EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 15.12.2020 COM(2020) 825 final 2020/0361(COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o enotnem trgu digitalnih storitev (akt o digitalnih storitvah) in spremembi Direktive 2000/31/ES (Besedilo velja za EGP) {SEC(2020) 432 final} - {SWD(2020) 348 final} - {SWD(2020) 349 final}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.OZADJE PREDLOGA •Razlogi za predlog in njegovi cilji Od sprejetja Direktive 2000/31/ES (Direktiva o elektronskem poslovanju) so nastale nove in inovativne storitve informacijske družbe (digitalne storitve), ki so spremenile vsakdanje življenje državljanov Unije ter preoblikovale njihov način komuniciranja, povezovanja, potrošnje in poslovanja. Navedene storitve so pomembno prispevale k družbenim in gospodarskim preobrazbam v Uniji in po svetu. Hkrati pa je uporaba navedenih storitev postala tudi vir novih tveganj in izzivov, in sicer za družbo kot celoto ter za posameznike, ki take storitve uporabljajo. Digitalne storitve so lahko v pomoč pri doseganju ciljev trajnostnega razvoja, saj prispevajo h gospodarski, družbeni in okoljski trajnostnosti. V koronavirusni krizi se je pokazal pomen digitalnih tehnologij v vseh vidikih modernega življenja. Jasno so se pokazali odvisnost našega gospodarstva in družbe od digitalnih storitev, pa tudi koristi in tveganja, ki izhajajo iz sedanjega okvira delovanja digitalnih storitev. V sporočilu o oblikovanju digitalne prihodnosti Evrope se je Komisija zavezala posodobiti horizontalna pravila, ki opredeljujejo odgovornosti in obveznosti ponudnikov digitalnih storitev, zlasti spletnih platform. Pri tem je Komisija upoštevala težave, ki jih je Evropski parlament navedel v samoiniciativnih poročilih, in analizirala v njih navedene predloge. Evropski parlament je na podlagi člena 225 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) sprejel dve resoluciji: o aktu o digitalnih storitvah: izboljšanje delovanja enotnega trga in o aktu o digitalnih storitvah: prilagoditev pravil poslovnega in civilnega prava za poslovne subjekte, ki poslujejo na spletu. Evropski parlament je sprejel tudi resolucijo na podlagi nezakonodajnega postopka o aktu o digitalnih storitvah in vprašanjih, ki se zastavljajo na področju temeljnih pravic. Z vsebinskega vidika se resolucije v številnih pogledih dopolnjujejo. Vsebujejo jasen poziv k ohranjanju temeljnih načel iz Direktive o elektronskem poslovanju in k varstvu temeljnih pravic v spletnem okolju, pa tudi k spletni anonimnosti, kadar koli je to tehnično mogoče. Pozivajo k preglednosti, obveznosti zagotavljanja informacij in odgovornosti ponudnikov digitalnih storitev ter zagovarjajo vzpostavitev učinkovitih obveznosti za spoprijemanje z nezakonito vsebino na spletu. Zagovarjajo tudi javni nadzor na ravni EU in nacionalni ravni ter sodelovanje med pristojnimi organi držav članic pri izvrševanju zakonodaje, zlasti ko gre za čezmejne zadeve. Resolucija o aktu o digitalnih storitvah: izboljšanje delovanja enotnega trga poziva k ambiciozni reformi obstoječega pravnega okvira EU o elektronskem poslovanju, ob ohranjanju temeljnih načel ureditve odgovornosti iz navedenega okvira, prepovedi splošnega nadzora in klavzule o notranjem trgu, ki po mnenju Evropskega parlamenta še vedno velja. Ob potrditvi ciljev Direktive o elektronskem poslovanju resolucija poziva k sprejetju ukrepov, katerih bistvo bo varstvo potrošnikov, tako da se vključi podroben oddelek o spletnih tržnicah; ukrepi pa naj ob upoštevanju temeljnih pravic uporabnikov zagotavljajo zaupanje potrošnikov v digitalno gospodarstvo. Resolucija tudi zagovarja sprejetje pravil, ki bodo omogočila konkurenčno digitalno okolje v Evropi, in predvideva, da bo akt o digitalnih storitvah postavil standarde na tem področju na svetovni ravni. Resolucija o aktu o digitalnih storitvah: prilagoditev pravil poslovnega in civilnega prava za poslovne subjekte, ki poslujejo na spletu, poziva k večji poštenosti, preglednosti in odgovornosti postopkov za moderiranje vsebine digitalnih storitev, ob zagotavljanju temeljnih pravic in neodvisnih pravnih sredstev. Resolucija vsebuje tudi zahtevo za uvedbo podrobnega mehanizma prijave in ukrepanja glede nezakonitih vsebin, celovitih pravil o spletnem oglaševanju, vključno s ciljnim oglaševanjem, ter za omogočanje razvoja in uporabe pametnih pogodb. Nezakonodajna resolucija o aktu o digitalnih storitvah in vprašanjih, ki se zastavljajo na področju temeljnih pravic, poudarja, da sta na področju platform in uporabnikov zaradi hitrega razvoja tehnologije potrebna pravna jasnost in upoštevanje temeljnih pravic. Poziva k harmoniziranim pravilom glede obravnave nezakonitih vsebin na spletu ter v zvezi z moderiranjem vsebin in izjemami od odgovornosti. Resolucija vključuje tudi jasne odgovornosti platform in organov glede poročanja in preglednosti. Svet je v svojih sklepih pozdravil tudi napoved Komisije glede sprejetja akta o digitalnih storitvah ter poudaril „potrebo po jasnih in usklajenih ter na dokazih temelječih pravilih o odgovornostih v zvezi z digitalnimi storitvami, ki bi internetnim posrednikom zagotavljala ustrezno raven pravne varnosti“, poudaril pa je tudi, „da je treba okrepiti evropske zmogljivosti in sodelovanje nacionalnih organov, ob ohranitvi in krepitvi temeljnih načel enotnega trga, ter da je treba izboljšati varnost državljanov in zaščititi njihove pravice na digitalnem področju na enotnem trgu“. Ta poziv k ukrepanju je Svet ponovno izrazil v svojih sklepih z dne 2. oktobra 2020. Ta predlog temelji na ključnih načelih iz Direktive o elektronskem poslovanju, ki še vedno veljajo, njegov namen pa je zagotoviti najboljše pogoje za zagotavljanje inovativnih digitalnih storitev na notranjem trgu, prispevati k spletni varnosti in zaščiti temeljnih pravic ter vzpostaviti trdno in trajno strukturo upravljanja za učinkovit nadzor nad ponudniki posredniških storitev. Predlog opredeljuje jasne odgovornosti ponudnikov posredniških storitev, zlasti spletnih platform, kot so družbeni mediji in tržnice. Z določitvijo jasnih obveznosti glede ustrezne skrbnosti za nekatere posredniške storitve, vključno s postopki prijave in ukrepanja v primeru nezakonite vsebine in možnostjo ugovora na odločitve platforme glede moderiranja vsebin, je namen predloga izboljšati spletno varnost uporabnikov v vsej Uniji in izboljšati zaščito njihovih temeljnih pravic. Nadalje, z obveznostjo nekaterih spletnih platform, da morajo sprejemati, hraniti ter delno preverjati in objavljati informacije o trgovcih, ki uporabljajo njihove storitve, se bo zagotovilo bolj varno in pregledno spletno okolje za potrošnike. Predlog priznava poseben vpliv zelo velikih spletnih platform na naše gospodarstvo in družbo, zato vzpostavlja višji standard preglednosti in odgovornosti glede moderiranja vsebine na takih platformah ter glede oglaševanja in algoritemskih procesov. Vzpostavlja obveznosti za oceno tveganj, ki jih njihovi sistemi pomenijo, da se razvijejo ustrezna orodja za obvladovanje tveganj in zaščiti celovitost njihovih storitev pred uporabo manipulativnih tehnik. Operativni prag za ponudnike storitev glede teh obveznosti vključuje tiste spletne platforme, ki imajo pomemben doseg v Uniji in za katere se trenutno domneva, da dosegajo več kot 45 milijonov prejemnikov storitev. Ta prag je sorazmeren s tveganji, ki jih prinaša doseg platform v Uniji; ko se bo število prebivalcev v Uniji spremenilo za določen odstotek, bo Komisija prilagodila število prejemnikov, ki se upošteva pri določanju praga, tako da bo vedno ustrezalo 10 % prebivalstva Unije. Poleg tega bo akt o digitalnih storitvah vzpostavil koregulativni varovalni mehanizem, tudi na podlagi obstoječih prostovoljnih pobud. Predlog ohranja pravila glede odgovornosti ponudnikov posredniških storitev iz Direktive o elektronskem poslovanju, ki se je uveljavila kot temelj digitalnega gospodarstva in je ključnega pomena za zaščito temeljnih pravic na spletu. Navedena pravila je obravnavalo tudi Sodišče Evropske unije, ki je zagotovilo dragocena pojasnila in smernice. Kljub temu je navedena pravila treba vključiti v uredbo, da se zagotovi učinkovita harmonizacija po vsej Uniji in prepreči pravna razdrobljenost. Prav tako je treba pojasniti nekatere vidike navedenih pravil, da se odpravijo sedanji odvračilni dejavniki za ponudnike posredniških storitev glede prostovoljnega izvajanja preiskav, s ciljem zagotavljati varnost uporabnikov, in da se pojasni njihova vloga z vidika potrošnikov v nekaterih okoliščinah. Navedena pojasnila bi morala biti v pomoč manjšim, inovativnim ponudnikom pri širitvi in rasti, saj jim bodo zagotavljala večjo pravno varnost. Poglobljen enotni trg digitalnih storitev brez notranjih mej zahteva okrepljeno sodelovanje med državami članicami, da se zagotovita učinkovit nadzor in izvrševanje novih pravil, opredeljenih v predlagani uredbi. Predlog vzpostavlja jasno odgovornost držav članic glede nadzora, kako ponudniki storitev, ustanovljeni na njihovem ozemlju, izpolnjujejo obveznosti iz predlagane uredbe. S tem se zagotavljata najhitrejše in najbolj učinkovito izvrševanje pravil ter zaščita vseh državljanov EU. Njegov namen je zagotoviti preproste in jasne postopke za državljane in ponudnike storitev, da lahko poiščejo pomoč pri stikih z nadzornimi organi. Predlagana uredba zagotavlja nadzor in izvrševanje na ravni Unije, če se v vsej Uniji pojavijo sistemska tveganja. •Skladnost z veljavnimi predpisi s področja zadevne politike Temelj sedanjega pravnega okvira EU, ki ureja digitalne storitve, je najprej in predvsem Direktiva o elektronskem poslovanju. Ta predlog uredbe ne posega v Direktivo o elektronskem poslovanju in temelji na določbah iz navedene direktive, predvsem na načelu notranjega trga iz člena 3. Predlagana uredba zagotavlja mehanizem sodelovanja in usklajevanja za nadzor nad obveznostmi, ki jih nalaga. Glede horizontalnega okvira izjem od odgovornosti ponudnikov posredniških storitev se s to uredbo črtajo členi 12 do 15 Direktive o elektronskem poslovanju, ki se nato povzamejo v uredbi, pri čemer se ohranja izjema od odgovornosti tistih ponudnikov, ki ustrezajo razlagi Sodišča Evropske unije. Odvisno od pravnega sistema posamezne države članice in zadevnega pravnega področja lahko nacionalni sodni ali upravni organi ponudnikom posredniških storitev odredijo, da morajo ukrepati zoper nekatere specifične vrste nezakonitih vsebin. Take odločbe, zlasti kadar zahtevajo, da ponudnik prepreči ponovno pojavljanje nezakonitih vsebin, morajo biti izdane v skladu s pravom Unije, zlasti v skladu s prepovedjo splošne obveznosti nadzora, kot jo razlaga Sodišče Evropske unije. Ta predlog, zlasti njegov člen 8, ne posega v navedeno sodno prakso. Ta predlog bi moral pomeniti ustrezno podlago za razvoj robustnih tehnologij za preprečevanje ponovnega pojavljanja nezakonitih informacij, ob zagotavljanju najstrožjih zaščitnih ukrepov, da se prepreči zmoten izbris zakonite vsebine; taka orodja bi bilo mogoče razviti na podlagi prostovoljnih dogovorov med vsemi zadevnimi stranmi in bi jih države članice morale spodbujati; v interesu vseh udeleženih strani pri zagotavljanju posredniških storitev je sprejeti in izvajati take postopke; določbe o odgovornosti iz te uredbe ne bi smele ovirati različnih zainteresiranih strani pri razvijanju in učinkoviti uporabi tehničnih sistemov za zaščito in identifikacijo ter samodejno prepoznavanje, ki jih omogoča digitalna tehnologija v okviru omejitev iz Uredbe (EU) 2016/679. •Skladnost z drugimi politikami Unije Predlagana uredba uvaja horizontalni okvir za vse kategorije vsebin, proizvodov, storitev in dejavnosti v okviru posredniških storitev. Nezakonita narava takih vsebin, proizvodov ali storitev ni opredeljena v tej uredbi, ampak izhaja iz prava Unije ali nacionalnega prava v skladu s pravom Unije.

