[pic] | EVROPSKA KOMISIJA |

Bruselj, 8.10.2010

COM(2010) 547 konč.

POROČILO KOMISIJE

O SUBSIDIARNOSTI IN SORAZMERNOSTI (Sedemnajsto poročilo o boljši pripravi zakonodaje, 2009)

POROČILO KOMISIJE

O SUBSIDIARNOSTI IN SORAZMERNOSTI (Sedemnajsto poročilo o boljši pripravi zakonodaje, 2009)

UVOD

Ta dokument je sedemnajsti pregled uporabe načel subsidiarnosti in sorazmernosti, ki ga Komisija predloži Evropskemu svetu, Evropskemu parlamentu, Svetu in nacionalnim parlamentom v skladu z ustreznim protokolom, priloženim Pogodbi[1]. Poročilo zajema leto 2009, ko je bila v veljavi še Pogodba iz Nice, in na kratko pojasnjuje spremembe, ki jih uvaja Lizbonska pogodba, ki je začela veljati 1. decembra 2009. Tako kot poročili za leti 2007 in 2008 tudi to poročilo ne obravnava širših vprašanj v zvezi s pametno zakonodajo, ki so obdelana v posebnem sporočilu o pametni zakonodaji[2].

PRAVNI IN INSTITUCIONALNI OKVIR

Načeli subsidiarnosti in sorazmernosti

Subsidiarnost in sorazmernost sta temeljni načeli evropskega prava, opredeljeni pa sta v členu 5 Pogodbe o Evropski uniji (PEU).

V okviru pristojnosti Unije je subsidiarnost vodilno načelo za razmejitev pristojnosti med državami članicami in EU, ki pove, kdo mora ukrepati . Če ima na določenem področju izključno pristojnost Unija, je jasno, da mora ukrepati ona. Če pa si Unija deli pristojnost z državami članicami, načelo jasno določa domnevo v korist države članice, ki sprejema ukrepe. Unija ukrepa le, če države članice ciljev ne morejo zadovoljivo doseči in jih zaradi obsega ali učinkov lažje doseže Unija.

Sorazmernost je vodilno načelo pri opredelitvi, kako mora Unija izvajati svoje pristojnosti, tako izključne kot tudi deljene ( Kakšni morata biti oblika in narava dejavnosti EU? ). Člen 5(4) določa, da ukrepi Unije vsebinsko in formalno ne presegajo tistega, kar je potrebno za doseganje ciljev Pogodb. Pri vsaki odločitvi je treba dati prednost najmanj omejevalni možnosti.

Uporaba, možnost pripomb in naknadna kontrola

Vse institucije Unije morajo upoštevati obe načeli. Protokol o uporabi načel subsidiarnosti in sorazmernosti ter Medinstitucionalni sporazum o subsidiarnosti iz leta 1993[3] vsebujeta nadaljnje podrobnosti o uporabi teh načel. Ključni elementi tega okvira so povzeti v tem poročilu.

Komisija mora pred predložitvijo zakonodajnih predlogov opraviti obsežna posvetovanja. V obrazložitvenem memorandumu k vsakemu zakonodajnemu predlogu mora navesti razloge, zakaj meni, da predlog spoštuje načeli subsidiarnosti in sorazmernosti, poleg tega pa mora upoštevati breme, ki ga nosijo Unija, nacionalne vlade, lokalni organi, gospodarski subjekti in državljani. Evropski parlament in Svet morata predložiti utemeljitev v zvezi s subsidiarnostjo, če katera od njunih sprememb vpliva na obseg dejavnosti Unije[4]. Evropski ekonomsko-socialni odbor in Odbor regij izrazita svoja stališča, kadar sta za to zaprošena ali na lastno pobudo.

Poleg tega lahko Sodišče Evropske unije presoja zakonitost aktov institucij glede njihove skladnosti z načelom subsidiarnosti.

Spremembe, ki jih uvaja Lizbonska pogodba

Lizbonska pogodba uvaja več sprememb glede uporabe načel subsidiarnosti in sorazmernosti.

