve po informacijah iz splošne uredbe o varstvu podatkov ter direktive o e-zasebnosti lahko štejejo za bistvene informacije na podlagi člena 7(5) direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Osebni podatki, preference potrošnikov in druga vsebina, ki jo ustvarjajo uporabniki, imajo ekonomsko vrednost in so pogosto dani na voljo tretjim osebam. Če trgovec ne obvesti potrošnika, da bodo posredovani podatki uporabljeni v komercialne namene, bi se to lahko štelo za zavajajočo opustitev bistvenih informacij v skladu s členom 7(2) in točko 22 Priloge I k direktivi o nepoštenih poslovnih praksah, pa tudi za kršitev preglednosti in drugih zahtev iz členov 12, 13 in 14 splošne uredbe o varstvu podatkov.

1.2.11 Medsebojni vpliv s členoma 101 in 102 PDEU (pravila konkurence EU)

Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 (87) zagotavlja pravni okvir za izvajanje pravil konkurence iz členov 101 in 102 PDEU. Člena ne posegata v direktivo o nepoštenih poslovnih praksah.

S členom 101(1) PDEU so v nekaterih okoliščinah prepovedani sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, kot je določanje nakupnih ali prodajnih cen ali drugih pogojev poslovanja, katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence v EU.

S členom 102 PDEU je v nekaterih okoliščinah prepovedana zloraba prevladujočega položaja enega ali več podjetij. Taka zloraba lahko na primer vključuje uporabo neenakih pogojev za primerljive posle z drugimi trgovinskimi partnerji, s čimer so slednji postavljeni v podrejen konkurenčni položaj, ali neposredno ali posredno določanje nepoštenih nakupnih ali prodajnih cen.

Dejstvo, da je določeno ravnanje v nasprotju s členom 101 ali členom 102 PDEU, ne pomeni nujno, da je tudi nepošteno na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah (ali obratno). Kršitev pravil konkurence pa bi bilo treba upoštevati pri ocenjevanju nepoštenosti poslovnih praks na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah, če se lahko šteje, da so v nasprotju s splošno določbo člena 5(2) direktive o nepoštenih poslovnih praksah o „poklicni skrbnosti“.

1.2.12 Medsebojni vpliv z Listino EU o temeljnih pravicah

V skladu s členom 51(1) Listine EU o temeljnih pravicah se Listina uporablja za države članice, ko izvajajo pravo Unije, torej tudi, ko izvajajo določbe direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Listina med drugim vsebuje določbe o varstvu osebnih podatkov (člen 8), pravicah otroka (člen 24), varstvu potrošnikov (člen 38) ter pravici do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča (člen 47).

Sodišče je poudarilo pomen člena 47 Listine o dostopu do sodnega varstva v zvezi s pravnimi sredstvi, ki so na voljo potrošnikom v povezavi s pravicami potrošnikov, podeljenimi na podlagi direktiv EU. Načelo učinkovitosti, kot ga navaja Sodišče, pomeni, da nacionalna postopkovna pravila v praksi potrošnikom ne smejo čezmerno oteževati ali onemogočati uresničevanja pravic, podeljenih s pravom EU (88).

1.2.13 Medsebojni vpliv s členi 34, 35 in 36 PDEU

Nacionalni ukrep na področju, ki je bilo predmet temeljite uskladitve na ravni EU, je treba presojati glede na določbe navedenega usklajevalnega ukrepa in ne glede na določbe Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) (89). Kadar nacionalni ukrep spada na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah (obravnavano v oddelkih 1.1 in 1.2 zgoraj), bi ga bilo torej treba presojati glede na direktivo o nepoštenih poslovnih praksah in ne glede na PDEU.

Nacionalne ukrepe, ki ne spadajo niti na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah niti na področje nobenega drugega usklajevalnega instrumenta sekundarne zakonodaje EU, je treba presojati na podlagi členov 34, 35 in 36 PDEU. Prepoved ukrepov z enakim učinkom kot količinske omejitve, kot je določena v členu 34 PDEU, se nanaša na vse trgovinske predpise držav članic, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali morebitno ovirali trgovino znotraj Unije (90). Za dodatna navodila o uporabi teh določb glej tudi Obvestilo Komisije – Vodnik za uporabo členov 34–36 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) (91).

Sodišče je izčrpno obravnavalo vprašanje, kdaj lahko nacionalno pravilo ovira trgovino znotraj Unije. Zlasti je v zadevi Keck (92) razsodilo, da nacionalne določbe, ki omejujejo ali prepovedujejo nekatere načine prodaje, niso take, da bi neposredno ali posredno, dejansko ali morebitno ovirale trgovino med državami članicami, če se, prvič, navedene določbe uporabljajo za vse zadevne trgovce, ki opravljajo dejavnost na nacionalnem ozemlju, in, drugič, če pravno in dejansko enako prizadenejo trženje nacionalnih izdelkov in izdelkov iz drugih držav članic (93). Sodišče je na seznam načinov prodaje vključilo ukrepe, ki se nanašajo na pogoje in metode trženja (94), ukrepe, ki se nanašajo na čas prodaje blaga (95), ukrepe, ki se nanašajo na kraj prodaje blaga ali omejitve glede tega, kdo lahko prodaja blago (96), in ukrepe, ki se nanašajo na cenovni nadzor (97).

Nekateri od načinov prodaje, ki so kot primeri navedeni v sodni praksi Sodišča, zlasti nacionalne določbe, ki urejajo pogoje in metode trženja, spadajo na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah, če se nanašajo na poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov in so namenjeni varstvu ekonomskih interesov potrošnikov.

Za številne poslovne prakse, ki ne spadajo na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah ali druge sekundarne zakonodaje EU, se zdi, da bi jih bilo mogoče opredeliti kot načine prodaje na podlagi sodbe v zadevi Keck. Taki načini prodaje spadajo na področje uporabe člena 34 PDEU, če se z njimi pravno ali dejansko uvaja diskriminacija na podlagi porekla izdelkov. Pravna diskriminacija nastane, kadar so ukrepi očitno diskriminacijski, medtem ko je dejanska diskriminacija bolj zapletena. Take ukrepe bi bilo treba oceniti za vsak primer posebej.