Instrumenti s posameznih področij ne pokrivajo vseh regulativnih vrzeli, opredeljenih v poročilu o oceni učinka: ne zagotavljajo popolnih pravil o procesnih obveznostih v zvezi z nezakonito vsebino ter vključujejo le osnovna pravila o preglednosti in odgovornosti ponudnikov storitev ter omejene mehanizme nadzora. Poleg tega zakonodaja s posameznih področij pokriva okoliščine, v katerih so potrebni prilagojeni pristopi. Glede na področje uporabe so ti omejeni z dveh vidikov. Prvič, posredovanja s posameznega področja obravnavajo manjši nabor vprašanj (npr. kršitve avtorskih pravic, teroristične vsebine, gradivo o spolni zlorabi otrok ali nezakonit sovražni govor, nekatere nezakonite proizvode). Drugič, nanašajo se le na razširjanje take vsebine na določeni vrsti storitev (npr. na določeno vrsto spletnih platform za kršitve avtorskih pravic, le na platforme za izmenjavo videoposnetkov in le glede avdiovizualnih terorističnih vsebin ali sovražnega govora). Pomembno je pojasniti razmerje med predlagano novo uredbo in instrumenti s posameznih področij. Predlagana uredba dopolnjuje sedanjo zakonodajo s posameznih področij ter ne vpliva na uporabo obstoječe zakonodaje EU, ki ureja nekatere vidike zagotavljanja storitev informacijske družbe in ki se uporablja kot lex specialis. Na primer obveznosti iz Direktive 2010/13/EU, kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/1808, o ponudnikih platform za izmenjavo videov (direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) glede avdiovizualnih vsebin in avdiovizualnih komercialnih sporočil se še vedno uporabljajo. Vendar pa se ta uredba za navedene ponudnike uporablja le, če direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah ali drugi pravni akti Unije, kot je predlog uredbe o preprečevanju razširjanja terorističnih spletnih vsebin, ne vsebujejo podrobnejših določb, ki se zanje uporabljajo. Okvir, vzpostavljen z Uredbo (EU) 2019/1150 o spodbujanju pravičnosti in preglednosti za poslovne uporabnike spletnih posredniških storitev, s ciljem zagotoviti ustrezno preglednost, poštenost in učinkovita pravna sredstva poslovnim uporabnikom takih storitev in uporabnikom s poslovnim spletiščem v zvezi s spletnimi iskalniki, se uporablja kot lex specialis. Nadalje, pravila iz tega predloga bodo dopolnjevala zakonodajo o varstvu potrošnikov, zlasti Direktivo (EU) 2019/2161 o spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in direktiv 98/6/ES, 2005/29/ES ter 2011/83/EU, ki vzpostavljajo posebna pravila za izboljšanje preglednosti nekaterih funkcij, ki jih ponujajo nekatere storitve informacijske družbe. Ta predlog ne posega v Uredbo (EU) 2016/679 (Splošna uredba o varstvu podatkov) ter v druga pravila Unije o varstvu osebnih podatkov in zasebnosti komunikacij. Ukrepi glede oglaševanja na spletnih platformah na primer dopolnjujejo, vendar ne spreminjajo obstoječih pravil o soglasju in pravici do ugovora obdelavi osebnih podatkov. Vzpostavljajo obveznosti do uporabnikov spletnih platform v zvezi s preglednostjo, te informacije pa bodo tem uporabnikom omogočale tudi, da bodo uresničevali svoje pravice kot posamezniki, na katere se nanašajo osebni podatki. Poleg tega omogočajo nadzor organov in preverjenih raziskovalcev o tem, kako se oglasi prikazujejo in kako so usmerjeni na naslovnike. Ta predlog dopolnjujejo nadaljnji ukrepi na podlagi akcijskega načrta za evropsko demokracijo (COM(2020) 790 final), s ciljem opolnomočiti državljane in vzpostaviti odpornejše demokracije v Uniji. Pravila o kodeksih ravnanja, vzpostavljena v tej uredbi, bi se lahko uporabila kot temelj, ki bi ga dopolnil revidiran in okrepljen kodeks ravnanja EU glede dezinformacij, na podlagi smernic Komisije. Prav tako je predlog v celoti skladen s strategijami o enakosti, ki jih je sprejela Komisija v okviru Unije enakosti, in jih nadalje podpira. Predlog ne posega v pobudo Komisije, katere cilj je izboljšati delovne pogoje oseb, ki delajo prek digitalnih platform. Nazadnje, predlagana uredba temelji na priporočilu o nezakonitih spletnih vsebinah iz leta 2018. V njem so upoštevane izkušnje na podlagi samoregulativnih prizadevanj ob podpori Komisije, kot so zaveza o varnosti proizvodov, memorandum o soglasju zoper ponarejanje blaga, kodeks ravnanja za odpravo nezakonitega sovražnega govora na spletu in internetni forum EU o terorističnih vsebinah. 2.PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST •Pravna podlaga Pravna podlaga predloga je člen 114 Pogodbe o delovanju Evropske unije, ki določa uvedbo ukrepov za zagotovitev delovanja notranjega trga. Primarni cilj tega predloga je zagotoviti ustrezno delovanje notranjega trga, zlasti v zvezi z zagotavljanjem čezmejnih digitalnih storitev (natančneje, posredniških storitev). V skladu s tem ciljem je namen predloga zagotoviti harmonizirane pogoje za razvoj inovativnih čezmejnih storitev v Uniji z obravnavo in preprečevanjem nastanka ovir za tako gospodarsko dejavnost, ki izhajajo iz razlik v načinu, kako se razvijajo nacionalne zakonodaje, ob upoštevanju tega, da je več držav članic že sprejelo zakonodajo oziroma jo namerava sprejeti o vprašanjih, kot so odstranjevanje nezakonitih spletnih vsebin, skrbnost, postopki prijave in ukrepanja ter preglednost. Hkrati predlog zagotavlja ustrezen nadzor digitalnih storitev in sodelovanje med organi na ravni Unije, s čimer se spodbujajo zaupanje, inovacije in rast na notranjem trgu. •Subsidiarnost Ob upoštevanju, da je splet po svoji naravi čezmejen, zgoraj navedena zakonodajna prizadevanja na nacionalni ravni ovirajo zagotavljanje in prejemanje storitev v vsej Uniji, poleg tega so neučinkovita pri zagotavljanju varnosti in enotni zaščiti pravic državljanov Unije ter podjetij na spletu. Harmonizacijo pogojev za razvoj inovativnih čezmejnih digitalnih storitev v Uniji, ob hkratnem zagotavljanju varnega spletnega okolja, je mogoče zagotoviti le na ravni Unije. Ukrepanje na ravni Unije zagotavlja predvidljivost in pravno varnost ter zmanjšuje stroške zagotavljanja skladnosti v vsej Uniji. Hkrati spodbuja enako varstvo vseh državljanov Unije, saj zagotavlja, da ponudniki posredniških storitev dosledno ukrepajo zoper nezakonite spletne vsebine ne glede na to, kje imajo sedež. Dobro usklajen nadzorni sistem, okrepljen na ravni Unije, tudi zagotavlja skladen pristop, ki se uporablja za ponudnike posredniških storitev v vseh državah članicah. Za učinkovito zaščito uporabnikov spleta in da se prepreči slabši konkurenčni položaj ponudnikov digitalnih storitev v Uniji, je treba vključiti tudi zadevne ponudnike storitev, ki so ustanovljeni zunaj Unije in delujejo na notranjem trgu. •Sorazmernost Namen predloga je spodbujati odgovorno in skrbno ravnanje ponudnikov posredniških storitev, da se zagotovi varno spletno okolje, ki državljanom Unije in drugim stranem omogoča svobodno uresničevanje njihovih temeljnih pravic, zlasti svobodo izražanja in obveščanja. Ključne značilnosti predloga omejujejo uredbo na tisto, kar je nujno potrebno, da se dosežejo navedeni cilji. Predlog zlasti vzpostavlja asimetrične obveznosti glede zagotavljanja potrebne skrbnosti pri različnih vrstah ponudnikov digitalnih storitev, odvisno od narave njihovih storitev in njihove velikosti, da se zagotovi, da se njihove storitve ne zlorabljajo za nezakonite dejavnosti ter da ponudniki delujejo odgovorno. S tem pristopom se nekatere opredeljene težave obravnavajo le tam, kjer se pojavljajo, da se prepreči preobremenjevanje ponudnikov, na katere se take težave ne nanašajo. Nekatere večje obveznosti so omejene le na zelo velike spletne platforme, ki so si zaradi svojega dosega zagotovile osrednjo, sistemsko vlogo pri omogočanju javne razprave in gospodarskih transakcijah. Zelo majhni ponudniki so obveznosti popolnoma oproščeni.

V zvezi s ponudniki digitalnih storitev, ki so ustanovljeni zunaj Unije in storitve ponujajo v Uniji, uredba zahteva imenovanje pravnega zastopnika v Uniji, da se zagotovi ustrezen nadzor in izvrševanje, če je potrebno. Predlog bo sorazmerno z obveznostmi in ob upoštevanju čezmejne narave digitalnih storitev uvedel mehanizem sodelovanja med državami članicami z okrepljenim nadzorom zelo velikih spletnih platform na ravni Unije. Poleg tega predlog ne spreminja zakonodaje s posameznih področij ali mehanizmov izvrševanja in upravljanja, določenih na njihovi podlagi, ampak zagotavlja horizontalni okvir, ki se lahko uporabi tudi, kadar ne gre za posebno vrsto vsebine ali podkategorije storitev, urejenih v aktih s posameznih področij. Cilj tega predloga je z vzpostavitvijo jasnega okvira ter ob sodelovanju med državami članicami in z njimi, pa tudi s samoregulacijo, izboljšati pravno varnost in okrepiti zaupanje, ob tem pa s prilagodljivostjo okvira sodelovanja zagotoviti dolgoročno relevantnost in učinkovitost. •Izbira instrumenta Člen 114 Pogodbe o delovanju Evropske unije omogoča zakonodajalcu sprejemanje uredb in direktiv. Komisija se je odločila pripraviti predlog uredbe, da se zagotovi doslednost zaščite v vsej Uniji in da se preprečijo razlike, ki ovirajo prosto zagotavljanje zadevnih storitev na notranjem trgu, pa tudi da se zagotovi enotna zaščita pravic in enotne obveznosti za podjetja in potrošnike na celotnem notranjem trgu. To je potrebno za zagotovitev pravne varnosti in preglednosti za gospodarske subjekte in potrošnike. Predlagana uredba tudi zagotavlja stalno spremljanje pravic in obveznosti ter enakovredne sankcije v vseh državah članicah, pa tudi učinkovito sodelovanje med nadzornimi organi različnih držav članic in na ravni Unije. 3.REZULTATI NAKNADNIH OCEN, POSVETOVANJ Z DELEŽNIKI IN OCEN UČINKA •Naknadne ocene/preverjanja primernosti obstoječe zakonodaje Ta predlog temelji na oceni Direktive o elektronskem poslovanju, izvedene vzporedno z oceno učinka, ki je priloga k temu predlogu. Posebni cilji Direktive o elektronskem poslovanju so bili zagotoviti (i) dobro delujoč notranji trg digitalnih storitev, (ii) učinkovito odstranjevanje nezakonitih spletnih vsebin ob polnem upoštevanju temeljnih pravic ter (iii) ustrezno raven obveščanja in preglednosti za potrošnike. Glede učinkovitosti Direktive o elektronskem poslovanju iz ocene izhaja, da čeprav je navedena direktiva zagotovila pomembno spodbudo za rast notranjega trga digitalnih storitev ter omogočila vstop in razširitev novih ponudnikov takih storitev, prvotni cilji niso bili v celoti doseženi. Zlasti dinamična rast digitalnega gospodarstva in pojav novih vrst ponudnikov storitev predstavljata nekatere nove izzive, s katerimi se države članice različno spoprijemajo, zato je treba pojasniti prvotno postavljene cilje. Poleg tega navedeno pomeni dodaten pritisk na doseganje že postavljenih ciljev, kot je razvidno iz vse večje pravne razdrobljenosti. Iz ocene izhaja tudi, da čeprav več novih regulativnih instrumentov pomembno prispeva k doseganju nekaterih ciljev politike, opredeljenih v Direktivi o elektronskem poslovanju, pa ti rešitve za nekatere težave zagotavljajo le na posameznih področjih (npr. z obravnavo vse pogostejšega pojava posebnih vrst nezakonitih dejavnosti). Teh vprašanj torej ne obravnavajo dosledno v celotnem digitalnem ekosistemu, saj so omejena na nekatere vrste storitev ali nezakonitih vsebin. Nadalje, čeprav so samoregulativne pobude na splošno imele pozitivne učinke, jih ni mogoče pravno uveljaviti, poleg tega ne vključujejo vseh udeležencev digitalnega gospodarstva. Glede uspešnosti Direktive o elektronskem poslovanju velja, da je direktiva uvedla le omejene dodatne stroške organov držav članic in ponudnikov storitev informacijske družbe. Ocena ni razkrila posebno visokih ali nesorazmernih stroškov, prav tako niso bili izraženi pomembni pomisleki glede učinka na mala in srednja podjetja. Glavni pomislek glede tega se nanaša na pomanjkanje jasnosti v zvezi z mehanizmom sodelovanja v državah članicah, kar povzroča breme in podvaja stroške, kljub nasprotnemu cilju direktive, zlasti glede nadzora nad spletnimi platformami. S tem se je v bistvu zmanjšala njena uspešnost pri ohranjanju delovanja notranjega trga. V zvezi z vprašanji glede nadaljnje ustreznosti ciljev iz Direktive o elektronskem poslovanju iz ocene izhaja, da so cilji navedene direktive še vedno veljavni, ob tem pa je prišlo do novih pojavov, ki v sedanjih ciljih javne politike niso ustrezno upoštevani. Prvič, odprto javno posvetovanje, ciljne vloge deležnikov, poročila Evropskega parlamenta in Sklepi Sveta potrjujejo, da so načela in cilji Direktive o elektronskem poslovanju še vedno veljavni. Vendar pa so od začetka veljavnosti Direktive nastale nove informacijske asimetrije in tveganja, predvsem v zvezi z nastankom spletnih platform, zlasti zelo velikih, ter v zvezi z obsegom digitalne preobrazbe. To na primer velja na področjih odločanja na podlagi algoritmov (ki vpliva na to, kako se informacijski tokovi posredujejo prek spleta) ali na področjih spletnih sistemov oglaševanja. Iz ocene izhaja, da je Direktiva o elektronskem poslovanju skladna z drugimi posredovanji EU, izvedenimi od njenega sprejetja. Iz ocene tudi ne izhajajo nobene notranje neskladnosti Direktive o elektronskem poslovanju. Nazadnje, vsaj deli dejanskih koristi Direktive o elektronskem poslovanju, opredeljenih v oceni, se lahko štejejo kot dodana vrednost EU. Verjetno je, da bodo države članice še naprej uporabljale svoje regulativne sisteme, brez opredelitve skupnih načel, nekatere države članice pa verjetno tudi v prihodnje ne bodo določile horizontalnih pravil. Vendar pa ob pomanjkanju trdnih dokazov ni mogoče sprejeti trdnih zaključkov o obsegu te dodane vrednosti EU. •Posvetovanja z deležniki Komisija se je v zadnjih petih letih posvetovala z veliko različnimi deležniki, vključno s ponudniki digitalnih storitev, kot so spletne platforme in drugi ponudniki posredniških storitev, podjetji, ki trgujejo prek spleta, medijskimi založniki, lastniki blagovnih znamk in drugimi podjetji, socialnimi partnerji, uporabniki digitalnih storitev, organizacijami civilne družbe, nacionalnimi organi, akademskimi krogi, tehnično skupnostjo, mednarodnimi organizacijami in splošno javnostjo. V zadnjih letih so številna ciljno usmerjena posvetovanja temeljito zajela mnenja deležnikov o vprašanjih, povezanih z digitalnimi storitvami in platformami. Odprto javno posvetovanje o aktu o digitalnih storitvah je potekalo 14 tednov, in sicer med 2. junijem in 8. septembrom; prejetih je bilo 2 863 odzivov in približno 300 dokumentov o stališču zelo raznolikih skupin deležnikov. Večino povratnih informacij so dali splošna javnost (66 % državljani Unije, 8 % državljani tretjih držav), družbe/podjetja (7,4 %), podjetniška združenja (6 %) in nevladne organizacije (5,6 %). Sledijo jim javni organi (2,2 %), akademski krogi / raziskovalne institucije (1,2 %), sindikati (0,9 %) ter potrošniške in okoljske organizacije (0,4 %). Deležniki se na splošno strinjajo, da je treba ukrepati, in sicer tako glede spletne varnosti kot tudi napredovanja notranjega trga na področju digitalnih storitev.