Revidirani protokol vsebuje specifično zahtevo, da mora vsak osnutek zakonodajnega akta vsebovati določbo, ki omogoča oceno njegove skladnosti z načeli. Čeprav ne omenja več smernic za ocenjevanje skladnosti (na primer preverjanja „nujnosti“ in „dodane vrednosti EU“), bo Komisija te smernice še naprej uporabljala, to pa priporoča tudi ostalim akterjem.

Lizbonska pogodba daje večjo moč nacionalnim parlamentom, ki lahko izrazijo mnenje glede skladnosti osnutkov zakonodajnih predlogov z načelom subsidiarnosti. Če menijo, da predlog ni skladen, lahko pošljejo svoje mnenje pobudnici zakonodaje. Glede na število negativnih mnenj določa Pogodba dva mehanizma, kot sta navedena v členu 7 Protokola – t.i. „rumeni karton“ in „oranžni karton“. Če negativna mnenja nacionalnih parlamentov predstavljajo vsaj tretjino vseh glasov, dodeljenih nacionalnim parlamentom (ali četrtino vseh glasov, če gre za področje pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah in policijsko sodelovanje)[5], se uporabi mehanizem „rumenega kartona“. Mehanizem „oranžnega kartona“ se uporabi, če v okviru rednega zakonodajnega postopka število negativnih mnenj predstavlja navadno večino glasov. Pri obeh mehanizmih je predpisana ponovna proučitev osnutka zakonodajnega predloga, na podlagi katere se lahko predlog spremeni ali umakne. Mehanizem „oranžnega kartona“ vključuje možnost, da Evropski parlament ali Svet zaustavita zakonodajni postopek.

Revidirani protokol vsebuje tudi določbo v zvezi z vlogo Odbora regij. V primerih, za katere PDEU določa, da se je treba posvetovati z Odborom, ima ta zdaj pravico, da vloži tožbo pri Sodišču Evropske unije, če meni, da se načelo subsidiarnosti ni spoštovalo. To lahko storijo tudi države članice, in sicer v svojem imenu ali v imenu nacionalnih parlamentov.

UPORABA NAčEL

Komisija

Komisija pri svojem zakonodajnem delu vedno spoštuje načeli subsidiarnosti in sorazmernosti. Preverjanja zdaj potekajo na treh ključnih stopnjah postopka oblikovanja politike:

- predhodna analiza časovnih načrtov, ki se objavijo za pomembnejše pobude, ko se odobri delovni program Komisije. Ti časovni načrti vsebujejo predhoden opis načrtovane pobude Komisije, njihov namen pa je, da omogočijo pravočasno obveščanje vseh zainteresiranih akterjev. Od leta 2010 Komisija objavlja tudi časovne načrte za pobude z znatnimi učinki, ki niso v delovnem programu Komisije,

- podrobnejša analiza subsidiarnosti kot del procesa izvajanja ocen učinka ob upoštevanju stališč, izraženih med posvetovanji z zainteresiranimi stranmi,

- utemeljitev v zvezi s subsidiarnostjo in sorazmernostjo v obrazložitvenem memorandumu in uvodnih izjavah vseh zakonodajnih predlogov.

Ocena učinka vsebuje najpodrobnejšo analizo subsidiarnosti in sorazmernosti. Odbor za oceno učinka nadzoruje kakovost te analize in je leta 2009 izdal priporočila o subsidiarnosti in sorazmernosti v 27 od 79 ocen učinka (34 %). V svojem poročilu za leto 2009[6] je službam Komisije priporočil, naj dosledneje uporabljajo strukturirana vprašanja za analizo subsidiarnosti in sorazmernosti iz revidiranih smernic za oceno učinka[7].