Če ukrep ali nacionalna praksa kršita člen 34 PDEU, sta lahko načeloma upravičena na podlagi člena 36 PDEU ali na podlagi ene od nujnih zahtev v javnem interesu, ki jih priznava Sodišče. Nacionalni organi morajo dokazati, da je omejitev prostega pretoka blaga upravičena na podlagi enega od teh razlogov (98). Poleg tega mora država članica dokazati, da je njena zakonodaja nujna za učinkovito varovanje navedenih javnih interesov (99).

Da bi bile take določbe dopustne, morajo biti sorazmerne z zastavljenim ciljem, cilja pa ni mogoče doseči z ukrepi, ki manj ovirajo trgovino znotraj EU (100). Nedavno je Sodišče razsodilo, da je treba „za preizkus sorazmernosti zadevne omejitve […] preveriti tudi, ali sredstva, ki so bila v teh okoliščinah uporabljena, ne presegajo tistega, kar je nujno za dosego zastavljenega legitimnega cilja. Z drugimi besedami, presoditi je treba, ali ne obstajajo alternativni ukrepi, ki prav tako omogočajo uresničitev tega cilja, imajo pa manj omejevalen učinek na trgovino v Skupnosti“ (101). Poleg tega je Sodišče razsodilo, da „je treba spomniti, da je omejevalen ukrep mogoče šteti za skladen z zahtevami prava Unije le, če je z njim resnično zagotovljeno dosledno in sistematično uresničevanje sledenega cilja“ (102).

1.2.14 Medsebojni vpliv z uredbo o odnosih med platformami in podjetji

Uredba o odnosih med platformami in podjetji (103) določa pravila, s katerimi se poslovnim uporabnikom spletnih posredniških storitev in uporabnikom s poslovnim spletiščem v zvezi s spletnimi iskalniki zagotovijo ustrezna preglednost, poštenost in učinkovite možnosti pravnih sredstev. Zahteve glede preglednosti iz uredbe o odnosih med platformami in podjetji zajemajo razvrstitev rezultatov iskanja (člen 5).

Komisija je objavila smernice o preglednosti v zvezi z razvrščanjem, katerih cilj je olajšati zagotavljanje skladnosti ponudnikov spletnih posredniških storitev in ponudnikov spletnih iskalnikov z zahtevami (104).

Podobna zahteva glede preglednosti v zvezi z razvrščanjem na področju odnosov med podjetji in potrošniki je bila uvedena z Direktivo (EU) 2019/2161, s katero je bila členu 7 direktive o nepoštenih poslovnih praksah dodana nova točka 4a. Od trgovcev zahteva, da potrošnikom zagotovijo informacije o glavnih parametrih, ki določajo razvrstitev izdelkov, predstavljeno potrošniku kot rezultat iskalne poizvedbe, ter o relativni pomembnosti teh parametrov glede na druge parametre. Medsebojni vpliv med direktivo o nepoštenih poslovnih praksah in uredbo o odnosih med platformami in podjetji na področju preglednosti v zvezi z razvrščanjem je obravnavan v oddelku 4.2.3.

1.3 Razmerje med direktivo o nepoštenih poslovnih praksah in samoregulacijo

Člen 2, točka (f) „kodeks ravnanja“pomeni sporazum ali zbirko pravil, ki jih ne določa zakon ali drug predpis države članice in ki določa ravnanje trgovcev, ki se zavežejo, da bodo upoštevali kodeks v zvezi z eno ali več poslovnimi praksami ali poslovnimi sektorji;

Člen 10 Kodeksi ravnanja Ta direktiva ne izključuje nadzora nad nepoštenimi poslovnimi praksami s strani tvorcev kodeksov, niti ne izključuje možnosti, da se osebe ali organizacije iz člena 11 obrnejo na taka telesa, če so postopki pred njimi na voljo poleg sodnih ali upravnih postopkov iz navedenega člena. Obrnitev na taka nadzorna telesa se nikakor ne šteje za odpoved pravici sprožiti sodne ali upravne postopke, kakor so predvideni v členu 11 te direktive.

V direktivi o nepoštenih poslovnih praksah je priznan pomen mehanizmov samoregulacije ter pojasnjena vloga, ki jo imajo lahko pri izvrševanju tvorci kodeksov in samoregulativni organi. Države članice lahko poleg izvrševanja direktive o nepoštenih poslovnih praksah tvorce kodeksov spodbujajo, naj preverjajo morebitni obstoj nepoštenih poslovnih praks.

Kadar so pravila v samoregulativnih kodeksih stroga in jih tvorci kodeksov dosledno uporabljajo in/ali jih neodvisni samoregulativni organi odločno izvršujejo, lahko dejansko zmanjšajo potrebo po upravnem ali sodnem izvršilnem ukrepanju. Kadar so standardi visoki in gospodarski subjekti večinoma ravnajo v skladu z njimi, so lahko taka pravila za nacionalne organe in sodišča tudi koristna oporna točka pri oceni, ali je neka poslovna praksa nepoštena.

Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah vsebuje več določb, ki trgovcem preprečujejo, da bi neupravičeno izkoriščali morebitno zaupanje potrošnikov v samoregulativne kodekse. To je obravnavano v oddelku 2.8.4 o neupoštevanju kodeksov ravnanja.

1.4 Izvrševanje in pravna sredstva

1.4.1 Javno in zasebno izvrševanje

V skladu s členom 11 direktive o nepoštenih poslovnih praksah morajo države članice zagotoviti, da so v interesu potrošnikov z namenom uveljavitve skladnosti z določbami Direktive na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim praksam.