Mnenja deležnikov o nadaljnji relevantnosti glavnih načel Direktive o elektronskem poslovanju pa se razlikujejo, pri čemer se strinjajo, da jih je treba ohraniti, vključno z načelom notranjega trga, za nadzor digitalnih storitev, ureditev odgovornosti in prepoved splošne obveznosti nadzora. Deležniki se tudi na splošno strinjajo, da je treba okvir glede na današnje izzive posodobiti z opredelitvijo jasnih obveznosti ponudnikov storitev, ki bi bile harmonizirane po vsej EU. Večina vprašanih (iz vseh kategorij) je navedla, da so na spletu že naleteli na škodljivo in nezakonito vsebino, blago ali storitve, zlasti pa so opozorili na zastrašujoč porast med pandemijo COVID-19. Velik delež vprašanih, ki so navedli, da so nezakonito vsebino ali blago prijavili ponudnikom digitalnih storitev, je izrazilo nezadovoljstvo z odzivom in neučinkovitostjo mehanizmov za poročanje po zaznavi. Poleg tega uporabniki menijo, da se dejanski ukrepi ponudnikov razlikujejo od njihovih navedenih politik. Obstaja široko soglasje, tudi med ponudniki storitev, ki so se udeležili posvetovanja, da so potrebne preproste, standardizirane in pregledne obveznosti glede prijave in ukrepanja, ki bi bile harmonizirane na celotnem notranjem trgu. Menijo, da je to bistvenega pomena, da se omogoči hiter odziv na nezakonito vsebino ter izboljša pravna jasnost za uporabnike platform in male platforme, ki bi se želele razširiti na notranjem trgu. Vprašani se strinjajo tudi o pomenu mehanizmov za nadomestilo škode. V zvezi s spletnimi tržnicami je več deležnikov opozorilo, da bi bilo treba sprejeti bolj ciljne ukrepe, kot je identifikacija prodajalcev. Vprašani se tudi na splošno strinjajo, da bi moralo ozemeljsko področje uporabe teh obveznosti vključevati vse akterje, ki ponujajo blago, informacije ali storitve v Uniji, ne glede na to, kje imajo sedež. Velik delež vprašanih je tudi poudaril pomembnost teh vprašanj, zlasti glede velikih platform. Med deležniki velja splošno soglasje, da „škodljiva“ (vendar ne, oziroma vsaj ne nujno, nezakonita) vsebina ne bi smela biti opredeljena v aktu o digitalnih storitvah in zanjo ne bi smela veljati obveznost odstranitve, saj je to občutljivo področje z resnimi posledicami za zaščito svobode izražanja. Vendar pa številne deležnike skrbi način, kako algoritemski sistemi oblikujejo informacijske tokove na spletu. Več deležnikov, zlasti s področja civilne družbe in iz akademskih krogov, je poudarilo, da so potrebna preverjanja algoritemske odgovornosti in preglednosti, zlasti glede vprašanja, kako se informacije prednostno razvrščajo in ciljno usmerjajo. Podobno so deležniki glede spletnega oglaševanja izražali veliko zaskrbljenost glede odsotnosti moči uporabnikov ter glede odsotnosti smiselnega nadzora in izvrševanja. V zvezi z izvrševanjem se deležniki strinjajo, da je treba izboljšati sodelovanje med organi, in sicer tako čezmejno kot tudi znotraj vsake države članice. Menijo, da je nadzor EU ključnega pomena, večina vprašanih pa podpira enoten organ nadzora. •Zbiranje in uporaba strokovnih mnenj Priprave na oblikovanje predloga so temeljile na več študijah in strokovnih mnenjih, vključno z več pravnimi študijami o izvajanju Direktive o elektronskem poslovanju ter o pravni razdrobljenosti, študijami algoritemske preglednosti in odgovornosti ter notranjimi študijami o stroških moderiranja vsebin, ureditvi odgovornosti posrednikov in stroških neukrepanja na ravni EU, ob pomoči skupnega raziskovalnega središča Evropske komisije. Komisija je leta 2018 za zbiranje mnenj in stališč splošne javnosti opravila raziskavo Eurobarometer na reprezentativnem vzorcu več kot 33 000 vprašanih iz vseh držav članic. Tudi pravna analiza temelji na bogati zbirki sodne prakse, zlasti Sodišča Evropske unije, na več določbah Direktive o elektronskem poslovanju in sorodnih aktov, kot so določbe o razlagi pojma „storitve informacijske družbe“ ali določbe o odgovornosti ponudnikov posredniških storitev. Komisija je zbrala tudi strokovna mnenja na podlagi ciljnih posvetovanj in dejavnosti vključevanja, vključno z več delavnicami, konferencami, intervjuji s strokovnjaki in sodniki, posvetovanji s strokovno skupino za elektronsko poslovanje ter številnimi dvostranskimi srečanji, pa tudi z analizo priložnostnih dokumentov o stališču in raziskovalnih člankov organizacij, predstavnikov industrije, civilne družbe in akademskih krogov. Nazadnje, analiza temelji na dodatnem pregledu literature, študij in raziskovalnih člankov, ki so jih v okviru odprtega javnega posvetovanja predložili akademiki, ter drugih neodvisnih študij, vključno z zbirko študij, opravljenih za Evropski parlament. •Ocena učinka Odbor za regulativni nadzor je o oceni učinka izdal pozitivno mnenje z zadržkom, ki vključuje predloge za izboljšanje. Poročilo o oceni učinka je bilo nadalje revidirano v skladu z navedenim, predvsem glede pojasnjevanja povezav med aktom o digitalnih storitvah in širšim regulativnim okvirom; podrobneje so opisane možnosti politike, vključena pa je tudi podrobnejša analiza temeljnih dokazov, obravnavanih v revidiranem poročilu o oceni učinka. Pomen digitalnih storitev za našo družbo in gospodarstvo ter s tem povezana tveganja bodo še naprej naraščali. Komisija bo v osnovnem scenariju še naprej izvrševala sedanja pravila, tudi glede vprašanj s posameznih področij, in podpirala uveljavljena samoregulativna prizadevanja. Vendar pa bodo ob vedno novih težavah države članice še naprej sprejemale vsaka svojo zakonodajo. Pravna razdrobljenost zaradi raznolikih nacionalnih ukrepov ne bo pomenila le neučinkovitega spoprijemanja z nezakonitimi dejavnostmi in nezmožnosti zaščite temeljnih pravic državljanov v vsej EU, ampak bo tudi ovirala razširjanje novih, inovativnih storitev na notranjem trgu, s čimer se bo okrepil položaj peščice akterjev, ki si lahko privoščijo dodatne stroške za zagotavljanje skladnosti. S tem bosta določanje pravil in izvrševanje prepuščena večinoma zelo velikim zasebnim družbam, informacijska asimetrija med spletnimi storitvami, uporabniki in javnimi organi pa bo vse večja. Poleg osnovne so bile proučene še tri glavne možnosti politike. V okviru prve možnosti bi se kodificiralo priporočilo iz leta 2018: določilo bi se več postopkovnih obveznosti spletnih platform za spoprijemanje z nezakonitimi dejavnostmi uporabnikov. Obveznosti bi vključevale tudi potrebne zaščitne ukrepe za zaščito temeljnih pravic uporabnikov in zagotavljanje preglednosti. S tem bi se tudi izboljšali mehanizmi upravnega sodelovanja, da lahko organi rešujejo čezmejne težave prek digitalnega posredovalnega mehanizma, s čimer bi se olajšal pretok informacij. V okviru druge možnosti bi se poleg ukrepov iz prve možnosti odpravili odvračilni dejavniki za ponudnike storitev glede sprejemanja prostovoljnih ukrepov zoper nezakonite vsebine, uvedli pa bi se tudi ukrepi za izboljšanje preglednosti na področju priporočilnih sistemov in oglaševanja. Mehanizem izvrševanja in sodelovanja bi se izboljšal z imenovanjem osrednjega koordinatorja v vsaki državi članici. V okviru tretje možnosti bi se na podlagi ukrepov, opredeljenih v predhodnih možnostih, vključili ciljni, asimetrični ukrepi s strožjimi obveznostmi za zelo velike spletne platforme, ki so izpostavljene največjim tveganjem za družbo in gospodarstvo EU, pa tudi nekatera omejena pojasnila ureditve odgovornosti ponudnikov posredniških storitev in sistema upravljanja EU, z okrepljenimi pristojnostmi za nadzor in izvrševanje. Iz ocene opredeljenih gospodarskih in družbenih učinkov ter iz primerjave njihove učinkovitosti, uspešnosti, skladnosti in sorazmernosti izhaja, da bi bilo mogoče v okviru tretje možnosti najučinkoviteje doseči cilje posredovanja, in sicer z vzpostavitvijo sorazmernega okvira, primernega za prilagajanje na nove izzive v dinamičnem digitalnem svetu. Elementi iz tretje možnosti imajo tudi široko podporo deležnikov, vključno s stališči Evropskega parlamenta in držav članic. S prednostno možnostjo bi se podprl dostop do notranjega trga za ponudnike posredniških storitev iz Evropske unije in okrepila njihova zmožnost razširitve z zmanjšanjem stroškov, povezanih s pravno razdrobljenostjo. Čeprav se pričakujejo stroški zagotavljanja skladnosti z obveznostmi zagotavljanja potrebne skrbnosti, se predvideva, da se bo to izravnalo s harmonizacijo in zmanjšanjem sedanje razdrobljenosti. Predvideva se pozitiven učinek na konkurenčnost, inovacije in naložbe v digitalne storitve, zlasti na zagonska podjetja in podjetja v razširitveni fazi iz Evropske unije, ki ponujajo poslovne modele na podlagi platforme, ob tem pa v različni meri tudi na sektorje, ki temeljijo na digitalnem poslovanju in ki jih to poganja. Namen prednostne možnosti je opredeliti ustrezno delitev odgovornosti med posredniškimi storitvami, njihovimi prejemniki in organi v zvezi z bojem zoper nezakonito spletno vsebino. V ta namen se uvaja asimetričen pristop k obveznosti zagotavljanja potrebne skrbnosti, ki se nalaga zelo velikim spletnim platformam; gre za pristop nadzorovanega obvladovanja tveganj, pri katerem ima sistem upravljanja pomembno vlogo pri izvrševanju. Asimetrične obveznosti se uvajajo le za zelo velike spletne platforme, ki imajo na podlagi trenutnih podatkov najširši doseg in so tudi največje družbe z velikim prometom. Ciljni ukrepi so zato sorazmerni z zmožnostjo družbe, da zagotovi skladnost z njimi, saj bolj omejujejo te družbe kot druge. Predlagana možnost bi zmanjšala stroške javnih organov, ki jih povzročata neučinkovitost in podvajanje v sedanji ureditvi sodelovanja organov. Čeprav bi države članice prevzele stroške imenovanja novega ali že ustanovljenega pristojnega organa, se pričakuje, da bodo prevladale koristi zaradi večje učinkovitosti: za posamezne organe to pomeni združevanje virov, boljši pretok informacij ter preproste postopke sodelovanja z drugimi organi na notranjem trgu in s ponudniki storitev.