Odbor je pozval k boljši analizi načel na področjih kot so azil, priseljevanje, potrošniška in zdravstvena politika, promet in energetika. Za oceni učinka predlogov direktiv o minimalnih standardih glede pogojev in postopkov za prosilce za azil[8] je Odbor pristojno službo na primer pozval, naj jasneje dokaže, da so bili stroški ukrepov sorazmerni s cilji in da niso presegli obveznosti, ki izhajajo iz Pogodbe in mednarodnega prava. Za oceno učinka direktive o pravicah potrošnikov[9] je Odbor pristojno službo pozval, naj pojasni, kako naj bi bila uskladitev domače prodaje poleg uskladitve čezmejne prodaje skladna z načelom subsidiarnosti. Pri oceni učinka direktive o čezmejnem zdravstvenem varstvu[10] je navedel, da je treba pri uporabi izrazov kot „ustrezna oskrba“ in „nepotrebno odlašanje“ proučiti ustrezno raven ukrepov. Za direktivo o energetski učinkovitosti stavb[11] je priporočil, naj pristojna služba izvede podrobnejšo analizo stroškov in koristi ter tako dokaže dodano vrednost ukrepov, kot sta nižji prag obveznih energetskih zahtev za večje prenove in obvezni sistemi primerjave za nove stavbe. S pomočjo priporočil Odbora so službe Komisije uspele izboljšati analizo subsidiarnosti, v nekaterih primerih pa so na podlagi njegovih nasvetov spremenile predloge, da bi zagotovile skladnost z načeli subsidiarnosti in sorazmernosti (glej točko 4).

Nacionalni parlamenti[12]

Od leta 2006 Komisija na lastno pobudo vse nove predloge posreduje nacionalnim parlamentom, vzpostavila pa je tudi postopek za odgovarjanje na njihova mnenja[13]. Komisija je leta 2009 prejela 250 mnenj, leta 2007 pa jih je na primer prejela 115. Približno 10 % teh mnenj je vsebovalo pripombe o subsidiarnosti in/ali sorazmernosti, v večini primerov pa je svoje mnenje izrazil samo en parlamentarni dom[14]. Za vprašanja subsidiarnosti so se posebej zanimali francoski Sénat, avstrijski Bundesrat , nemški Bundesrat ter nizozemski, portugalski in grški parlament. V nekaterih mnenjih ni bil izražen dvom v spoštovanje same subsidiarnosti, pač pa so navajala, da utemeljitev Komisije ne zadostuje.

Preverjanja subsidiarnosti, ki jih izvaja COSAC

V zadnjih treh letih je Konferenca odborov za evropske zadeve (COSAC) izvedla več simulacij nadzornega mehanizma za preverjanje subsidiarnosti, ki je bil uveden z Lizbonsko pogodbo. To je nacionalnim parlamentom omogočilo izboljšanje in preskus njihovih nacionalnih ureditev. Leta 2009 je COSAC izvedla tri take simulacije za predloge Komisije za standarde glede človeških organov, namenjenih za presaditev [15], pravico do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih[16] ter javno listino v zapuščinskih zadevah[17] . V vseh primerih je velika večina sodelujočih domov potrdila, da so predlogi skladni z načelom subsidiarnosti, le peščica jih je opazilo razlog za zaskrbljenost (število negativnih mnenj v navedenih primerih je bilo eno, tri oziroma eno).

Evropski parlament in Svet

V Evropskem parlamentu skladnost osnutkov zakonodajnih aktov z načelom subsidiarnosti zagotavljajo odbori, ki so pristojni za posamezne zakonodajne dosjeje, in odbor za pravne zadeve[18]. V Svetu Odbor stalnih predstavnikov vseh držav članic (Coreper) zagotavlja, da se spoštujejo načela zakonitosti, subsidiarnosti in sorazmernosti[19].