Taka sredstva vključujejo predpise, po katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu upravičen interes za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, vključno s konkurenti, sprožijo sodni postopek na nacionalnih sodiščih in/ali pred upravnim organom, pristojnim za odločanje o pritožbah ali sprožitev ustreznih sodnih postopkov.

Države članice bi morale zagotoviti usklajevanje v dobri veri med različnimi pristojnimi javnimi izvršilnimi organi. V tistih državah članicah, v katerih so za izvrševanje direktive o nepoštenih poslovnih praksah in sektorske zakonodaje pristojni različni organi, bi morali vsi tesno sodelovati in tako zagotoviti, da se njihove ugotovitve v preiskavah istega trgovca in/ali poslovne prakse ujemajo.

Kar zadeva izvrševanje direktive o nepoštenih poslovnih praksah s sodnimi postopki pred nacionalnimi sodišči, je Sodišče v zadevi Movic potrdilo, da „tožba med organi države članice in trgovci s sedežem v drugi državi članici, v okviru katere ti organi primarno zahtevajo, naj se ugotovi obstoj kršitev, ki pomenijo domnevno nezakonite nepoštene poslovne prakse, in naj se odredi prenehanje teh praks, ter dodatno, naj se odredijo ukrepi za objavo in naj se naloži denarna kazen, spada pod pojem ‚civilne in gospodarske zadeve‘“ iz člena 1(1) prenovljene uredbe Bruselj I (105).

Na področju zasebnega izvrševanja je bila z Direktivo (EU) 2020/1828 Evropskega parlamenta in Sveta (106) o zastopniških tožbah za varstvo kolektivnih interesov potrošnikov v vseh državah članicah uvedena možnost izvrševanja direktive o nepoštenih poslovnih praksah z zastopniškimi tožbami. Take tožbe bi lahko vložili kvalificirani subjekti, ki bi zahtevali opustitvene ukrepe in ukrepe za povrnitev škode v imenu prizadetih potrošnikov.

Nazadnje, osebe, ki prijavijo kršitve direktive o nepoštenih poslovnih praksah (in direktive o pravicah potrošnikov), so zajete v zaščitni ureditvi Direktive (EU) 2019/1937 Evropskega parlamenta in Sveta (107) (direktiva o zaščiti žvižgačev) na podlagi člena 2(1)(a), točka (ix). Če bo varno spregovoriti, se bo število prijav žvižgačev verjetno povečalo, s čimer se bo okrepilo izvrševanje direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

1.4.2 Kazni

Člen 13 direktive o nepoštenih poslovnih praksah obravnava kazni za kršitve nacionalnih predpisov, s katerimi je prenesena Direktiva. V odstavku 1 se od držav članic zahteva, da določijo pravila o kaznih, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih v skladu z Direktivo. Državam članicam prepušča odločitev glede vrste razpoložljivih kazni in določitve postopkov za naložitev kazni, ki pa morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.

Z Direktivo (EU) 2019/2161 je bil člen 13 spremenjen, dodane pa so bile tudi dodatne zahteve. Prvič, zagotavlja neizčrpen okviren seznam meril za izrekanje kazni (odstavek 2). Drugič, določa bolj specifična pravila (odstavka 3 in 4) o globah za močno razširjene kršitve in močno razširjene kršitve z razsežnostjo Unije, za katere veljajo usklajeni izvršilni ukrepi v skladu z Uredbo (EU) 2017/2394 Evropskega parlamenta in Sveta (108) o sodelovanju na področju varstva potrošnikov.

V uvodni izjavi 15 Direktive (EU) 2019/2161 so države članice pozvane, naj pri odločanju o porazdelitvi prihodkov iz glob upoštevajo „povečanje varstva splošnega interesa potrošnikov ter drugih zaščitenih javnih interesov“.

V členu 13(5) se od držav članic zahteva, da uradno obvestijo Komisijo o nacionalnih pravilih o kaznih in vseh naknadnih spremembah, in sicer s posebnim obvestilom, v katerem so pojasnjene zadevne nacionalne določbe, in ne le v okviru splošnega obvestila o ukrepih za prenos.

Merila za uporabo kazni

V členu 13(2) je naveden seznam šestih neizčrpnih in okvirnih meril, ki bi jih morali pristojni organi in sodišča držav članic upoštevati pri izrekanju kazni. Za kršitve se uporabljajo, „kadar je to ustrezno“, tako v domačih kot tudi čezmejnih zadevah:

Člen 13 2. Države članice zagotovijo, da se pri izrekanju kazni upoštevajo naslednja neizčrpna in okvirna merila, kadar je to ustrezno: (a) narava, teža, obseg in trajanje kršitve; (b) ukrepi trgovca za ublažitev ali odpravo škode, ki so jo utrpeli potrošniki; (c) morebitne predhodne kršitve trgovca; (d) pridobljene finančne koristi ali preprečene izgube, ki jih ima trgovec zaradi kršitve, če so na voljo ustrezni podatki; (e) kazni, ki so trgovcu izrečene za isto kršitev v drugih državah članicah v čezmejnih zadevah, kadar so informacije o takih kaznih na voljo prek mehanizma, vzpostavljenega z Uredbo (EU) 2017/2394 Evropskega parlamenta in Sveta; (f) morebitni drugi obteževalni ali olajševalni dejavniki v zvezi z okoliščinami primera.

V uvodni izjavi 7 Direktive (EU) 2019/2161 so pojasnjena nekatera merila. V uvodni izjavi 8 je pojasnjeno, da „morda niso ustrezna pri odločanju o kaznih glede vsake kršitve, zlasti pri kršitvah, ki niso hude“. Poleg tega bi morale „[d]ržave članice […] upoštevati tudi druga splošna pravna načela, ki se uporabljajo za izrekanje kazni, kot je načelo non bis in idem“.

Namerna narava kršitve je pomembna za uporabo meril iz točk (a) in (f). Vendar namen ni nujen pogoj za izrek kazni v primeru kršitve.

Merilo iz točke (c) zajema enake ali različne pretekle kršitve direktive o nepoštenih poslovnih praksah s strani zadevnega trgovca.