•Primernost in poenostavitev ureditve V oceni učinka, ki je priloga k temu predlogu, je opredeljena edina dodana vrednost posredovanja Unije, ki se nanaša na tveganje pravne razdrobljenosti zaradi različnih regulativnih in nadzornih pristopov (brez upoštevanja večje varnosti in zaupanja v digitalne storitve), ob možnem povečanju čezmejnega digitalnega trgovanja za 1–1,8 %, kar ustreza povečanju čezmejno ustvarjenega prometa v višini od 8,6 do 15,5 milijarde EUR. Glede dodane vrednosti pri izvrševanju ukrepov pobuda pomembno izboljšuje učinkovitost sodelovanja med državami članicami ter omogoča združevanje nekaterih virov za tehnično pomoč na ravni EU pri preverjanju sistemov za moderiranje vsebine, priporočilnih sistemov in spletnega oglaševanja na zelo velikih spletnih platformah. S tem se bo posledično povečala učinkovitost izvršilnih in nadzornih ukrepov, saj se sedanji sistem večinoma zanaša na omejene zmožnosti za nadzor v manjšem številu držav članic. •Temeljne pravice Državljani Unije in drugi so izpostavljeni vse večjim tveganjem in škodi na spletu – od razširjanja nezakonitih vsebin in dejavnosti do omejitev izražanja in drugih družbenih škod. Ukrepi politike, predvideni v tem zakonodajnem predlogu, bodo znatno izboljšali razmere, saj se bo zagotovil moderen in v prihodnost usmerjen okvir upravljanja, ki bo učinkovito zaščitil pravice in zakonite interese vseh udeleženih strani, predvsem pa državljanov Unije. Predlog uvaja pomembne zaščitne ukrepe, ki državljanom omogočajo svobodo izražanja in krepijo vpliv uporabnikov v spletnem okolju, pa tudi uresničevanje drugih temeljnih pravic, kot so pravica do učinkovitega pravnega sredstva, prepoved diskriminacije, pravice otroka, pa tudi varstvo osebnih podatkov in zasebnosti na spletu. S predlagano uredbo se bo zmanjšalo tveganje napačnega ali neupravičenega preprečevanja govora, obravnaval se bo odvračilni učinek na govor, spodbujala se bo svoboda prejemanja informacij in izražanja mnenj ter okrepile možnosti uporabnikov glede uporabe pravnih sredstev. Posebne skupine ali osebe so lahko ranljive ali prikrajšane pri uporabi spletnih storitev zaradi spola, rase ali etničnega porekla, vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti. Omejitve in ukrepi odstranjevanja lahko nanje nesorazmerno vplivajo zaradi (nezavednih ali zavestnih) predsodkov, ki jih uporabniki in tretje osebe lahko vgradijo v sisteme obveščanja, ti predsodki pa se nato ponavljajo v orodjih za samodejno moderiranje vsebin, ki jih uporabljajo platforme. Predlog bo zmanjšal tveganje diskriminacije, zlasti navedenih skupin ali oseb, ter bo prispeval k varstvu pravic otroka in pravice do človekovega dostojanstva na spletu. Predlog bo zahteval samo odstranjevanje nezakonitih vsebin, nalagal pa bo tudi obvezne zaščitne ukrepe v primeru odstranitve informacij uporabnikov, vključno z zagotavljanjem pojasnila uporabniku, mehanizme za vložitev pritožbe, ki jih podpirajo ponudniki storitev, in zunanje mehanizme za zunajsodno reševanje sporov. Nadalje, s predlogom se zagotavlja zaščita državljanov EU tudi pri uporabi storitev ponudnikov, ki nimajo sedeža v Uniji, vendar so dejavni na notranjem trgu, saj pokriva tudi take ponudnike. Glede svobode gospodarske pobude ponudnikov storitev velja, da se stroški podjetij izravnajo z zmanjšanjem razdrobljenosti na celotnem notranjem trgu. Predlog uvaja zaščitne ukrepe za zmanjšanje bremena ponudnikov storitev, vključno z ukrepi zoper ponavljajoče se neupravičene prijave in predhodno preverjanje zaupanja vrednih prijaviteljev s strani javnih organov. Poleg tega se nekatere obveznosti nanašajo na zelo velike spletne platforme, na katerih so najresnejša tveganja najpogostejša in ki so zmožne prenesti dodatno breme. Predlagana zakonodaja ohranja prepoved splošne obveznosti nadzora iz Direktive o elektronskem poslovanju, ki je sama po sebi ključnega pomena za potrebno pošteno ravnovesje temeljnih pravic na spletu. Nova uredba prepoveduje splošno obveznost nadzora, saj bi lahko nesorazmerno omejevala svobodo izražanja uporabnikov in svobodo prejemanja informacij ter bi lahko čezmerno obremenila ponudnike storitev, s tem pa neupravičeno posegala v njihovo svobodo gospodarske pobude. Prepoved tudi omejuje pobude za spletni nadzor ter ima pozitivne učinke na varstvo osebnih podatkov in zasebnosti. Vsi ukrepi v predlogu so v celoti skladni in usklajeni z visokim standardom varstva osebnih podatkov ter varstva zasebnosti komunikacij in zasebnega življenja iz zakonodaje EU. 4.PRORAČUNSKE POSLEDICE Proračunski učinek predloga bo pokrit z dodelitvami, predvidenimi v večletnem finančnem okviru za obdobje 2021–2027, in sicer v okviru finančnih sredstev programa za digitalno Evropo in programa za enotni trg, kot je opredeljeno v oceni finančnih posledic zakonodajnega predloga, ki je priložena temu predlogu uredbe. Te posledice zahtevajo tudi reprogramiranje razdelka 7 finančne perspektive. Priložena ocena finančnih posledic zakonodajnega predloga uredbe pokriva proračunske učinke same uredbe. 5.DRUGI ELEMENTI •Načrti za izvedbo ter ureditev spremljanja, ocenjevanja in poročanja Komisija bo do datuma začetka uporabe tega zakonodajnega instrumenta vzpostavila celovit okvir za stalno spremljanje njegovih rezultatov in učinkov. Na podlagi predvidenega programa spremljanja je ocena instrumenta predvidena v petih letih od njegovega začetka veljavnosti. •Natančnejša pojasnila glede posameznih določb predloga Poglavje I vsebuje splošne določbe, vključno s predmetom urejanja in področjem uporabe uredbe (člen 1) ter opredelitvami ključnih pojmov, uporabljenih v uredbi (člen 2). Poglavje II vsebuje določbe o izjemi od odgovornosti ponudnikov posredniških storitev. Natančneje, vsebuje pogoje, na podlagi katerih za ponudnike, ki ponujajo izključni prenos (člen 3), predpomnjenje (člen 4) in storitve gostovanja (člen 5), velja izjema glede odgovornosti za informacije tretjih oseb, ki jih prenašajo in shranjujejo. Določa tudi, da se izjeme od odgovornosti ne smejo preklicati, če ponudniki posredniških storitev izvajajo prostovoljne preiskave na lastno pobudo ali zagotavljajo skladnost s predpisi (člen 6), ter določa prepoved splošne obveznosti nadzora ali obveznosti aktivnega iskanja dejstev s strani takih ponudnikov (člen 7). Nazadnje, uvaja obveznost ponudnikov posredniških storitev v zvezi z odločbami nacionalnih pravosodnih ali upravnih organov glede ukrepanja zoper nezakonite vsebine (člen 8) in predložitve informacij (člen 9). Poglavje III določa obveznosti glede potrebne skrbnosti za pregledno in varno spletno okolje v petih različnih oddelkih. Oddelek 1 določa obveznosti, ki se nanašajo na vse ponudnike posredniških storitev, zlasti: obveznost vzpostavitve enotne kontaktne točke, da se olajša neposredna komunikacija z organi držav članic, Komisijo in odborom (člen 10); obveznost imenovanja pravnega zastopnika v Uniji, če ponudnik nima sedeža v nobeni državi članici, vendar svoje storitve ponuja v Uniji (člen 11); obveznost, da morajo v svojih pogojih poslovanja opredeliti vse omejitve, ki jih lahko uvedejo glede uporabe svojih storitev, ter da morajo pri uporabi in izvrševanju teh omejitev ravnati odgovorno (člen 12); in obveznosti poročanja o preglednosti v zvezi z odstranitvijo in onemogočanjem informacij, pri katerih se šteje, da gre za nezakonito vsebino ali da so v nasprotju s pogoji poslovanja ponudnika (člen 13).

Oddelek 2 določa obveznosti, ki dopolnjujejo tiste iz oddelka 1, in se nanašajo na ponudnike storitev gostovanja. Navedeni oddelek take ponudnike zlasti zavezuje, da morajo vzpostaviti mehanizme, ki bodo tretjim osebam omogočili obveščanje o prisotnosti domnevno nezakonite vsebine (člen 14). Nadalje, če se tak ponudnik odloči odstraniti ali onemogočiti dostop do posameznih informacij, ki jih zagotavlja prejemnik storitve, mora navedenemu prejemniku predložiti obrazložitev razlogov (člen 15). Oddelek 3 določa obveznosti, ki se nanašajo na vse spletne platforme ter se uporabljajo poleg obveznosti iz oddelkov 1 in 2. Ta oddelek določa, da se ne uporablja za spletne platforme, ki so mikro ali mala podjetja v smislu priloge k Priporočilu 2003/361/ES (člen 16). Oddelek določa, da morajo spletne platforme vzpostaviti notranji sistem za obravnavo pritožb v zvezi z odločitvami, sprejetimi glede domnevno nezakonitih vsebin ali informacij, ki niso skladne z njihovimi pogoji poslovanja (člen 17). Prav tako morajo spletne platforme v primeru sporov z uporabniki svojih storitev sodelovati s preverjenimi organi za zunajsodno reševanje sporov (člen 18). Nadalje, spletne platforme morajo zagotoviti prednostno obravnavo prijav, ki jih predložijo subjekti, ki imajo status zaupanja vrednega prijavitelja (člen 19), poleg tega so v oddelku navedeni ukrepi, ki jih morajo spletne platforme sprejeti zoper zlorabe (člen 20). Nadalje, ta oddelek vsebuje zahtevo, da morajo spletne platforme pristojne izvršilne organe obvestiti, če izvedo za kakršne koli informacije, iz katerih izhaja sum hudega kaznivega dejanja, ki vključuje grožnjo življenju ali varnosti oseb (člen 21). Oddelek tudi določa, da morajo spletne platforme sprejemati in hraniti posebne informacije o trgovcih, ki uporabljajo njihove storitve, si ustrezno prizadevati za oceno zanesljivosti takih informacij ter jih objavljati, če navedene spletne platforme potrošnikom omogočajo sklepanje pogodb na daljavo s takimi trgovci (člen 22). Navedene spletne platforme morajo tudi organizirati svoj vmesnik tako, da trgovcem omogoča upoštevanje potrošniške zakonodaje Unije in njene zakonodaje o varnosti proizvodov (člen 22a). Spletne platforme morajo tudi objavljati poročila o svojih dejavnostih v zvezi z odstranitvijo in onemogočanjem informacij, pri katerih se šteje, da gre za nezakonito vsebino ali da so v nasprotju s pogoji poslovanja (člen 23). Oddelek vsebuje tudi obveznosti glede preglednosti spletnih platform v zvezi s spletnim oglaševanjem (člen 24). Oddelek 4 določa obveznosti, ki se uporabljajo poleg obveznosti iz oddelkov 1 do 3 in s katerimi zelo velike spletne platforme (kot so opredeljene v členu 25) obvladujejo sistemska tveganja. Zelo velike spletne platforme morajo izvajati ocene sistemskih tveganj, ki izhajajo iz ali se nanašajo na delovanje in uporabo njihovih storitev (člen 26), ter sprejeti razumne in učinkovite ukrepe za zmanjšanje takih tveganj (člen 27). Podvreči se morajo tudi zunanjim in neodvisnim revizijam (člen 28). Oddelek vsebuje tudi posebno obveznost, če zelo velike spletne platforme uporabljajo priporočilne sisteme (člen 29) ali če na svojem spletnem vmesniku prikazujejo spletne oglase (člen 30). Nadalje, ta oddelek določa pogoje, na podlagi katerih zelo velike spletne platforme zagotavljajo dostop do podatkov koordinatorju digitalnih storitev v državi sedeža, ali Komisiji in preverjenim raziskovalcem (člen 31), obveznost imenovanja ene ali več odgovornih oseb za zagotavljanje skladnosti s predpisi, da se zagotovi izpolnjevanje obveznosti iz uredbe (člen 32), ter posebne, dodatne obveznosti poročanja o preglednosti (člen 33). Oddelek 5 vsebuje prečne določbe o obveznosti zagotavljanja potrebne skrbnosti, in sicer procese, v zvezi s katerimi bo Komisija podpirala ter spodbujala razvoj in izvajanje harmoniziranih evropskih standardov (člen 34); okvir za pripravo kodeksov ravnanja (člen 35) in okvir za pripravo posebnih kodeksov ravnanja za spletno oglaševanje (člen 36). Vključena je tudi določba o kriznih protokolih v primeru izrednih okoliščin, ki vplivajo na javno varnost ali javno zdravje (člen 37). Poglavje IV vsebuje določbe o izvajanju in izvrševanju te uredbe. Oddelek 1 vsebuje določbe o nacionalnih pristojnih organih, vključno s koordinatorji digitalnih storitev, ki so primarni nacionalni organi, ki jih imenujejo države članice za dosledno uporabo te uredbe (člen 38). Koordinatorji digitalnih storitev so neodvisni, tako kot drugi namenski pristojni organi; svoje naloge izvajajo nepristransko, pregledno in pravočasno (člen 39). Država članica, v kateri je sedež ponudnika, je pristojna za izvrševanje te uredbe (člen 40). Koordinatorji digitalnih storitev imajo posebna pooblastila (člen 41). Države članice morajo določiti pravila o kaznih, ki se uporabljajo, če ponudniki posredniških storitev kršijo obveznosti na podlagi te uredbe (člen 42). Koordinatorji digitalnih storitev lahko sprejemajo pritožbe zoper ponudnike posredniških storitev zaradi kršitev obveznosti iz te uredbe (člen 43). Koordinatorji digitalnih storitev morajo objavljati letna poročila o svojih dejavnostih (člen 44) in sodelovati s koordinatorji digitalnih storitev iz drugih držav članic (člen 45). Koordinatorji digitalnih storitev lahko tudi sodelujejo v skupnih preiskavah v zvezi z zadevami, ki spadajo na področje uredbe (člen 46). Oddelek 2 vsebuje določbe o Evropskem odboru za digitalne storitve, neodvisni svetovalni skupini koordinatorjev digitalnih storitev (člen 47). Določa tudi strukturo navedenega odbora (člen 48) in njegove naloge (člen 49). Oddelek 3 se nanaša na nadzor, preiskave, izvrševanje in spremljanje zelo velikih spletnih platform. Določa okrepljen nadzor, če take platforme kršijo določbe iz oddelka 4 poglavja III (člen 50). Komisiji tudi daje možnost posredovanja zoper zelo velike spletne platforme, če se kršitve ponavljajo (člen 51). V takih primerih lahko Komisija opravi preiskave, tudi na podlagi zahtev za informacije (člen 52), razgovorov (člen 53) in inšpekcijskih pregledov na kraju samem (člen 54); sprejme lahko začasne ukrepe (člen 55) in določi zavezujoče zaveze za zelo velike spletne platforme (člen 56) ter spremlja njihovo zagotavljanje skladnosti z uredbo (člen 57). V primeru neskladnosti lahko Komisija sprejme odločbo o neskladnosti (člen 58) ter naloži globe (člen 59) in periodične denarne kazni (člen 60), če zelo velike spletne platforme kršijo uredbo ali če v okviru preiskave predložijo nepravilne, nepopolne ali zavajajoče podatke. Uredba določa tudi zastaralni rok za naložitev kazni (člen 61) in za njihovo izvrševanje (člen 62). Nazadnje, uredba določa procesna jamstva pred Komisijo, zlasti pravico do izjave in do dostopa do spisa (člen 63) ter do objave sklepov (člen 64). Oddelek ureja tudi sodelovanje Komisije z nacionalnimi sodišči (člen 65) in sprejetje izvedbenih aktov o praktični ureditvi postopkov (člen 66). Oddelek 4 vsebuje skupne določbe o izvrševanju. Najprej določa pravila o sistemu za izmenjavo informacij, ki podpira komunikacijo med koordinatorji digitalnih storitev, Komisijo in odborom (člen 67). Določa tudi pravico prejemnikov posredniških storitev, da lahko pooblastijo organ, organizacijo in združenje, naj v njihovem imenu uresničuje njihove pravice (člen 68). Oddelek 5 se nanaša na sprejetje delegiranih in izvedbenih aktov v skladu s členom 290 oziroma 291 Pogodbe o delovanju Evropske unije (člena 69 in 70). Nazadnje, poglavje V vsebuje končne določbe te uredbe, ki se nanašajo na črtanje členov 12 do 15 Direktive o elektronskem poslovanju, saj so ti vključeni v uredbo (člen 71), spremembe Direktive 2020/XX/ES (člen 72), vrednotenje uredbe (člen 73) ter njen začetek veljavnosti in uporabo (člen 74). 2020/0361 (COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o enotnem trgu digitalnih storitev (akt o digitalnih storitvah) in spremembi Direktive 2000/31/ES (Besedilo velja za EGP) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 114 Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom,

ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, ob upoštevanju mnenja Odbora regij, ob upoštevanju mnenja Evropskega nadzornika za varstvo podatkov, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Storitve informacijske družbe in zlasti posredniške storitve so postale pomemben del gospodarstva Unije in vsakdanjega življenja njenih državljanov. Dvajset let po sprejetju sedanjega pravnega okvira, ki se uporablja za navedene storitve in je določen v Direktivi 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta, novi in inovativni poslovni modeli in storitve, kot so spletna družbena omrežja in tržnice, poslovnim uporabnikom in potrošnikom omogočajo razširjanje in dostop do informacij ter trgovanje na nove načine. Večina državljanov Unije zdaj vsakodnevno uporablja navedene storitve. Vendar pa digitalna preobrazba in vse večja uporaba teh storitev pomenita tudi nova tveganja in izzive za posamezne uporabnike in za družbo kot celoto. (2)Države članice vse pogosteje sprejemajo ali načrtujejo sprejetje nacionalnih zakonov na področjih, ki jih ureja ta uredba, s katerimi uvajajo zlasti zahteve glede skrbnosti ponudnikov posredniških storitev. Ta raznolika nacionalna zakonodaja negativno vpliva na notranji trg, ki v skladu s členom 26 Pogodbe zajema območje brez notranjih meja, na katerem sta zagotovljena prost pretok blaga in storitev ter svoboda ustanavljanja, ob upoštevanju čezmejne narave spleta, ki se na splošno uporablja za zagotavljanje navedenih storitev. Pogoji za zagotavljanje posredniških storitev na notranjem trgu bi morali biti harmonizirani, da se podjetjem zagotovi dostop do novih trgov in priložnost izkoristiti prednosti notranjega trga, hkrati pa potrošnikom in drugim prejemnikom storitev omogoči večja izbira. (3)Odgovorno in skrbno vedenje ponudnikov posredniških storitev je bistvenega pomena za varno, predvidljivo in zaupanja vredno spletno okolje ter da se državljanom Unije in drugim osebam omogoči uresničevanje njihovih temeljnih pravic, kot so zagotovljene v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina), zlasti svoboda izražanja in obveščanja ter svoboda gospodarske pobude in prepoved diskriminacije. (4)Za zaščito in izboljšanje delovanja notranjega trga bi bilo torej treba na ravni Unije sprejeti ciljni nabor enakih, učinkovitih in sorazmernih obveznih pravil. Ta uredba zagotavlja pogoje za razvoj in razširitev inovativnih digitalnih storitev na notranjem trgu. Približevanje nacionalnih regulativnih ukrepov na ravni Unije glede zahtev, ki veljajo za ponudnike posredniških storitev, je potrebno, da se prepreči in konča razdrobljenost notranjega trga ter zagotovi pravna varnost, s čimer se bo zmanjšala negotovost razvijalcev in spodbujala interoperabilnost. Če bodo zahteve tehnološko nevtralne, ne bodo ovirale inovacij, ampak jih bodo spodbujale. (5)Ta uredba bi se morala uporabljati za ponudnike nekaterih storitev informacijske družbe, kot so opredeljene v Direktivi (EU) 2015/1535 Evropskega parlamenta in Sveta, torej katerih koli storitev, ki se običajno opravljajo odplačno, na daljavo, elektronsko in na posamezno zahtevo prejemnika storitev. Natančneje, ta uredba bi se morala uporabljati za ponudnike posredniških storitev, zlasti tistih, ki vključujejo storitve, znane kot „izključni prenos“, „predpomnjenje“ in „gostovanje“, saj se je z eksponentno rastjo uporabe navedenih storitev, večinoma za vsakovrstne zakonite in družbeno koristne namene, povečala tudi njihova vloga pri posredovanju in širjenju nezakonitih ali drugače škodljivih informacij in dejavnosti. (6)V praksi nekateri ponudniki posredniških storitev posredujejo pri storitvah, ki se ne zagotavljajo vedno elektronsko, na primer pri storitvah informacijske tehnologije na daljavo, prevoza, namestitve ali dobave. Ta uredba bi se morala uporabljati le za posredniške storitve in ne bi smela vplivati na zahteve, določene v zakonodaji Unije ali nacionalni zakonodaji, ki se nanašajo na proizvode ali storitve, ki se posredujejo prek posredniških storitev, tudi kadar je posredniška storitev sestavni del druge storitve, ki ni posredniška, kot je opredeljeno v sodni praksi Sodišča Evropske unije. (7)Da se zagotovijo učinkovitost pravil v tej uredbi in enaki konkurenčni pogoji na notranjem trgu, bi se morala navedena pravila uporabljati za ponudnike posredniških storitev ne glede na kraj njihovega sedeža ali prebivališča, če zagotavljajo storitve v Uniji, kar se dokazuje s pomembno povezavo z Unijo. (8)Domneva se, da taka pomembna povezava z Unijo obstaja, če ima ponudnik storitev v Uniji sedež, če ga nima, pa na podlagi pomembnega števila uporabnikov v eni ali več državah članicah ali na podlagi ciljnega usmerjanja dejavnosti v eno ali več držav članic. Ciljno usmerjanje dejavnosti v eno ali več držav članic je mogoče ugotoviti na podlagi vseh zadevnih okoliščin, vključno z dejavniki, kot so uporaba jezika ali denarne valute, ki se v taki državi članici na splošno uporablja, ali možnost naročanja produktov ali storitev ali uporaba nacionalne vrhnje domene. O ciljnem usmerjanju dejavnosti v posamezno državo članico je mogoče sklepati tudi iz razpoložljivosti aplikacije v zadevni nacionalni trgovini za aplikacije, iz lokalnega oglaševanja ali oglaševanja v jeziku, ki se uporablja v navedeni državi članici, ali iz vzdrževanja odnosov s strankami, na primer z zagotavljanjem storitev za pomoč strankam v jeziku, ki se na splošno uporablja v navedeni državi članici. O pomembni povezavi je mogoče sklepati tudi, kadar ponudnik storitev svoje dejavnosti usmeri v eno ali več držav članic, kot je opredeljeno v členu 17(1)(c) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta. Po drugi strani zgolj tehnična dostopnost spletnega mesta iz Unije sama po sebi ne zadošča za ugotovitev pomembne povezave z Unijo. (9)Ta uredba bi morala dopolnjevati, vendar ne vplivati na, uporabo pravil, ki izhajajo iz drugih aktov prava Unije in ki urejajo nekatere vidike zagotavljanja posredniških storitev, zlasti Direktive 2000/31/ES, razen sprememb, ki se uvajajo s to uredbo, Direktive 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta, kakor je bila spremenjena, in Uredbe (EU) .../... Evropskega parlamenta in Sveta – predlog uredbe o terorističnih spletnih vsebinah. Ta uredba torej ne vpliva na navedene druge akte, ki so lex specialis glede na splošno veljaven okvir iz te uredbe. Vendar pa se pravila iz te uredbe uporabljajo glede vprašanj, ki niso ali niso v celoti urejena v navedenih drugih aktih, ter glede vprašanj, pri katerih navedeni drugi akti državam članicam prepuščajo možnost sprejemanja nekaterih ukrepov na nacionalni ravni. (10)Zaradi jasnosti je treba navesti tudi, da ta uredba ne posega v Uredbo (EU) 2019/1148 Evropskega parlamenta in Sveta in Uredbo (EU) 2019/1150 Evropskega parlamenta in Sveta, Direktivo 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta in Uredbo […/…] o začasnem odstopanju od nekaterih določb Direktive 2002/58/ES, pa tudi ne v pravo Unije o varstvu potrošnikov, zlasti v Direktivo 2005/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta, Direktivo 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta in Direktivo 93/13/EGS Evropskega parlamenta in Sveta, kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/2161 Evropskega parlamenta in Sveta, in ne v pravo Unije o varstvu osebnih podatkov, zlasti v Uredbo (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta. Varstvo posameznikov v zvezi z obdelavo osebnih podatkov urejajo le pravila prava Unije z navedenega področja, zlasti Uredba (EU) 2016/679 in Direktiva 2002/58/ES. Ta uredba prav tako ne posega v pravila prava Unije o delovnih pogojih. (11)Pojasniti je treba, da ta uredba ne posega v pravila prava Unije o avtorskih in sorodnih pravicah, ki določajo specifična pravila in postopke, ki se ne bi smeli spreminjati. (12)Da se izpolni cilj zagotavljanja varnega, predvidljivega in zaupanja vrednega spletnega okolja, bi bilo treba za namene te uredbe pojem „nezakonita vsebina“ opredeliti široko ter vključiti tudi informacije, ki se nanašajo na nezakonito vsebino, proizvode, storitve in dejavnosti. Ta pojem bi bilo treba zlasti razumeti tako, da se nanaša na informacije (ne glede na njihovo obliko), ki so na podlagi prava, ki se uporablja, same po sebi nezakonite, na primer nezakonit sovražni govor ali teroristična vsebina in nezakonita diskriminatorna vsebina, ali ki se nanašajo na nezakonite dejavnosti, na primer izmenjava fotografij, ki prikazujejo spolno zlorabo otrok, nezakonita izmenjava zasebnih fotografij brez privolitve, spletno zalezovanje, prodaja neskladnih ali ponarejenih proizvodov, neodobrena uporaba gradiva, zaščitenega z avtorskimi pravicami, ali dejavnosti, ki vključujejo kršitve prava varstva potrošnikov. V tem smislu ni pomembno, ali nezakonitost informacij ali dejavnosti izhaja iz prava Unije ali iz nacionalnega prava, ki je skladno s pravom Unije, prav tako ni pomembna podrobna narava ali področje zadevnega prava. (13)V zvezi s posebnimi značilnostmi zadevnih storitev in glede na dejstvo, da morajo njihovi ponudniki zato prevzeti nekatere specifične obveznosti, je treba v širši kategoriji ponudnikov storitev gostovanja, kot je opredeljeno v tej uredbi, razlikovati podkategorijo spletnih platform. Spletne platforme, kot so družbena omrežja ali spletne tržnice, bi morale biti opredeljene kot ponudniki storitev gostovanja, ki na zahtevo prejemnikov storitev shranjujejo njihove informacije in ki take informacije na zahtevo prejemnikov tudi razširjajo v javnosti. Da pa bi se preprečila uvedba preširokih obveznosti, se ponudniki storitev gostovanja ne bi smeli šteti za spletne platforme, če je razširjanje v javnost le manjša in povsem pomožna funkcija druge storitve ter je iz objektivnih tehničnih razlogov ni mogoče uporabljati brez navedene druge, primarne storitve, njena vključitev v storitev pa ni namenjena izogibanju uporabi pravil iz te uredbe, ki se uporabljajo za spletne platforme. Oddelek s komentarji uporabnikov v spletnem časopisu je na primer taka funkcija, pri kateri je jasno, da gre za pomožno funkcijo glavne storitve, ki je objava novic v okviru uredniške odgovornosti založnika. (14)Pojem „razširjanja v javnost“, kot je uporabljen v tej uredbi, bi moral vključevati dajanje informacij na razpolago potencialno neomejenemu številu oseb, torej omogočanje preprostega dostopa do informacij uporabnikom na splošno, pri čemer prejemniku storitve, ki zagotavlja informacije, ni treba storiti ničesar, in ne glede na to, ali navedene osebe dejansko izkoristijo dostop do zadevnih informacij. Zgolj možnost ustvarjanja skupin uporabnikov posamezne storitve sama po sebi še ne bi smela pomeniti, da se informacije, ki se razširjajo na tak način, ne razširjajo v javnosti. Vendar pa pojem ne bi smel vključevati razširjanja informacij v zaprtih skupinah, ki jih sestavlja končno število vnaprej opredeljenih oseb. Medosebne komunikacijske storitve, kot so opredeljene v Direktivi (EU) 2018/1972 Evropskega parlamenta in Sveta, kot so elektronska sporočila ali storitve pošiljanja zasebnih sporočil, ne spadajo na področje uporabe te uredbe. V smislu te uredbe bi se moralo šteti, da se informacije razširjajo v javnosti le, če se to zgodi na neposredno zahtevo prejemnika storitve, ki je zagotovil informacije. (15)Če nekatere storitve, ki jih zagotavlja ponudnik, spadajo na področje uporabe te uredbe, druge pa ne, ali če storitve, ki jih zagotavlja ponudnik, spadajo pod različne oddelke te uredbe, bi se morale zadevne določbe te uredbe uporabljati le glede tistih storitev, ki spadajo na njihovo področje uporabe.