Odbor regij

Mreža Odbora regij za spremljanje subsidiarnosti deluje prek interaktivne spletne strani[20], njeno članstvo pa se je leta 2009 povečalo za 20 %, tako da zdaj šteje 111 članov. Vsem svojim članom omogoča, da sodelujejo v posvetovanjih Odbora o novih pobudah EU. Izvedla je tudi dva niza pogajanj, da bi Komisija pri ocenjevanju učinka upoštevala tudi lokalne in regionalne poglede[21]. Leta 2009 se je pričel izvajati prvi akcijski načrt mreže za spremljanje subsidiarnosti z namenom identificirati najboljše prakse pri uporabi načela subsidiarnosti v regijah in mestih Evrope na določenih področjih politik – področjih priseljevanja, podnebnih sprememb, socialnih politik, zdravstvene politike in inovacij. Odbor je ob upoštevanju svoje nove vloge, kot jo določa Lizbonska pogodba, prilagodil svoj poslovnik[22], tako da bodo od leta 2010 vsa njegova mnenja vsebovala izrecno sklicevanje na načeli subsidiarnosti in sorazmernosti.

Sodišče Evropske unije

V poročilu o subsidiarnosti za leto 2008 je omenjena uredba o gostovanju[23] , ko je sodišče High Court of Justice of England and Wales Sodišče Evropske unije vprašalo, ali uredba z določitvijo najvišjih dovoljenih cen za mobilne storitve v drugi državi članici krši načeli sorazmernosti in/ali subsidiarnosti. Potem ko je generalni pravobranilec novembra 2009 podal svoje mnenje, je Sodišče razsodilo junija 2010. Potrdilo je, da je uredba sorazmerna s ciljem varstva potrošnikov pred visokimi stroški in da je utemeljena glede na načelo subsidiarnosti, saj je nujno zagotavljati neovirano delovanje notranjega trga storitev gostovanja. Sodišče je v svojih ugotovitvah poudarilo dejstvo, da je Komisija pred predlaganjem uredbe v oceni njenega učinka proučila učinkovitost in gospodarske učinke regulacije maloprodajnega trga, grosističnega trga ali obeh.

POMEMBNI PRIMERI, KO SO BILI IZRAžENI DVOMI GLEDE UPOšTEVANJA NAčELA SUBSIDIARNOSTI

Ta točka poročila vsebuje pregled predlogov Komisije, ki so bili vir največ razprav zakonodajalcev in zainteresiranih strani v zvezi s subsidiarnostjo in sorazmernostjo. Nekateri od teh primerih so bili omenjeni v prejšnjih poročilih, razprave pa so se nadaljevale leta 2009.

Direktiva o pristojbinah za varovanje v letalstvu[24]

Predlog določa skupna načela, ki jih morajo države članice in letališki organi spoštovati pri opredelitvi načina, kako povrniti stroške letališke varnosti. Cilj je preprečiti izkrivljanje konkurence. Komisija je v okviru procesa presoje učinka potrdila sorazmernost različnih ukrepov, posledično pa so bili nekateri elementi umaknjeni iz končnega predloga, na primer obvezno načelo „vse na enem mestu“ na področju varnosti. Predlog tudi ne ureja financiranja varnostnih ukrepov, tako da o tem odločajo države članice. Evropski parlament je hotel direktivo razširiti in je zahteval, naj se varnostni ukrepi, na primer ukrepi za zaščito državljanov pred terorističnimi dejanji, financirajo iz javnih sredstev, ne pa s strani potnikov[25]. Predlagal je tudi vključitev vseh komercialnih letališč, vendar je več držav članic v Svetu predlagalo, naj se področje uporabe omeji na letališča, katerih letni potniški promet presega določen prag, da se zagotovi sorazmernost stroškov skladnosti s cilji pobude[26]. Politični dogovor še ni bil dosežen.

Direktiva o energetski učinkovitosti stavb 11

Komisija je v okviru drugega strateškega pregleda energetske politike novembra 2008 predlagala prenovitev direktive. Na splošno so bile vse institucije naklonjene pobudi, imele pa so različna stališča o ustrezni vsebini in ambicijah ukrepov na ravni EU.

Leta 2009 je Komisija prejela mnenji obeh domov nizozemskega parlamenta. Medtem ko je bilo mnenje zgornjega doma pozitivno, pa je spodnji dom trdil, da predlog krši načelo subsidiarnosti, ker so po njegovem mnenju države članice tiste, ki morajo določiti, kako in v katerih sektorjih je treba doseči nacionalne podnebne cilje.