Merilo iz točke (e) se nanaša na primere, ko se je ista kršitev zgodila v več državah članicah. Uporablja se samo, če so informacije o kaznih, ki so jih druge države članice izrekle za isto kršitev, na voljo prek mehanizma za sodelovanje, vzpostavljenega z uredbo o sodelovanju na področju varstva potrošnikov.

Glede na okoliščine primera bi lahko kazni, izrečene istemu trgovcu v drugih državah članicah za isto kršitev, kazale na večji obseg in težo iz točke (a) in/ali bile opredeljene kot „predhodna kršitev“ iz točke (c). Zato bi lahko bile kazni, izrečene za isto kršitev v drugih državah članicah, obteževalni dejavnik. Izrek kazni v drugih državah članicah za isto kršitev bi se lahko obravnaval tudi v povezavi z drugimi „obteževalnimi“ okoliščinami, ki jih zajemajo druga merila iz točke (f), ki se na splošno nanašajo na „morebitne“ obteževalne ali olajševalne okoliščine. Vendar je kazen, ki jo druga država članica izreče istemu trgovcu za isto kršitev, lahko pomembna tudi za uporabo načela non bis in idem v skladu z nacionalno zakonodajo in členom 10(2) uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov (109).

Kazni v okviru usklajenih izvršilnih ukrepov iz uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov

Člen 13(3) in (4) določa dodatna, strožja pravila (v primerjavi s splošnim pravilom iz odstavka 1) glede kazni, ki morajo biti na voljo v skladu z nacionalno zakonodajo za kršitve, ki so predmet usklajenih ukrepov na podlagi uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov.

Člen 21 uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov zahteva, da pristojni organi držav članic, ki jih zadeva usklajeno ukrepanje, učinkovito in usklajeno sprejmejo izvršilne ukrepe, vključno z izrekom kazni, zoper trgovca, odgovornega za močno razširjeno kršitev ali močno razširjeno kršitev z razsežnostjo Unije. „Močno razširjene kršitve“ in „močno razširjene kršitve z razsežnostjo Unije“ so čezmejne kršitve, opredeljene v členu 3(3) in (4) uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov (110).

Člen 13(3) direktive o nepoštenih poslovnih praksah za to kategorijo kršitev od držav članic zahteva, da zagotovijo možnost izreka glob, pri čemer najvišji znesek globe znaša vsaj 4 % letnega prometa trgovca. V skladu s tem lahko države članice določijo, da najvišji znesek globe znaša več kot 4 % letnega prometa trgovca. Prav tako lahko določijo globo na podlagi večjega referenčnega prometa, na primer svetovnega prometa trgovca. Poleg tega lahko razširijo kazni, ki so na voljo v primeru usklajenih ukrepov v okviru sodelovanja na področju varstva potrošnikov, na druge vrste kršitev, kot so domače kršitve.

Kadar podatki o letnem prometu trgovca niso na voljo, na primer v primeru nedavno ustanovljenih podjetij, člen 13(4) od držav članic zahteva, da uvedejo možnost izreka globe, katere najvišji znesek znaša vsaj 2 milijona EUR. Tudi v tem primeru lahko države članice določijo, da najvišja globa znaša več kot 2 milijona EUR.

Cilj te uskladitve nacionalnih pravil o globah je zagotoviti, da so izvršilni ukrepi možni in skladni v vseh državah članicah, ki sodelujejo v usklajenih izvršilnih ukrepih v okviru sodelovanja na področju varstva potrošnikov.

Za izrekanje glob v skladu s členom 13(3) in (4) direktive o nepoštenih poslovnih praksah veljajo skupna merila, določena v členu 13(2), vključno zlasti z „naravo, težo in trajanjem ali časovnimi učinki kršitve“. Dejanska globa, ki jo izreče pristojni organ ali sodišče v posameznem primeru, je lahko nižja od zgoraj opisanih najvišjih zneskov, odvisno od narave, teže in drugih pomembnih značilnosti kršitve.

V skladu z obveznostmi usklajevanja iz uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov se lahko pristojni organ ali sodišče odloči za izrek periodičnih glob (kot so dnevne globe), dokler trgovec ne odpravi kršitve. Odloči se lahko tudi za pogojni izrek globe, če trgovec kljub odredbi v zvezi s tem ne odpravi kršitve v predpisanem roku.

Ustrezni promet, ki ga je treba upoštevati pri izračunu globe, je promet, dosežen v državi članici, v kateri je globa izrečena. Vendar člen 13(3) omogoča tudi določitev globe na podlagi prometa trgovca, doseženega v vseh državah članicah, ki jih zadeva usklajeno ukrepanje, če usklajevanje iz uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov privede do tega, da ena država članica izreče globo v imenu sodelujočih držav članic.

V uvodni izjavi 10 Direktive (EU) 2019/2161 je pojasnjeno, da trgovec „lahko v nekaterih primerih pomeni tudi skupino družb“. Če je torej trgovec, odgovoren za kršitev, v resnici skupina družb, se bo pri izračunu globe upošteval skupni promet skupine v zadevnih državah članicah.

V Direktivi ni opredeljeno referenčno leto za opredelitev letnega prometa. Zato lahko nacionalni organi za določitev globe uporabijo na primer zadnje razpoložljive podatke o letnem prometu v času odločitve o kazni (tj. predhodno poslovno leto).

V skladu s členom 13(3) lahko države članice iz nacionalnih ustavnopravnih razlogov omejijo izrek globe na: (a) kršitve členov 6, 7, 8 in 9 ter Priloge I k tej direktivi in (b) nadaljnjo uporabo poslovne prakse s strani trgovca, ki jo je pristojni nacionalni organ ali sodišče opredelilo za nepošteno, kadar ta poslovna praksa ni kršitev iz točke (a). V skladu s tem je ta omejitev namenjena obravnavanju izjemnih okoliščin in državam članicam omogoča, da ne uporabijo določb o globah za tiste enkratne kršitve, ki so predmet usklajenega izvrševanja iz uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov in za katere je edina pravna podlaga člen 5 direktive o nepoštenih poslovnih praksah o poklicni skrbnosti.