(16)Pravna varnost, zagotovljena na podlagi horizontalnega okvira pogojnih izjem od odgovornosti ponudnikov posredniških storitev, določenih v Direktivi 2000/31/ES, je omogočila razvoj in razširjanje številnih novih storitev na notranjem trgu. Ta okvir bi bilo zato treba ohraniti. Vendar bi ga bilo treba zaradi razlik pri prenašanju pravil v nacionalno zakonodajo in pri uporabi zadevnih pravil na nacionalni ravni ter zaradi jasnosti in skladnosti vključiti v to uredbo. Prav tako bi bilo treba pojasniti nekatere elemente navedenega okvira, ob upoštevanju sodne prakse Sodišča Evropske unije. (17)Zadevna pravila iz poglavja II bi morala določati le, kdaj zadevni ponudnik posredniških storitev ne more biti odgovoren v zvezi z nezakonito vsebino, ki jo zagotavlja prejemnik storitve. Navedena pravila se ne bi smela razumeti kot podlaga za ugotavljanje, kdaj se šteje, da je ponudnik odgovoren, saj se to ugotavlja na podlagi pravil Unije ali nacionalnega prava, ki se uporabljajo. Nadalje, izjeme od odgovornosti, opredeljene v tej uredbi, bi se morale uporabljati v zvezi z vsemi vrstami obveznosti in nezakonitih vsebin, ne glede na podrobno vsebino ali naravo navedenih zakonov. (18)Izjeme od odgovornosti, opredeljene v tej uredbi, se ne bi smele uporabljati, če ima ponudnik posredniških storitev take vrste dejavno vlogo, ki mu omogoča biti obveščen o informacijah, ki jih zagotavlja prejemnik storitve, ali če ima nadzor nad njimi, ter njegova vloga ni omejena samo na nevtralno zagotavljanje storitev s tehnično in samodejno obdelavo informacij, ki jih zagotavlja prejemnik storitve. Skladno s tem navedene izjeme ne bi smele biti na voljo v zvezi z odgovornostjo, ki se nanaša na informacije, ki jih ne zagotavlja prejemnik storitve, ampak sam ponudnik posredniške storitve, vključno s primerom, ko so informacije pripravljene v okviru uredniške odgovornosti navedenega ponudnika. (19)Glede na to, da se dejavnosti „izključnega prenosa“, „predpomnjenja“ in „gostovanja“ razlikujejo ter da se razlikujejo tudi položaji in zmožnosti ponudnikov zadevnih storitev, je treba razlikovati med pravili, ki se uporabljajo za te storitve, saj zanje v tej uredbi veljajo različne zahteve in pogoji, razlikuje pa se tudi njihovo področje uporabe, kot je navedlo Sodišče Evropske unije. (20)Ponudnik posredniških storitev, ki namenoma sodeluje s prejemnikom storitev pri izvajanju nezakonitih dejavnosti, ne zagotavlja svojih storitev nevtralno, zato ne bi smel biti upravičen do izjem od odgovornosti iz te uredbe. (21)Ponudniku bi morale biti na voljo izjeme od odgovornosti za storitve „izključnega prenosa“ in „predpomnjenja“, kadar nikakor ne sodeluje pri prenosu informacij. To med drugim pomeni, da ponudnik ne spreminja informacij, ki jih prenaša. Vendar pa se ta zahteva ne bi smela razumeti tako, da se nanaša tudi na tehnične manipulacije, do katerih prihaja med prenosom, saj take manipulacije ne spreminjajo celovitosti prenesenih informacij. (22)Če želi ponudnik izkoristiti izjemo od odgovornosti za storitve gostovanja, bi moral takoj ukrepati, ko dejansko izve za nezakonito vsebino, in odstraniti ali onemogočiti dostop do take vsebine. Odstranitev ali onemogočanje dostopa bi se moralo izvajati ob upoštevanju načela svobode izražanja. Ponudnik lahko za tako nezakonito vsebino izve zlasti na podlagi preiskav na lastno pobudo ali na podlagi prijav posameznikov ali subjektov v skladu s to uredbo, če so take prijave dovolj natančne in ustrezno utemeljene, da skrbnemu gospodarskemu subjektu omogočajo razumno identifikacijo in oceno domnevno nezakonite vsebine ter ukrepanje zoper tako vsebino, če je ustrezno. (23)Da se zagotovi učinkovito varstvo potrošnikov pri sodelovanju pri posredovanih trgovinskih poslih na spletu, nekateri ponudniki storitev gostovanja, in sicer spletne platforme, ki potrošnikom omogočajo sklepanje pogodb na daljavo s trgovci, ne bi smeli biti upravičeni do izjeme od odgovornosti za ponudnike storitev gostovanja iz te uredbe, če navedene spletne platforme ponujajo zadevne informacije o takih transakcijah tako, da potrošniki menijo, da je informacije zagotovila sama spletna platforma ali prejemniki storitve, ki delujejo pod njenim vodstvom ali nadzorom, in da navedene spletne platforme vedo za informacije ali imajo nadzor nad njimi, tudi če dejansko ni tako. V tem smislu bi bilo treba objektivno in na podlagi vseh zadevnih okoliščin opredeliti, ali bi predstavitev lahko privedla do takšnega mnenja povprečnega in razumno dobro obveščenega potrošnika. (24)Izjeme od odgovornosti iz te uredbe ne bi smele vplivati na možnost uporabe drugih vrst odredb zoper ponudnike posredniških storitev, tudi kadar izpolnjujejo pogoje za navedene izjeme. Take odredbe bi lahko vključevale zlasti odločbe sodišč ali upravnih organov, ki bi zahtevali prenehanje ali preprečevanje vseh kršitev, vključno z odstranitvijo nezakonitih vsebin, navedenih v takih odločbah, izdanih v skladu s pravom Unije, ali z onemogočanjem dostopa do njih. (25)Da se zagotovi pravna varnost in da se ne odvrača od dejavnosti, katerih namen je zaznavanje, identifikacija in ukrepanje zoper nezakonite vsebine, ki jih lahko ponudniki posredniških storitev izvajajo prostovoljno, je treba pojasniti, da zgolj dejstvo, da ponudniki izvajajo take dejavnosti, ne pomeni, da jim izjeme od odgovornosti iz te uredbe niso na voljo, če se take dejavnosti izvajajo v dobri veri in z ustrezno skrbnostjo. Poleg tega je treba pojasniti, da zgolj dejstvo, da navedeni ponudniki v dobri veri sprejmejo ukrepe za zagotavljanje skladnosti z zahtevami iz prava Unije, vključno s tistimi iz te uredbe glede izvajanja svojih pogojev poslovanja, še ne bi smelo pomeniti, da jim navedene izjeme od odgovornosti niso na voljo. Zato se vse take dejavnosti in ukrepi, ki jih je morda sprejel posamezni ponudnik, ne bi smele upoštevati pri ugotavljanju, ali se ponudnik lahko sklicuje na izjemo od odgovornosti, zlasti glede tega, ali ponudnik svoje storitve zagotavlja nevtralno in s tem spada na področje uporabe zadevne določbe, pri čemer pa to pravilo ne pomeni, da se lahko ponudnik zagotovo sklicuje nanjo. (26)Medtem ko se pravila iz poglavja II te uredbe nanašajo na izjeme od odgovornosti ponudnikov posredniških storitev, je treba spomniti, da čeprav imajo navedeni ponudniki na splošno pomembno vlogo, se težave v zvezi z nezakonitimi vsebinami in dejavnostmi na spletu ne bi smele obravnavati le z osredotočanjem na njihove odgovornosti. Če je mogoče, bi morale tretje osebe, na katere vpliva nezakonita vsebina, ki se prenaša prek spleta ali shranjuje na njem, poskusiti rešiti spor, ki se nanaša na tako vsebino, brez vključevanja zadevnega ponudnika posredniških storitev. Če pravila Unije in nacionalne zakonodaje, ki se uporabljajo, tako določajo, bi morali biti prejemniki storitve odgovorni za nezakonito vsebino, ki jo zagotavljajo in morda razširjajo prek posredniških storitev. Če je ustrezno, bi morali tudi drugi akterji, kot so skupine moderatorjev v zaprtih spletnih okoljih, zlasti v primeru velikih skupin, pomagati pri preprečevanju razširjanja nezakonite spletne vsebine v skladu s pravom, ki se uporablja. Nadalje, če je treba vključiti ponudnike storitev informacijske družbe, vključno s ponudniki posredniških storitev, bi morale biti vse zahteve ali odločbe za tako vključitev na splošno naslovljene na akterja, ki ima tehnične in operativne zmožnosti za ukrepanje zoper posamezne dele nezakonitih vsebin, da se preprečijo in čim bolj zmanjšajo vsi morebitni negativni učinki na razpoložljivost in dostopnost informacij, ki niso nezakonita vsebina. (27)Od leta 2000 so nastale nove tehnologije, ki izboljšujejo razpoložljivost, učinkovitost, hitrost, zanesljivost, zmogljivost in varnost sistemov za prenos in shranjevanje podatkov na spletu, zaradi česar so spletni ekosistemi vse bolj kompleksni. V tem smislu je treba spomniti, da se lahko tudi ponudniki storitev, ki vzpostavljajo in omogočajo temeljno logično arhitekturo in ustrezno delovanje interneta, vključno s tehničnimi pomožnimi funkcijami, sklicujejo na izjeme od odgovornosti iz te uredbe, če je njihove storitve mogoče opredeliti kot „izključni prenos“, „predpomnjenje“ ali gostovanje. Take storitve na primer vključujejo brezžična lokalna omrežja, storitve sistema domenskih imen (DNS), registre vrhnjih domenskih imen, certifikacijske organe, ki izdajajo digitalna potrdila, ali omrežja za dostavo vsebine, ki omogočajo ali izboljšujejo funkcije drugih ponudnikov posredniških storitev. Prav tako so zelo napredovale storitve, ki se uporabljajo za namene komunikacije, ter tehnični načini njihove dostave, iz česar so nastale spletne storitve, kot so govor po IP, storitve pošiljanja sporočil in storitve spletne pošte, pri katerih se komunikacije dostavljajo prek internetne dostopovne storitve. Tudi te storitve se lahko sklicujejo na izjeme od odgovornosti, če jih je mogoče opredeliti kot storitve „izključnega prenosa“, „predpomnjenja“ ali gostovanja. (28)Za ponudnike posredniških storitev ne bi smela veljati obveznost nadzora v zvezi s splošnimi obveznostmi. To pa se ne nanaša na obveznosti nadzora v posameznem primeru in zlasti ne vpliva na odločbe nacionalnih organov v skladu z nacionalno zakonodajo, v skladu s pogoji iz te uredbe. Nič v tej uredbi se ne sme razumeti kot uvedba splošne obveznosti nadzora ali obveznosti aktivnega iskanja dejstev ali kot splošna obveznost ponudnikov, da morajo sprejeti proaktivne ukrepe v zvezi z nezakonito vsebino. (29)Odvisno od pravnega sistema posamezne države članice in zadevnega pravnega področja lahko nacionalni sodni ali upravni organi ponudnikom posredniških storitev odredijo, da morajo ukrepati zoper nekatere specifične vrste nezakonitih vsebin ali zagotoviti nekatere določene informacije. Nacionalna prava, na podlagi katerih se take odločbe izdajajo, se precej razlikujejo, odločbe pa se vse bolj izdajajo v čezmejnih primerih. Treba je določiti nekatere pogoje, ki jih morajo navedene odločbe izpolnjevati, ter nekatere dodatne zahteve, ki se nanašajo na obravnavo navedenih odločb, da se zagotovi učinkovito in uspešno izpolnjevanje takih odločb in da lahko zadevni javni organi izvajajo svoje naloge, ponudnikom pa niso naložena nesorazmerna bremena, ter da se prepreči neupravičen vpliv na pravice in zakonite interese katerih koli tretjih oseb. (30)Odločbe za ukrepanje zoper nezakonite vsebine ali za zagotavljanje informacij bi se morale izdajati v skladu s pravom Unije, zlasti z Uredbo (EU) 2016/679 in s prepovedjo splošne obveznosti nadzora nad informacijami ali aktivnega iskanja dejstev oziroma okoliščin, ki kažejo na nezakonito dejavnost, kakor je določeno v tej uredbi. Pogoji in zahteve iz te uredbe, ki se nanašajo na odločbe za ukrepanje zoper nezakonite vsebine, ne posegajo v druge akte Unije, ki določajo podobne sisteme za ukrepanje zoper posebne vrste nezakonitih vsebin, kot sta Uredba (EU) .../... [predlog uredbe o preprečevanju razširjanja terorističnih spletnih vsebin] ali Uredba (EU) 2017/2394, ki organom za izvrševanje potrošniškega prava v državah članicah nalaga posebne pristojnosti za odreditev zagotavljanja informacij, pri tem pa pogoji in zahteve, ki se nanašajo na odločbe za zagotavljanje informacij, ne posegajo v druge akte Unije, ki zagotavljajo podobna zadevna pravila na posameznih področjih. Navedeni pogoji in zahteve ne bi smeli posegati v pravila o hrambi in shranjevanju na podlagi nacionalnega prava, ki se uporablja, v skladu s pravom Unije in zahtevami za varstvo zaupnosti, ki jih izdajo organi za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj v zvezi z nerazkrivanjem informacij. (31)Ozemeljsko področje uporabe takih odločb o ukrepanju zoper nezakonite vsebine bi moralo biti jasno določeno na podlagi prava Unije ali nacionalnega prava, ki se uporablja in ki omogoča izdajo odločbe, ter ne bi smelo presegati tega, kar je nujno potrebno za doseganje njenih ciljev. V tem smislu bi moral nacionalni pravosodni ali upravni organ, ki izda odločbo, pretehtati med ciljem odločbe v skladu s pravno podlago, ki omogoča njeno izdajo, ter pravicami in zakonitimi interesi vseh tretjih oseb, na katere