Evropski parlament je predlagal spremembe, s katerimi je povečal ambicioznost predlogov, med drugim je dodal pogoj, da morajo imeti po letu 2019 nove stavbe porabo energije enako nič[27]. V Svetu je več držav članic izrazilo pomisleke, da je predlog preveč ambiciozen, in glede „več sprememb Evropskega parlamenta, ki so na prvi pogled videti preveč ambiciozne in nerealistične“[28]. Menile so, da zaradi opredelitve stavb z nizkimi ali ničnimi emisijami ogljika in kvantitativnih ciljev nastajajo vprašanja glede subsidiarnosti ter nadaljnji stroški in nesorazmerna upravna bremena. Novembra 2009 je bil sklenjen kompromis: po letu 2020 morajo vse nove stavbe izpolnjevati standarde visoke energetske učinkovitosti in večji delež potreb po energiji zadovoljevati iz obnovljivih virov. Države članice se same odločijo, kako bodo opredelile standarde za doseganje teh ciljev.

Direktiva o enakem obravnavanju oseb zunaj področja zaposlovanja[29]

Ta predlog je sprejela Komisija leta 2008, da bi zaščito pred diskriminacijo na podlagi starosti, invalidnosti, spolne usmerjenosti, vere ali prepričanja razširila tudi zunaj področja zaposlovanja, obravnavan pa je bil v poročilu o subsidiarnosti iz leta 2008. Zaradi spoštovanja načela subsidiarnosti je Komisija jasno razlikovala med pristojnostjo EU in pristojnostjo držav članic s ciljem, da se s področja uporabe direktive izključijo zadeve, ki bi lahko spadale v nacionalno pristojnost. Medtem ko je v predlogu Komisije med drugim navedeno, da „direktiva ne posega v nacionalne zakone o zakonskem ali družinskem statusu in reproduktivnih pravicah“, pa je odbor za pravne zadeve Evropskega parlamenta kljub temu menil, da je treba na področju družinskega prava, zakonske zveze in reprodukcije podrobneje opredeliti meje med pravom Skupnosti in nacionalnim pravom[30]. V Svetu so nekatere države članice postavile vprašanja v zvezi s spoštovanjem načela subsidiarnosti, druge pa so izrazile zaskrbljenost glede upravnih in finančnih stroškov, ki nastanejo zaradi direktive, vključno z možnostjo, da so nesorazmerni s cilji. Razprave v času švedskega in španskega predsedovanja v letih 2009 in 2010 so vodile k natančnejši opredelitvi področja uporabe ukrepov in podrobnejšim referencam v zvezi z delitvijo pristojnosti med države članice in EU, vendar politični dogovor še ni bil dosežen.

Direktiva o varstvu tal[31]

Razprave o tem predlogu so se pričele v poročilih o subsidiarnosti za leti 2007 in 2008 ter nadaljevale v poročilu za leto 2009. Evropski parlament je podprl predlog Komisije, v Svetu pa je njegovo sprejetje preprečila manjšina delegacij, od katerih so mu nekatere nasprotovale na podlagi subsidiarnosti, druge pa zaradi pričakovanih stroškov in upravnih bremen. Druge države članice menijo, da so potrebni ukrepi na ravni EU, tudi zaradi tega, ker tla vplivajo na podnebne spremembe in biotsko raznovrstnost, ki imata obe čezmejne učinke. Za špansko predsedstvo v prvi polovici leta 2010 je bila to prednostna naloga, vendar soglasje še ni bilo doseženo.

Direktiva o čezmejnem zdravstvenem varstvu 10

Komisija je to direktivo predlagala leta 2008. Čeprav so za svoje zdravstvene sisteme pristojne v prvi vrsti države članice same, se je po določenem številu sodb Sodišča Evropske unije na tem področju pojavila potreba po ukrepih na ravni EU. Komisija je prejela sedem mnenj domov nacionalnih parlamentov, od katerih so se tri dotaknila vprašanj subsidiarnosti, ker bi predlog lahko postavil pod vprašaj zmožnost držav članic, da načrtujejo in financirajo področje zdravstva. Čeprav so bila podobna vprašanja zastavljena tudi v Evropskem parlamentu, je ta kljub temu predlog sprejel na prvi obravnavi aprila 2009.