1.4.3 Pravna sredstva za potrošnike

Z Direktivo (EU) 2019/2161 je bil direktivi o nepoštenih poslovnih praksah dodan člen 11a, ki od držav članic zahteva, da zagotovijo, da imajo potrošniki, oškodovani zaradi kršitev direktive o nepoštenih poslovnih praksah, dostop do sorazmernih in učinkovitih pravnih sredstev, zlasti do nadomestila za škodo in, kadar je ustrezno, znižanja kupnine in razdora pogodbe, ob upoštevanju pogojev, določenih na nacionalni ravni. V skladu s tem pravna sredstva v direktivi o nepoštenih poslovnih praksah vključujejo pogodbena in nepogodbena pravna sredstva.

Pogoje za uporabo pravnih sredstev določijo države članice in lahko po potrebi vključujejo dejavnike, kot so teža in narava nepoštene poslovne prakse, utrpela škoda in druge ustrezne okoliščine. Države članice določijo tudi natančne učinke pravnih sredstev, na primer, ali razdor pogodbe povzroči ničnost pogodbe od njene sklenitve (z obveznostjo, da se obe stranki vrneta v stanje pred sklenitvijo pogodbe) ali samo odpravo njenih prihodnjih učinkov, pod pogojem, da se spoštujeta načeli ustreznosti in učinkovitosti ter da se zaščiti polni učinek Direktive.

Ta pravna sredstva ne posegajo v pravna sredstva, ki so na voljo v drugih pravnih instrumentih EU, na primer v Direktivi (EU) 2019/770 Evropskega parlamenta in Sveta o digitalni vsebini (111) in Direktivi (EU) 2019/771 Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji blaga (112). Ta pravna sredstva bi bilo mogoče uveljavljati tudi kolektivno prek zastopniških tožb na podlagi Direktive (EU) 2020/1828.

1.4.4 Uporaba direktive o nepoštenih poslovnih praksah za trgovce s sedežem v tretjih državah

Uporaba direktive o nepoštenih poslovnih praksah za trgovce iz držav, ki niso članice EU, se ureja z Uredbo (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta (113) o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II). Ta uredba se „v primeru kolizije zakonov uporablja za nepogodbene obveznosti v civilnih in gospodarskih zadevah“. Uredba Rim II se uporablja v civilnih ali gospodarskih sporih.

Člen 6(1) uredbe Rim II Pravo, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti, nastale zaradi nelojalne konkurence, je pravo države, v kateri je konkurenca ali skupni interes potrošnikov prizadet ali bi bil lahko prizadet.

Člen 6(4) uredbe Rim II Od prava, ki se uporablja na podlagi tega člena, ni mogoče odstopiti s sporazumom v skladu s členom 14.

Kadar so pogoji iz člena 6(1) uredbe Rim II izpolnjeni, npr. če je zavajajoče oglaševanje usmerjeno na potrošnike EU in to škoduje skupnim interesom potrošnikov EU, se bo uporabljala direktiva o nepoštenih poslovnih praksah. V skladu s členom 6(4) uredbe Rim II od prava, ki se uporablja, ni mogoče odstopati s sporazumom o izbiri prava.

2. GLAVNI POJMI V DIREKTIVI O NEPOŠTENIH POSLOVNIH PRAKSAH

2.1 Delovanje direktive o nepoštenih poslovnih praksah – diagram poteka Direktive

V tem diagramu poteka je ponazorjeno razmerje med „črnim seznamom“ poslovnih praks iz Priloge in splošnimi določbami direktive o nepoštenih poslovnih praksah, zlasti členi 6 do 9 oziroma členom 5. Da bi se poslovna praksa štela za nepošteno in torej prepovedano na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah, zadostuje, da izpolnjuje le enega od teh preskusov.

Ali poslovna praksa:

2.2 Pojem trgovec

Člen 2, točka (b) „trgovec“ pomeni vsako fizično ali pravno osebo, ki v s to direktivo zajetih poslovnih praksah deluje za namene v zvezi s svojo trgovsko, poslovno, obrtno dejavnostjo ali svobodno poklicno dejavnostjo, in kogar koli, ki deluje v imenu ali na račun trgovca.

Ta opredelitev zajema ne samo trgovce, ki delujejo za svoj račun, ampak tudi osebe, vključno s potrošniki, ki delujejo „v imenu“ ali „[za] račun“ drugega trgovca.

Na primer: — Nacionalno sodišče je razsodilo, da se družba, ki je oglaševala v medijih v imenu in v interesu druge družbe, ki je bila ponudnik storitev, šteje za trgovca v smislu nacionalnih določb, s katerimi je prenesena direktiva o nepoštenih poslovnih praksah (114). — Nacionalni organi za varstvo potrošnikov so prek evropske mreže za sodelovanje na področju varstva potrošnikov izvedli skupne izvršilne ukrepe v zvezi s spletnimi igrami, ki ponujajo nakupe znotraj aplikacije. Pojasnili so, da čeprav je za vsebino aplikacije odgovoren predvsem razvijalec aplikacije, se lahko tudi ponudnik trgovine z aplikacijami šteje za odgovornega za zagotovitev, da igre na njegovih platformah ne vsebujejo neposrednega nagovarjanja otrok (115).

Na podlagi člena 2, točka (b), v povezavi z zadevno nacionalno zakonodajo o odgovornosti in sankcijah se torej lahko trgovec z drugim trgovcem šteje za solidarno odgovornega za kršitve direktive o nepoštenih poslovnih praksah, ki jih je storil slednji v njegovem imenu.

Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da bi bilo v položaju, v katerem poslovne prakse gospodarskega subjekta izvaja drugo podjetje, ki ravna v imenu in za račun tega gospodarskega subjekta, v nekaterih primerih mogoče uveljavljati direktivo o nepoštenih poslovnih praksah tako proti navedenemu gospodarskemu subjektu kot proti temu podjetju, če oba zadnjenavedena ustrezata opredelitvi pojma „trgovec“ (116). To pomeni, da se lahko Direktiva uporabi tudi za oceno poslovnih praks trgovcev, kadar so te neposredno povezane s poslom potrošnika z drugim trgovcem, v čigar imenu ali za račun katerega tak trgovec deluje.

V nekaterih primerih so lahko posamezniki, za katere se zdi, da so potrošniki, ki prodajajo izdelke drugim potrošnikom, dejansko sami trgovci ali pa delujejo v imenu trgovcev (prikrite prodaje podjetij v razmerju do potrošnikov).

Oceno, ali je treba prodajalca opredeliti kot „trgovca“ ali potrošnika, je treba opraviti za vsak primer posebej. V zadevi Kamenova je oseba na spletnem mestu objavila skupno osem oglasov za različno novo in rabljeno blago (117). Sodišče je ugotovilo, da preprosto dejstvo, da ima prodaja pridobiten namen ali da neka oseba sočasno na spletni platformi objavi nekaj oglasov za prodajo novega in rabljenega blaga, še ni dovolj, da bi se ta oseba opredelila kot „trgovec“. Nacionalno sodišče mora pri določitvi statusa upoštevati različna neizčrpna in neizključna merila.

Merila so med drugim:

— ali ima prodajalec pridobitni namen, vključno z dejstvom, da je morda prejel plačilo ali drugo nadomestilo za delovanje v imenu določenega trgovca;

— število, obseg in pogostost transakcij;

— prodajalčev promet od prodaje; ali prodajalec kupuje izdelke z namenom njihove nadaljnje prodaje;

— ali je prodajalec zavezanec za DDV;

— ali je prodaja opravljena organizirano;

— ali ima prodajalec pravni status, ki mu omogoča opravljanje trgovskih poslov;

— ali so vsi izdelki, ki so naprodaj, iste vrste ali vrednosti, in zlasti, ali se ponudba nanaša na omejeno število izdelkov;

— ali ima prodajalec tehnične informacije in strokovno znanje glede izdelkov, ki jih prodaja, ki jih potrošnik nima nujno, tako da je prodajalec zaradi tega v ugodnejšem položaju v razmerju do navedenega potrošnika;

— ali prodajalec kupuje nove ali rabljene izdelke za nadaljnjo prodajo, zaradi česar je ta dejavnost redna, pogosta in/ali sočasna z njegovo poslovno ali poklicno dejavnostjo (118).

Pod opredelitev trgovca bi lahko spadale osebe, katerih glavna dejavnost je zelo pogosta prodaja izdelkov na spletu in ki kupujejo izdelke, da bi jih nato prodale po višji ceni.

Osebe, ki se ukvarjajo z dejavnostmi komercialnih priporočil na spletu, kot je trženje s pomočjo vplivnežev (za več informacij glej oddelek 4.2.6), bi bilo mogoče opredeliti kot trgovce, če pogosto izvajajo take prakse, ne glede na velikost njihovega občinstva. Če oseb ni mogoče opredeliti kot trgovcev, bi se kljub temu lahko štelo, da delujejo „v imenu“ trgovca, čigar izdelki se s prakso promovirajo, in bi zato spadale na področje uporabe Direktive. Obveznosti glede jasnosti v zvezi s tržnimi komunikacijami, zlasti v skladu s členom 7(2) direktive o nepoštenih poslovnih praksah, se uporabljajo za trgovce ne glede na to, ali so dobavitelji izdelkov ali ne.

Organizacije z dobrodelnimi ali etičnimi cilji se lahko na podlagi direktive o nepoštenih poslovnih praksah opredelijo kot trgovci, kadar opravljajo poslovne dejavnosti (npr. prodaja izdelkov, ki izpolnjujejo nekatere etične standarde) v razmerju do potrošnikov. Kadar delujejo kot trgovci, bi morale pri svojih poslovnih dejavnostih ravnati v skladu z direktivo o nepoštenih poslovnih praksah. Tako informacije o poreklu izdelka ali njegovih etičnih vidikih ne bi smele biti zavajajoče.

Dejstvo, da je organizacija strukturirana kot „nepridobitna“, ni odločilnega pomena pri oceni, ali jo je mogoče opredeliti kot trgovca.

Enako velja za javne organe, ki jih je glede na okoliščine prav tako mogoče opredeliti kot trgovce, kadar opravljajo poslovne dejavnosti.

Na primer: Občina, ki trži vstopnice po znižani ceni za umetniško razstavo, ki jo organizira, bi lahko spadala pod opredelitev trgovca iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

Sodišče je v zadevi BKK Mobil Oil potrdilo, da se lahko javnopravni subjekt, ki opravlja nalogo v splošnem interesu, kot je upravljanje sistema obveznega zdravstvenega zavarovanja, opredeli kot „trgovec“, ker je:

„zakonodajalec Unije posebej široko zasnoval pojem ‚trgovec‘, ki se nanaša na ‚vsako fizično ali pravno osebo‘, ki opravlja odplačno dejavnost, in iz njenega področja uporabe ne izključuje niti subjektov, ki opravljajo naloge v splošnem interesu, niti javnopravnih subjektov“ (119).

Sodišče je tudi ugotovilo:

„[…] zavarovanci BKK, ki jih je očitno treba šteti za potrošnike v smislu [d]irektive o nepoštenih poslovnih praksah, [so lahko] zaradi zavajajočih informacij, ki jih širi ta subjekt, zavedeni, s čimer jim ta preprečuje, da bi opravili izbiro ob poznavanju vseh pomembnih dejstev […], in tako povzroči, da sprejmejo odločitev, ki je ob neobstoju takih informacij ne bi sprejeli, kot določa člen 6(1) iste direktive. V tem okviru javna ali zasebna narava zadevnega subjekta, tako kot specifična naloga, ki jo opravlja, nista upoštevni.“ (120)

Zlasti je s točko 22 Priloge I k direktivi o nepoštenih poslovnih praksah („črni seznam“) prepovedano lažno zatrjevati ali dajati vtis, da trgovec ne deluje za namene v okviru svoje trgovske, poslovne, obrtne dejavnosti ali svobodne poklicne dejavnosti, ali se lažno predstavljati za kupca.