odločba morda vpliva, zlasti njihovimi temeljnimi pravicami na podlagi Listine. Poleg tega velja, da če ima lahko odločba, ki se nanaša na specifične informacije, učinke tudi zunaj ozemlja države članice zadevnega organa, bi moral organ oceniti, ali je verjetno, da gre pri zadevnih informacijah za nezakonito vsebino v drugih zadevnih državah članicah, ter (če je ustrezno) upoštevati zadevna pravila prava Unije ali mednarodnega prava in interese mednarodne pravne kurtoazije. (32)Odločbe o zagotavljanju informacij, ki jih ureja ta uredba, se nanašajo na predložitev specifičnih informacij o posameznih prejemnikih zadevne posredniške storitve, ki so navedeni v takih odločbah za namene ugotavljanja skladnosti prejemnikov storitev s pravili Unije ali nacionalnimi pravili, ki se uporabljajo. Pravila iz te uredbe o zagotavljanju informacij torej ne bi smela vplivati na odločbe, ki se nanašajo na informacije o skupinah prejemnikov storitve, ki niso natančno opredeljeni, torej tudi ne na odločbe o zagotavljanju zbirnih informacij za statistične namene ali oblikovanje politik na podlagi dokazov. (33)Glede odločb o ukrepanju zoper nezakonito vsebino in zagotavljanju informacij se uporabljajo pravila, ki ščitijo pristojnost države članice, kjer ima zadevni ponudnik storitve sedež, v nekaterih primerih, kot so določeni v členu 3 Direktive 2000/31/ES, pa so določene tudi morebitne izjeme glede pristojnosti, če so izpolnjeni pogoji iz navedenega člena. Ker se zadevne odločbe nanašajo na specifične primere nezakonitih vsebin oziroma informacij, kadar so naslovljene na ponudnike posredniških storitev s sedežem v drugi državi članici, načeloma ne omejujejo svobode navedenih ponudnikov pri čezmejnem zagotavljanju njihovih storitev. Zato se glede navedenih odločb ne uporabljajo pravila iz člena 3 Direktive 2000/31/ES, vključno s tistimi pravili, ki se nanašajo na to, da je treba s posebnimi razlogi utemeljiti ukrepe, ki pomenijo izjemo od pristojnosti države članice, v kateri ima ponudnik storitve svoj sedež, in pravili o obveščanju o takih ukrepih. (34)Za doseganje ciljev te uredbe in zlasti za izboljšanje delovanja notranjega trga ter zagotavljanje varnega in preglednega spletnega okolja je treba vzpostaviti jasen in uravnotežen nabor harmoniziranih obveznosti glede potrebne skrbnosti ponudnikov posredniških storitev. Cilj navedenih obveznosti bi moral biti predvsem zagotavljanje raznih ciljev javne politike, kot so varnost in zaupanje prejemnikov storitve, vključno z mladoletniki in ranljivimi uporabniki, zaščita ustreznih temeljnih pravic iz Listine, da se zagotovi smiselna odgovornost navedenih ponudnikov in opolnomočijo prejemniki ter druge prizadete strani, ob hkratnem spodbujanju potrebnega nadzora, ki ga izvajajo pristojni organi. (35)V tem smislu je pomembno, da se obveznosti glede potrebne skrbnosti prilagodijo vrsti in naravi zadevne posredniške storitve. Ta uredba torej določa osnovne obveznosti vseh ponudnikov posredniških storitev ter dodatne obveznosti ponudnikov storitev gostovanja in natančneje spletnih platform in zelo velikih spletnih platform. Če ponudnik posredniške storitve glede na naravo svojih storitev in svojo velikost spada v navedene različne kategorije, bi moral zagotoviti skladnost z vsemi ustreznimi obveznostmi iz te uredbe. Take harmonizirane obveznosti potrebne skrbnosti, ki bi morale biti razumne in nepristranske, so potrebne za doseganje opredeljenih ciljev javne politike, kot so zaščita zakonitih interesov prejemnikov storitve, obravnava nezakonitih praks in zaščita temeljnih pravic na spletu.

(36)Za spodbujanje nemotene in učinkovite komunikacije v zvezi z vprašanji, na katera se nanaša ta uredba, bi bilo treba od ponudnikov posredniških storitev zahtevati vzpostavitev enotne kontaktne točke in objavo zadevnih informacij v zvezi s kontaktnimi točkami, vključno z jeziki, ki naj se pri taki komunikaciji uporabijo. Kontaktne točke lahko uporabljajo tudi zaupanja vredni prijavitelji in strokovni subjekti, ki so v posebnem razmerju do ponudnika posredniških storitev. V nasprotju s pravnim zastopnikom bi morale biti kontaktne točke namenjene operativnim dejavnostim, pri čemer ni potrebno, da se zagotavlja tudi njihova fizična lokacija. (37)Ponudniki posredniških storitev, ki imajo sedež v tretjih državah in storitve ponujajo v Uniji, bi morali imenovati ustrezno pooblaščenega pravnega zastopnika v Uniji ter zagotoviti informacije o svojem pravnem zastopniku, da se omogočita učinkovit nadzor in izvrševanje te uredbe zoper navedene ponudnike, če je potrebno. Pravnemu zastopniku bi moralo biti omogočeno, da hkrati deluje kot kontaktna točka, če so izpolnjene ustrezne zahteve iz te uredbe. (38)Čeprav bi se pogodbena svoboda ponudnikov posredniških storitev načeloma morala upoštevati, je v interesu preglednosti za zaščito prejemnikov storitve in da se preprečijo nepošteni ali pristranski izidi, primerno določiti nekatera pravila glede vsebine, uporabe in izvrševanja pogojev poslovanja navedenih ponudnikov. (39)Za zagotavljanje ustrezne ravni preglednosti in odgovornosti bi morali ponudniki posredniških storitev vsako leto izdati poročilo v skladu s harmoniziranimi zahtevami iz te uredbe, in sicer o moderiranju vsebine, ki ga opravljajo, vključno z ukrepi, sprejetimi na podlagi uporabe in izvrševanja njihovih pogojev poslovanja. Vendar pa se zaradi nesorazmernosti bremena navedena obveznost poročanja o preglednosti ne bi smela uporabljati za ponudnike, ki so mikro ali mala podjetja, kot so opredeljena v Priporočilu Komisije 2003/361/ES. (40)Ponudniki storitev gostovanja imajo posebej pomembno vlogo pri spoprijemanju z nezakonito vsebino na spletu, saj na zahtevo prejemnikov storitve shranjujejo informacije, ki jih zagotavljajo taki prejemniki ter običajno zagotavljajo dostop do teh informacij drugim prejemnikom, včasih v velikem obsegu. Pomembno je, da vsi ponudniki storitev gostovanja ne glede na svojo velikost, vzpostavijo uporabniku prijazne mehanizme prijave in ukrepanja, ki lajšajo obveščanje ponudnika zadevnih storitev gostovanja o posebnih vrstah informacij, pri katerih gre po mnenju prijavitelja za nezakonito vsebino (v nadaljnjem besedilu: prijava), na podlagi česar se lahko navedeni ponudnik odloči, ali se strinja z oceno in željo po odstranitvi ali onemogočanju dostopa do navedene vsebine (v nadaljnjem besedilu: ukrepanje). Če so izpolnjene zahteve glede prijav, bi moralo biti posameznikom ali subjektom omogočeno, da naenkrat pošljejo prijavo o več specifičnih primerih domnevno nezakonite vsebine. Obveznost vzpostavitve mehanizmov prijave in ukrepanja bi se morala na primer nanašati na storitve hrambe datotek in njihove souporabe, storitve spletnega gostovanja, strežnike za oglaševanje in strani za shranjevanje besedil (paste bin), če se na podlagi te uredbe štejejo za ponudnike storitev gostovanja. (41)Pravila o takih mehanizmih prijave in ukrepanja bi morala biti harmonizirana na ravni Unije, da se zagotovi pravočasna, skrbna in objektivna obdelava prijav na podlagi enotnih, preglednih in jasnih pravil, ki zagotavljajo učinkovito zaščito pravic in zakonitih interesov vseh prizadetih strani, zlasti njihovih temeljnih pravic, ki jih zagotavlja Listina, ne glede na državo članico, v kateri ima tak udeleženec sedež ali prebivališče, in ne glede na zadevno pravno področje. Temeljne pravice pa vključujejo pravico do svobode izražanja in obveščanja, pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, pravico do varstva osebnih podatkov, prepoved diskriminacije in pravico prejemnika storitve do učinkovitega pravnega sredstva, pravico ponudnikov storitev do poslovanja, vključno s pogodbeno svobodo, ter pravico do človekovega dostojanstva, pravice otrok, pravico do varstva premoženja, vključno z intelektualno lastnino, ter prepoved diskriminacije strani, ki jih nezakonita vsebina prizadene. (42)Če se ponudnik storitev gostovanja odloči umakniti ali onemogočiti informacije, ki jih zagotavlja prejemnik storitve, na primer po prejetju prijave ali v okviru ukrepanja na lastno pobudo, tudi z uporabo avtomatiziranih sredstev, mora tak ponudnik prejemnika obvestiti o svoji odločitvi, o razlogih zanjo in o pravnih sredstvih, ki so na voljo za izpodbijanje odločitve, pri tem pa upoštevati negativne posledice, ki jih taka odločitev lahko ima za prejemnika, tudi glede uresničevanja njegove temeljne pravice do svobode izražanja. Ta obveznost bi morala veljati ne glede na razlog odločitve, zlasti pa ne glede na to, ali je bil ukrep sprejet, ker se domneva, da je informacija, o kateri je vloženo obvestilo, nezakonita vsebina oziroma da je neskladna s pogoji poslovanja, ki se uporabljajo. Pravna sredstva, ki so na voljo za izpodbijanje odločitve ponudnika storitev gostovanja, bi morala vedno vključevati sodno varstvo. (43)Da se prepreči nalaganje nesorazmernih bremen, se dodatne obveznosti, ki jih ta uredba nalaga spletnim platformam, ne bi smele uporabljati za mikro ali mala podjetja, kot so opredeljena v Priporočilu Komisije 2003/361/ES, razen če sta njihov doseg in vpliv tolikšna, da izpolnjujejo merila za zelo velike spletne platforme na podlagi te uredbe. Pravila za konsolidacijo iz navedenega priporočila pripomorejo k preprečevanju vsakršnega izogibanja navedenim dodatnim obveznostim. Izvzetja mikro in malih podjetij iz navedenih dodatnih obveznosti se ne bi smelo razumeti tako, da se s tem vpliva na njihovo zmožnost prostovoljno vzpostaviti sistem, ki je skladen z eno ali več navedenimi obveznostmi. (44)Prejemniki storitve bi morali imeti na voljo možnost preprostega in učinkovitega izpodbijanja nekaterih odločitev spletnih platform, ki negativno vplivajo nanje. Zato bi bilo treba od spletnih platform zahtevati, naj zagotovijo notranje sisteme za obravnavo pritožb, ki izpolnjujejo nekatere pogoje, katerih cilj je zagotavljati, da so sistemi lahko dostopni ter da omogočajo hitre in poštene rezultate. Poleg tega bi bilo treba upoštevati možnost zunajsodnega reševanja sporov, tudi tistih, ki jih ni bilo mogoče zadovoljivo rešiti v okviru notranjega sistema za obravnavo pritožb, in sicer pri certificiranih organih, ki so neodvisni ter ki imajo potrebna sredstva in izkušnje za pošteno, hitro in stroškovno učinkovito izvajanje dejavnosti. Tako zagotovljene možnosti izpodbijanja odločitev spletnih platform bi morale dopolnjevati možnost sodnega varstva v skladu s predpisi zadevne države članice, vendar nanjo nikakor ne bi smele vplivati. (45)V zvezi s spori med potrošniki in podjetji glede nakupa blaga ali storitev Direktiva 2013/11/EU Evropskega parlamenta in Sveta zagotavlja, da imajo potrošniki iz Unije in podjetja v Uniji dostop do subjektov za alternativno reševanje sporov, katerih kakovost je potrjena. V tem smislu je treba pojasniti, da pravila te uredbe o zunajsodnem reševanju sporov ne posegajo v navedeno direktivo, kar velja tudi za pravico potrošnikov na podlagi navedene direktive, da se kadar koli umaknejo iz postopka, če niso zadovoljni z njegovim izvajanjem ali vodenjem. (46)Ukrepe zoper nezakonite vsebine je mogoče sprejemati hitreje in bolj zanesljivo, če spletne platforme sprejmejo potrebne ukrepe, da se zagotovi prednostna obravnava prijav, ki jih prek mehanizmov prijave in ukrepanja, zahtevanih s to uredbo, vložijo zaupanja vredni prijavitelji, vendar to ne posega v zahtevo, da je treba vse prijave, vložene na podlagi navedenih mehanizmov, obravnavati ter o njih odločiti pravočasno, skrbno in objektivno. Tak status zaupanja vrednega prijavitelja bi se moral podeliti le subjektom in ne posameznikom, in sicer tistim, ki med drugim izkažejo, da imajo posebne izkušnje in kompetence pri spoprijemanju z nezakonito vsebino, da zastopajo skupne interese ter da delujejo skrbno in objektivno. Taki subjekti so lahko po naravi javni, na primer glede terorističnih vsebin so to lahko enote nacionalnih organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj ali Agencije Evropske unije za sodelovanje na področju preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj (Europol), ki so zadolžene za splet, lahko pa so tudi nevladne organizacije in delno javni organi, kot so organizacije, ki