Svet je sprejel politični dogovor 8. junija. Ta dogovor krepi določbe, v skladu s katerimi lahko države članice razvijejo „sisteme predhodne odobritve“ za zdravstvene storitve v drugi državi članici EU in take odobritve zavrnejo. Poleg tega se za ukrepe na področju e-zdravja za razliko od prvotnega predloga Komisije ne zahteva več postopek komitologije. S tem se upoštevajo pomisleki držav članic glede potrebe po nadzoru pretoka pacientov ter načrtovanju in finančnem ravnotežju njihovih zdravstvenih sistemov[32].

Mobilnost v mestih

Komisija je leta 2007 sprejela zeleno knjigo „ Za novo kulturo mobilnosti v mestih “[33], da bi opredelila, kaj mora EU storiti na tem področju. Evropski parlament je v svoji resoluciji o tej zeleni knjigi navedel, da EU ne bi smela izdati nobenega pravnega akta, pač pa je njena naloga razvoj evropskega pristopa in vključevanje potreb mestnega prometa na področje drugih politik. Leta 2009 je Parlament na lastno pobudo sprejel tudi resolucijo, v kateri je poudaril, da se lokalne oblasti brez usklajevanja na evropski ravni pogosto niso sposobne spopadati z izzivi mobilnosti v mestih. Predlagal je, naj Komisija zagotovi študije, pravni okvir in finančne raziskave ter spodbuja najboljše prakse[34]. Vendar pa je nemški Bundesrat v svojem mnenju o poročilu o subsidiarnosti za leto 2009[35] izrazil mnenje, da nekateri ukrepi iz zelene knjige niso skladni z načeloma subsidiarnosti in sorazmernosti, saj so dovolj ukrepi na ravni držav članic. To je bilo v nasprotju z Leipziško listino, ki jo je pripravilo nemško predsedstvo EU[36], ki je sicer menilo, da je treba politiko razvoja mest določiti na nacionalni, regionalni in lokalni ravni, kljub temu pa je videlo dodano vrednost ukrepov na ravni EU za združevanje najboljših praks in podporo raziskavam mest.

Komisija je septembra 2009 sprejela Akcijski načrt o mobilnosti v mestih[37] . Proces analize učinka je pripomogel k temu, da so bili ukrepi osredotočeni na izmenjavo informacij in dobrih praks. Evropski ekonomsko-socialni odbor je z odobravanjem sprejel načrt, vendar je pozval k jasnejši opredelitvi pristojnosti in odgovornosti EU[38]. Odbor regij je podprl akcijski načrt in ob tem navedel, da ukrepi ne ogrožajo načela subsidiarnosti[39]. Svet je proučil, ali akcijski načrt spoštuje načelo subsidiarnosti, ter ga sprejel z odobravanjem, Komisijo pa pozval, naj v belo knjigo o evropski prometni politiki, ki jo pripravlja, vključi cilje in politike za mobilnost v mestih[40].

Direktiva o standardih glede človeških organov, namenjenih za presaditev 15

Namen predloga, ki ga je Komisija sprejela leta 2008, je zagotoviti osnovne standarde kakovosti in varnosti človeških organov, namenjenih za presaditev. COSAC je preveril spoštovanje načela subsidiarnosti in 23 od prejetih 27 mnenj je bilo pozitivnih. Avstrijski Bundesrat je ugotovil kršitev načela subsidiarnosti. Nemški Bundestag, House of Commons Združenega kraljestva in nizozemski Tweede Kamer der Staten-generaal so ugotovili, da analiza subsidiarnosti, ki jo je opravila Komisija, ne zagotavlja dovolj podatkov za zaključek. Poleg tega sta nemški Bundesrat in italijanski Senato della Repubblica menila, da nekatere določbe presegajo pristojnosti Unije. Vendar pa zakonodajalca nista imela takih pomislekov, tako da so države članice in Svet politično podprli direktivo, Evropski parlament pa jo je sprejel na prvi obravnavi.