To vključuje položaj, ko trgovec sprva deluje kot trgovec, nato pa se pretvarja, da je potrošnik, na primer, ko se prodajalec za namene posla predstavi kot poklicni trgovec z avtomobili, pozneje pa pogodbo podpiše kot fizična oseba.

2.3 Pojem poslovna praksa

Člen 2, točka (d) poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov pomenijo vsako dejanje, opustitev, ravnanje, razlago ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom;

Sodišče je razsodilo, da je edino merilo v členu 2, točka (d), direktive o nepoštenih poslovnih praksah to, da mora biti poslovna praksa trgovca neposredno povezana s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka ali storitve potrošnikom (121).

Poslovna praksa je lahko „neposredno povezana“ s promocijo izdelka, na primer z zagotavljanjem „informacij[] o razpoložljivosti proizvoda po ugodni ceni v določenem obdobju“ (122). Glede na sedanjo sodno prakso je težko določiti mejo, kdaj poslovna praksa ni več „neposredno povezana“ s promocijo izdelka. Vendar če na primer trgovec prodaja zemljevid mesta, ki ne vsebuje oglasnih sporočil, in potrošnik nato ta zemljevid uporabi, da bi prišel do določene trgovine, bi se zdelo nerazumno opredeliti prodajo navedenega zemljevida mesta kot poslovno prakso, „neposredno povezano“ s promocijo izdelka v navedeni trgovini.

Sodišče je navedlo, da direktiva o nepoštenih poslovnih praksah zajema poklicne dejavnosti, ki sledijo trgovski transakciji, ki se nanaša na kakršno koli blago ali storitev, ter po sklenitvi pogodbe in med njenim izpolnjevanjem (123).

Na podlagi tega je Sodišče ugotovilo:

„[…] to, da je zadevni trgovec tako ravnal zgolj enkrat in zgolj v zvezi z enim potrošnikom, v teh okoliščinah nikakor ni upoštevno. V opredelitvah, navedenih v členih2(c) in (d), 3(1) in 6(1) [d]irektive o nepoštenih poslovnih praksah, niti v tej direktivi kot celoti namreč nič ne kaže na to, da bi morala biti storitev ali opustitev trgovca ponavljajoča ali da bi se morala nanašati na več potrošnikov.“ „[…] posredovanje napačne informacije trgovca potrošniku, kot je to iz postopka v glavni stvari, [je treba] opredeliti kot ‚zavajajočo poslovno prakso‘ v smislu te direktive, čeprav se to posredovanje nanaša samo na enega potrošnika“ (124).

Sodišče je v zadevi Kirschstein zagotovilo smernice o omejitvah področja uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah v zvezi s pojmom poslovnih praks. Presodilo je, da obstaja razlika med trgovčevimi „poslovnimi praksami“, ki so tesno povezane s promocijo in prodajo ali dobavo izdelkov potrošnikom, ki jih torej zajema Direktiva, ter pravili, na katera se te prakse sklicujejo in ki se nanašajo na sam „izdelek“ (npr. pooblastilo ponudnikov storitev, ki lahko izdajajo diplome) ter zato ne spadajo na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

„Iz navedenega sledi, da za nacionalni predpis, katerega cilj je določiti subjekt, ki je pooblaščen za zagotavljanje storitve, ki je predmet poslovne transakcije, ne da bi neposredno urejal prakse, ki jih ta subjekt lahko pozneje uporabi za promocijo ali prodajo te storitve, ni mogoče šteti, da je povezan s poslovno prakso, ki je v neposredni zvezi z opravljanjem te storitve v smislu Direktive 2005/29.“ (125)

Kar zadeva področje oglaševanja v tiskanih medijih, je Sodišče priznalo, da se pojem „poslovne prakse“ opredeljuje s posebej široko formulacijo in da se direktiva o nepoštenih poslovnih praksah lahko uporablja v primeru, ko poslovne prakse gospodarskega subjekta izvaja drugo podjetje, vendar je v zadevi RLvS razsodilo, da se na direktivo o nepoštenih poslovnih praksah in zlasti točko 11 Priloge I v zvezi z advertoriali ni mogoče sklicevati proti časopisnim urednikom (126). Sodišče se je sklicevalo na neobstoj sekundarne zakonodaje EU glede tiskanih medijev in pojasnilo, da namen te določbe kot take ni časopisnim urednikom naložiti obveznosti preprečevanja morebitnih nepoštenih poslovnih praks oglaševalcev (127).

Trgovci morajo biti previdni tudi pri uporabi etičnih trditev in trditev o družbeni odgovornosti gospodarskih družb, ki lahko zajemajo različne vidike načinov poslovanja trgovcev, na primer glede delovnih pogojev, dobrobiti živali, dobrodelnih prispevkov itd. Družbena odgovornost gospodarskih družb se nanaša na dejstvo, da družbe prevzamejo odgovornost za svoj vpliv na družbo, tako da imajo vzpostavljen postopek za vključevanje družbenih, okoljskih, etičnih in potrošnikovih pomislekov v svoje poslovne dejavnosti in osrednjo strategijo.

Trditve v zvezi s takimi vidiki so postale orodje za trženje, ki se uporablja za izpolnjevanje vse večjega interesa potrošnikov za to, da trgovci upoštevajo etične in družbene standarde. Take trditve lahko vplivajo na odločitev o poslu, ki jo sprejme potrošnik, ki mora izbrati med dvema konkurenčnima izdelkoma podobne kakovosti in s podobno ceno. Iz tega razloga se lahko štejejo za „neposredno povezane s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka“ in jih je torej mogoče opredeliti kot poslovno prakso v smislu direktive o nepoštenih poslovnih praksah. Ker so si etične trditve/trditve o družbeni odgovornosti gospodarskih družb in okoljske trditve precej podobne, se lahko ključna načela, ki se uporabljajo za okoljske trditve, uporabljajo tudi za etične trditve in trditve o družbeni odgovornosti gospodarskih družb (glej oddelek 4.1).