sestavljajo mrežo enotnih telefonskih številk INHOPE za poročanje o gradivu v zvezi s spolnimi zlorabami otrok, ali organizacije, ki se ukvarjajo s prijavo nezakonitega rasističnega in ksenofobnega izražanja na spletu. Glede pravic intelektualne lastnine bi se lahko panožnim organizacijam in organizacijam imetnikov pravic podelil status zaupanja vrednega prijavitelja, če dokažejo, da izpolnjujejo ustrezne pogoje. Pravila te uredbe o zaupanja vrednih prijaviteljih se ne bi smela razumeti tako, da se spletnim platformam prepreči zagotavljanje podobne obravnave prijav, ki jih vložijo subjekti ali posamezniki, ki na podlagi te uredbe nimajo statusa zaupanja vrednega prijavitelja, ali da se jim prepreči drugačno sodelovanje z drugimi subjekti, v skladu s pravom, ki se uporablja, vključno s to uredbo in Uredbo (EU) 2016/794 Evropskega parlamenta in Sveta. (47)Zloraba storitev spletnih platform s pogostim zagotavljanjem očitno nezakonitih vsebin ali s pogostim vlaganjem očitno neutemeljenih prijav ali pritožb na podlagi mehanizmov oziroma sistemov, vzpostavljenih na podlagi te uredbe, spodkopava zaupanje ter škoduje pravicam in zakonitim interesom zadevnih strani. Zato je treba vzpostaviti ustrezne in sorazmerne zaščitne ukrepe zoper take zlorabe. Informacije bi se morale šteti za očitno nezakonito vsebino in prijave oziroma pritožbe bi se morale šteti za očitno neutemeljene, če je nestrokovnjaku brez kakršne koli temeljite analize jasno, da gre za nezakonito vsebino oziroma da so prijave ali pritožbe neutemeljene. Pod nekaterimi pogoji bi morale spletne platforme začasno prekiniti svoje dejavnosti v zvezi z osebo, ki sodeluje pri zlorabah. To ne posega v svobodo spletnih platform, da opredelijo svoje pogoje poslovanja in vzpostavijo strožje ukrepe v primeru očitno nezakonitih vsebin, povezanih s hudimi kaznivimi dejanji. Za namene preglednosti bi bilo treba to možnost jasno in dovolj podrobno določiti v pogojih poslovanja spletnih platform. Zoper s tem povezane odločitve spletnih platform bi morala biti vedno na voljo pravna sredstva, odločitve pa bi morale biti predmet nadzora pristojnega koordinatorja digitalnih storitev. Pravila te uredbe o zlorabi spletnim platformam ne bi smela preprečevati sprejemanja drugih ukrepov za obravnavo nezakonitih vsebin, ki jih zagotavljajo prejemniki njihovih storitev, ali za obravnavo drugih zlorab svojih storitev, v skladu s pravom Unije in nacionalnim pravom, ki se uporablja. Navedena pravila ne posegajo v uveljavljanje morebitne odgovornosti oseb, ki sodelujejo pri zlorabi, vključno z odškodnino, kakor določa pravo Unije ali nacionalno pravo. (48)V nekaterih primerih lahko spletna platforma izve (npr. na podlagi prijave prijavitelja ali svojih prostovoljnih ukrepov) za informacije, ki se nanašajo na nekatere dejavnosti prejemnika storitve, na primer zagotavljanje nekaterih vrst nezakonitih vsebin, na podlagi česar obstaja (ob upoštevanju vseh zadevnih okoliščin, o katerih je spletna platforma obveščena) razumno upravičen sum, da je prejemnik morda storil, morda pravkar izvaja ali bo verjetno storil hudo kaznivo dejanje, ki ogroža življenje ali varnost oseb, kot so kazniva dejanja, navedena v Direktivi 2011/93/EU Evropskega parlamenta in Sveta. V takih primerih bi morala spletna platforma o takem sumu brez odlašanja obvestiti pristojne organe za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj ter zagotoviti vse zadevne informacije, ki so ji na voljo, vključno z zadevno vsebino, če je ustrezno, in pojasnilom svojih sumov. Ta uredba ni pravna podlaga za oblikovanje profilov prejemnikov storitev, da bi lahko spletne platforme zaznale morebitna kazniva dejanja. Spletne platforme bi morale pri obveščanju organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj prav tako upoštevati druga pravila prava Unije ali nacionalnega prava, ki se uporabljajo za zaščito pravic in svoboščin posameznikov. (49)Da bi prispevale k varnemu, zaupanja vrednemu in preglednemu spletnemu okolju za potrošnike in tudi druge zainteresirane strani, kot so trgovci konkurenti in imetniki pravic intelektualne lastnine, ter odvračale trgovce od prodaje proizvodov ali storitev v nasprotju s pravili, ki se uporabljajo, bi morale spletne platforme, ki potrošnikom omogočajo sklepanje pogodb na daljavo s trgovci, zagotoviti sledljivost takih trgovcev. Od trgovca bi torej morale zahtevati nekatere bistvene informacije, tudi za namene promoviranja sporočil o proizvodih ali ponujanja proizvodov. Ta zahteva bi se morala nanašati tudi na trgovce, ki na podlagi svojih pogodb promovirajo sporočila o proizvodih ali storitvah v imenu blagovnih znamk. Navedene spletne platforme bi morale varno shranjevati vse informacije, in sicer za razumno dolgo obdobje, ki ne presega potrebnega obdobja, da se lahko v skladu s pravom, ki se uporablja (tudi glede varstva osebnih podatkov), omogoči dostop javnim organom in zasebnim subjektom, ki imajo zakoniti interes za to, tudi na podlagi odločb o zagotavljanju informacij, ki so opredeljene v tej uredbi. (50)Da se zagotovi učinkovita in ustrezna uporaba navedene obveznosti in da se ne naloži nesorazmerno breme, bi si morale spletne platforme, na katere se nanaša, razumno prizadevati za preverjanje zanesljivosti informacij, ki jih zagotavljajo zadevni trgovci, zlasti z uporabo prosto dostopnih uradnih spletnih podatkovnih zbirk in spletnih vmesnikov, kot so nacionalni poslovni registri in sistem izmenjave podatkov o DDV, ali tako da od zadevnih trgovcev zahtevajo predložitev zaupanja vrednih dokazil, kot so kopije osebnih dokumentov, overjeni bančni izpiski, potrdila družb in izpiski iz poslovnega registra. Uporabijo lahko tudi druge vire, ki so na voljo prek oddaljenega odstopa in ki zagotavljajo podobno stopnjo zanesljivosti za zagotavljanje izpolnjevanja te obveznosti. Vendar pa spletne platforme, na katere se nanaša, ne bi smele izvajati čezmernih ali dragih spletnih dejavnosti iskanja dejstev ali izvajati takojšnjih preverjanj. Prav tako se ne bi smelo razumeti, da take spletne platforme, ki so si razumno prizadevale, kot zahteva ta uredba, zagotavljajo zanesljivost informacij do potrošnikov ali drugih zainteresiranih strani. Take spletne platforme bi morale tudi oblikovati in organizirati svoje spletne vmesnike tako, da trgovcem omogočajo zagotavljanje skladnosti z obveznostmi, ki jih imajo na podlagi prava Unije, zlasti zahtev iz členov 6 in 8 Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta, člena 7 Direktive 2005/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter člena 3 Direktive 98/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta. (51)Glede na posebne odgovornosti in obveznosti spletnih platform bi morale zanje veljati obveznosti poročanja o preglednosti, ki veljajo poleg obveznosti poročanja o preglednosti, ki se na podlagi te uredbe uporabljajo za vse ponudnike posredniških storitev. Da se ugotovi, ali so spletne platforme morda zelo velike spletne platforme, za katere na podlagi te uredbe veljajo nekatere dodatne obveznosti, bi morale obveznosti poročanja o preglednosti za spletne platforme vključevati nekatere obveznosti, ki se nanašajo na objavo in sporočanje informacij o povprečnem številu aktivnih prejemnikov storitve v Uniji na mesec. (52)Spletno oglaševanje ima pomembno vlogo v spletnem okolju, tudi v zvezi z zagotavljanjem storitev spletnih platform. Vendar pa spletno oglaševanje lahko prispeva k znatnim tveganjem, ki segajo od oglaševanja, ki je samo po sebi nezakonita vsebina, do prispevanja k finančnim spodbudam za objavo ali poudarjanje nezakonitih ali drugače škodljivih vsebin in dejavnosti na spletu ali do diskriminatornega prikazovanja oglasov, ki vplivajo na enako obravnavo in priložnosti državljanov. Poleg zahtev, ki izhajajo iz člena 6 Direktive 2000/31/ES, bi bilo torej treba od spletnih platform zahtevati, da zagotovijo, da so prejemnikom storitve na voljo nekatere individualizirane informacije, ki so potrebne, da lahko razumejo, kdaj in v imenu koga je oglas prikazan. Poleg tega bi bilo treba prejemnikom storitve zagotoviti informacije o glavnih parametrih, ki se uporabljajo pri odločitvi, da se jim prikaže posamezni oglas, pri čemer bi jim bilo treba zagotoviti smiselna pojasnila glede logike, ki se je v ta namen uporabila, tudi kadar ta temelji na oblikovanju profilov. Zahteve te uredbe o zagotavljanju informacij v zvezi z oglaševanjem ne posegajo v uporabo zadevnih določb Uredbe (EU) 2016/679, zlasti tistih, ki se nanašajo na pravico do ugovora, avtomatizirano sprejemanje posameznih odločitev, vključno z oblikovanjem profilov, in zlasti na obveznost pridobitve soglasja od posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, še pred obdelavo osebnih podatkov za ciljno oglaševanje. Prav tako ne posega v določbe iz Direktive 2002/58/ES, zlasti tiste, ki se nanašajo na shranjevanje informacij v terminalski opremi in na dostop do v njej shranjenih informacij. (53)Glede na pomen zelo velikih spletnih platform zaradi njihovega dosega, ki je izražen zlasti v številu prejemnikov storitve, pri spodbujanju javne razprave, ekonomskih transakcijah ter razširjanju informacij, mnenj in zamisli in tudi pri vplivu na to, kako prejemniki pridobivajo in sporočajo informacije na spletu, je za navedene platforme treba uvesti posebne obveznosti, in sicer poleg obveznosti, ki veljajo za vse spletne platforme. Take dodatne obveznosti za zelo velike spletne platforme so potrebne za obravnavo navedenih pomislekov glede javnih politik, saj ni alternativnih in manj omejujočih ukrepov, s katerimi bi se dejansko dosegel enak rezultat. (54)Zelo velike spletne platforme lahko povzročajo družbena tveganja, ki se po obsegu in učinku razlikujejo od tistih, ki jih povzročajo manjše platforme. Ko število prejemnikov na platformi doseže znaten delež prebivalstva Unije, imajo sistemska tveganja, ki jih platforma povzroča, nesorazmeren negativen učinek v Uniji. Domnevati bi bilo treba, da tak znaten doseg obstaja, če število prejemnikov presega operativno mejno vrednost, ki je določena pri 45 milijonih, tj. pri ekvivalentu 10 % prebivalstva Unije. Operativna mejna vrednost bi se morala po potrebi posodabljati s spremembami in dopolnitvami na podlagi delegiranih aktov. Za take zelo velike spletne platforme bi torej morali veljati najvišji standardi obveznosti glede potrebne skrbnosti, sorazmerno z njihovim družbenim vplivom in sredstvi. (55)Zaradi mrežnih učinkov, značilnih za platformno gospodarstvo, se lahko baza uporabnikov spletne platforme zelo hitro poveča in doseže obseg zelo velike spletne platforme s povezanim učinkom na notranji trg. Primer tega je lahko eksponentna rast v kratkih časovnih obdobjih ali velika globalna prisotnost in promet, ki spletni platformi omogočata polno izkoriščanje mrežnih učinkov ter ekonomije obsega in razpona. Velik letni promet ali tržna kapitalizacija sta zlasti lahko kazalnika hitre rasti v smislu dosega uporabnikov. V navedenih primerih bi koordinator digitalnih storitev moral imeti možnost od platforme zahtevati pogostejše poročanje o bazi uporabnikov, da se lahko pravočasno zazna trenutek, od katerega naprej naj se za namene te uredbe taka platforma obravnava kot zelo velika spletna platforma.

(56)Zelo velike spletne platforme se uporabljajo tako, da imajo velik vpliv na varnost na spletu, na oblikovanje javnega mnenja in razprave ter na spletno trgovanje. Svoje storitve na splošno oblikujejo tako, da se optimizirajo koristi za njihove poslovne modele, ki pogosto temeljijo na oglaševanju, kar lahko povzroči družbene pomisleke. Ob pomanjkanju učinkovite regulacije in izvrševanja lahko določajo pravila igre brez učinkovitega opredeljevanja in zmanjševanja tveganj ter družbene in ekonomske škode, ki jo lahko povzročijo. Na podlagi te uredbe bi morale zelo velike spletne platforme torej oceniti sistemska tveganja, ki izhajajo iz delovanja in uporabe njihovih storitev in iz potencialnih zlorab s strani prejemnikov storitve, ter sprejeti ustrezne ukrepe za zmanjšanje tveganja. (57)Poglobljeno bi bilo treba oceniti tri kategorije sistemskih tveganj. Prva kategorija se nanaša na tveganja, povezana z zlorabo njihovih st