Direktiva o pravicah potrošnikov 9

Namen predloga Komisije je bil poenostaviti okvir EU za varstvo potrošnikov z združitvijo štirih direktiv o pravicah potrošnikov in popolno uskladitvijo osnovnih pravic potrošnikov, da se zmanjša pravna razdrobljenost.

Pet od šestih mnenj domov nacionalnih parlamentov je navajalo, da bi bila popolna uskladitev nekaterih pravic v nasprotju z načelom subsidiarnosti, saj ne bi dopuščala uporabe nacionalnega prava, ki v nekaterih primerih zagotavlja višjo raven varstva potrošnikov. V Evropskem parlamentu so bili izraženi dvomi glede tega, ali stopnja pravne razdrobljenosti med državami članicami upravičuje ukrepe na ravni EU in ali bi bila popolna uskladitev preveč omejevalna[41]. V Svetu je večina držav članic navedla, da dajejo prednost mešani in prožni uskladitvi[42]. Da bi presegli nenaklonjenost popolni uskladitvi, je Komisija priporočila, da bi bila morebitna možnost za napredek v tem, da se popolno uskladitev osredotoči na zadeve z največjo razsežnostjo notranjega trga, na primer pravila glede pogodb na daljavo in pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov[43].

SKLEPNE UGOTOVITVE

Večina predlogov Komisije sta zakonodajalca sprejela brez obsežnih razprav o načelih subsidiarnosti in sorazmernosti. Pri teh predlogih skladnost z načeloma subsidiarnosti in sorazmernosti domnevno ni bila vprašljiva. Vendar je iz zgornje analize razvidno, da imajo v primeru, ko je skladnost vprašljiva, udeleženci razprave, zelo različne poglede. To velja ne le za različne institucije, pač pa tudi znotraj teh institucij ali za različne udeležence iz iste države članice.

Razprave o subsidiarnosti in sorazmernosti bo obogatila tudi večja vključenost nacionalnih parlamentov v skladu z Lizbonsko pogodbo. Komisija je zavezana nadaljnji krepitvi odnosov z nacionalnimi parlamenti v okviru političnega dialoga, ki poteka od leta 2006, mehanizem za preverjanje subsidiarnosti pa je ključen element v tem procesu. Pregled o tem, kako ta mehanizem deluje, bo predstavljen v naslednjem poročilu o subsidiarnosti[44].

PRILOGA I

Seznam pobud Komisije, na katere so imeli nacionalni parlamenti v svojih mnenjih pripombe v zvezi z analizo subsidiarnosti in sorazmernosti

1. Direktiva o čezmejnem zdravstvenem varstvu (COM(2008) 414)

2. Direktiva o pravicah potrošnikov (COM(2008) 614)

3. Direktiva o varstvu živali, ki se uporabljajo za znanstvene namene (COM(2008) 543)

4. Odločba o ključni infrastrukturi (COM(2008) 676)

5. Direktiva o vzpostavitvi okvira Skupnosti za jedrsko varnost (COM(2008) 790)

6. Direktiva o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil (COM(2008) 815)

7. Zelena knjiga o kolektivnih odškodninah za potrošnike (COM(2008) 794)

8. Direktiva o energetski učinkovitosti stavb (COM(2008) 780)

9. Sporočilo o javnih naročilih za boljše okolje (COM(2008) 400)

10. Direktiva o zamudah pri plačilih (COM(2009) 126)

11. Sklep o boju proti spolni zlorabi in spolnemu izkoriščanju otrok ter otroški pornografiji (COM(2009) 135)

12. Stockholmski program (COM(2009) 262)

13. Sporočilo o metodi proizvodnje statistike EU (COM(2009) 404)

14. Zelena knjiga o učni mobilnosti (COM(2009) 329)

15. Uredba o preiskavah in preprečevanju nesreč in incidentov v civilnem letalstvu (COM(2009) 611)

16. Akcijski načrt o mobilnosti v mestih (COM(2009) 490)

17. Direktiva o preprečevanju ostrih poškodb v zdravstvenem sektorju (COM(2009) 577)

18. Sporočilo o skupnemu načrtovanju programov za raziskave (COM(2008) 468)

[1] Protokol (št. 30) k Pogodbi o ustanovitvi Evropske skupnosti, ki je veljala do 30. novembra 2009 in Protokol (št. 2) k Pogodbi o delovanju Evropske unije (PDEU), ki velja od 1. decembra. 2009.