2.3.1 Poprodajne prakse, vključno z dejavnostmi izterjave dolga

V skladu s členom 3(1) se poslovne prakse pojavljajo ne samo med trženjem in dobavo, ampak tudi po opravljeni transakciji (poprodajna faza), kar je lahko zajeto v področju uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

Uvodna izjava 13 direktive o nepoštenih poslovnih praksah se nanaša tudi na „nepoštene poslovne prakse, ki se pojavljajo izven pogodbenih razmerij med trgovcem in potrošnikom, kakor tudi ob sklenitvi pogodbe in med njenim izpolnjevanjem“.

Dejavnosti izterjave dolga bi bilo treba obravnavati kot poprodajne poslovne prakse, saj je izterjava dolga neposredno povezana s prodajo ali dobavo izdelkov. Ni objektivnih razlogov za to, da bi se navedena ocena razlikovala glede na to, ali trgovec izterjavo dolgov odda v izvedbo specializiranim agencijam ali ne.

To izhaja tudi iz točke 25 Priloge I, ki šteje za nepošteno v vseh okoliščinah prakso: „[o]biskovati potrošnika na domu in ga ne upoštevati, ko prosi, da se odide iz njegovega doma ali da se vanj ne vrača, razen v okoliščinah in v mejah, upravičenih po nacionalnem pravu, ko se izvršuje pogodbene obveznosti “.

Sodišče je v zadevi Gelvora potrdilo, da pravno razmerje med družbo za izterjavo dolga in dolžnikom, ki ne izpolnjuje obveznosti iz potrošniške posojilne pogodbe in čigar dolg je bil odstopljen tej družbi, spada na področje uporabe Direktive (128).

Na primer: — Nacionalno sodišče je razsodilo, da je sporočilo potrošniku, ki ne izpolnjuje svojih finančnih obveznosti, da bo njegovo ime v lokalnih medijih objavljeno med neplačniki, agresivna poslovna praksa (129). — Urad za varstvo potrošnikov je ukrepal zoper izterjevalca dolgov, ki je uporabljal podoben logotip, ime in dokumente, kot jih uporabljajo uradne agencije. Trgovec je pri potrošnikih vzbujal zavajajoč vtis, da izvršuje uradne sodne odločbe, da bi jih prisilil v plačilo dolgov, čeprav so dejansko take pristojnosti pridržane javnim organom (130). — Urad za varstvo potrošnikov je menil, da je izterjava dolga poprodajna poslovna praksa, ki spada na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah, in oglobil agencijo za izterjavo dolgov zaradi zavajanja potrošnikov dolžnikov glede obsega in resnosti negativnih posledic zanje, če ne bodo nemudoma poravnali dolgov. Agencija za izterjavo dolgov prav tako ni ustrezno obvestila potrošnikov o natančni pogodbeni podlagi za dolg in je nanje izvajala neupravičen psihološki pritisk (131).

2.3.2 Trgovci, ki kupujejo izdelke od potrošnikov

Nekateri trgovci lahko v okviru svoje poslovne dejavnosti kupujejo izdelke od potrošnikov. To so na primer prodajalci avtomobilov, trgovci s starinami in prodajalci rabljenega blaga.

V skladu z opredelitvijo iz direktive o nepoštenih poslovnih praksah so poslovne prakse samo tiste, ki so „ neposredno povezane s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom “. Obratni položaj, ko trgovci kupujejo izdelke od potrošnikov, ne spada na področje uporabe zadevne direktive. Vendar pa je v nekaterih primerih mogoče vzpostaviti povezavo med prodajo izdelka s strani potrošnika trgovcu in promocijo, prodajo ali dobavo (drugega) izdelka potrošniku.

Tako so v trgovini z motornimi vozili pogoste pogodbe o zamenjavi „staro za novo“. Trgovec kupi rabljeno vozilo od potrošnika, ta pa nato kupi vozilo pri trgovcu. V takih primerih bi bilo mogoče trgovčev nakup šteti za del plačila potrošnika za transakcijo podjetja v razmerju do potrošnika. Pogodbe o zamenjavi „staro za novo“ nedvoumno spadajo na področje uporabe direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

Za nakup in nadaljnjo prodajo zlata bi lahko v nekaterih okoliščinah veljala direktiva o nepoštenih poslovnih praksah. Tako bi bilo za trgovca, ki potrošnikom ponuja strokovno oceno vrednosti njihovega zlata, preden ga kupi od njih, mogoče šteti, da potrošnikom zagotavlja storitev. V takem primeru se uporablja direktiva o nepoštenih poslovnih praksah in posledično trgovec ne sme zagotoviti zavajajočih informacij o dejanski vrednosti zlata ali ceni zagotovljene storitve (npr. opustitev „upravnih pristojbin“).

Na primer: Trgovec, ki je strokovnjak za kitajsko keramiko, pove potrošniku, da je vaza iz dinastije Ming ponaredek. Če to ni res, bi taka izjava lahko pomenila zavajajoče dejanje.

2.4 Preskus odločitve o poslu

Člen 2, točka (k) „odločitev o poslu“ pomeni vsako odločitev, ne glede na to[,] ali se potrošnik odloči za dejanje ali opustitev dejanja, ki jo sprejme potrošnik v zvezi s tem, ali izdelek kupiti ali ne, kako in pod kakšnimi pogoji, ali zanj plačati v celoti ali deloma, ga obdržati ali z njim nadalje razpolagati, ali v zvezi z izdelkom uveljavljati katero izmed pogodbenih pravic;

Splošne določbe direktive o ne