[2] Sporočilo Komisije o pametni zakonodaji v Evropski uniji.

[3] UL C 329, 6.12.1993, str. 132.

[4] Točka 3 oddelka 2 Medinstitucionalnega sporazuma o subsidiarnosti iz leta 1993.

[5] Vsak nacionalni parlament ima po dva glasova, v dvodomnih parlamentarnih sistemih pa ima vsak dom po en glas.

[6] SEC(2009) 1728.

[7] SEC(2009) 92.

[8] COM(2009) 551 in COM(2009) 554.

[9] COM(2008) 614.

[10] COM(2008) 414.

[11] COM(2008) 780.

[12] Glej tudi poročilo Komisije o odnosih med Evropsko komisijo in nacionalnimi parlamenti (COM(2010) 291).

[13] COM(2006) 211.

[14] Za seznam pobud glej Prilogo I.

[15] COM(2008) 818.

[16] COM(2009) 338.

[17] COM(2009) 154.

[18] Poslovnik Evropskega parlamenta: http://www.europarl.europa.eu/sides/getLastRules.do?language=EN&reference=TOC.

[19] Sklep Sveta, z dne 22. marca 2004 o sprejetju poslovnika Sveta (2004/338/ES, Euratom) (UL L 106, 15.4.2004, str. 22).

[20] http://subsidiarity.cor.europa.eu.

[21] Zmanjšanje neenakosti na področju zdravja v EU in revizija direktive o pitni vodi.

[22] UL L 6, 9.1.2010, str. 14.

[23] Zadeva C-58/8 Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International AG, Orange Personal Communications Services Ltd proti Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform v zvezi z Uredbo (ES) št. 717/2007.

[24] COM(2009) 217.

[25] Sporočilo za javnost, 1. marec 2010, ref. št. 20100301IPR69737.

[26] Sporočilo za javnost, 18. december 2009, ref. št. PRES/09/373.

[27] Stališče EP, prva obravnava, ref. št. P6_TA(2009)0278.

[28] Dokument Sveta 8989/09.

[29] COM(2008) 426.

[30] Mnenje odbora za pravne zadeve (13. februar. 2009) za odbor za državljanske svoboščine, pravosodje in notranje zadeve o predlogu Direktive Sveta o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na vero ali prepričanje, invalidnost, starost ali spolno usmerjenost.

[31] COM(2006) 232.

[32] Dokument Sveta 15181/09.

[33] COM(2007) 551.

[34] Zakonodajni observatorij EP, ref. št. INI/2008/2041.

[35] Drucksache 745/09 (Beschluss).

[36] Leipziška listina o trajnostnih evropskih mestih in Teritorialna agenda Evropske unije.

[37] COM(2009) 490.

[38] Obvestilo TEN/414 – CESE 36/2010.

[39] Mnenje o akcijskem načrtu o mobilnosti v mestih, COTER-V-003.

[40] Sklepi Sveta o akcijskem načrtu o mobilnosti v mestih, 3024. zasedanje Sveta za promet, telekomunikacije in energijo 24. junija 2010 v Luxembourgu.

[41] Sporočilo za javnost, 17. marec 2010, ref. št. 20100317IPR70798.

[42] Sporočilo za javnost, 25. maj 2010, ref. št. MEMO/10/212.

[43] Sporočilo za javnost, 15. marec 2010, ref. št. SPEECH/10/91.

[44] Komisija je do junija 2010 nacionalnim parlamentom posredovala 19 predlogov, prejela pa je štiri obrazložena mnenja.