[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 17.5.2005

KOM(2005) 192 končno

SPOROČILO KOMISIJE

Tretje poročilo o napredku glede kohezije: K novemu partnerstvu za rast, delovna mesta in kohezijo{SEC(2005)632}

KAZALO

Uvod 3

1. EKONOMSKA IN SOCIALNA NESKLADJA V RAZŠIRJENI EU 3

1.1. Ravni neskladij 3

1.1.1. BDP: razlike so se s širitvijo povečale. 3

1.1.2. BDP v regijah 4

1.1.3. Stopnje zaposlenosti: potreba po večjem napredku 4

1.1.4. Produktivnost: zadnja izboljšanja 4

1.2. Gibanja neskladij 5

2. Kohezijska politika EU in lizbonska strategija v obdobju 2000–2006 7

2.1. Strukturni skladi in lizbonska strategija: prekrivanje ciljev 7

2.2. Vmesni pregled: priložnost za prilagoditve 7

2.3. Kohezijska politika v novih državah članicah: uspešen začetek 8

2.4. Dodatnost 9

3.1. Mnenja drugih ustanov in organov EU 9

3.2. Dogodki v zvezi s kohezijsko politiko: večja mobilizacija glavnih udeležencev 10

3.3. Spomladanski Evropski svet: regije v srcu lizbonskega procesa 10

3.4. Strateške smernice Skupnosti 2007–2013 11

SPOROČILO KOMISIJE

Tretje poročilo o napredku glede kohezije: K novemu partnerstvu za rast, delovna mesta in kohezijo

UVOD

Tretje poročilo o napredku predstavlja posodobitev položaja in gibanj, ki so nastali v regijah po objavi Tretjega kohezijskega poročila februarja 2004. Poročilo obravnava tudi več pomembnih tem s področja evropske regionalne in kohezijske politike, ki izhajajo iz vmesnega pregleda strukturnih skladov.

Pomembnost tretjega kohezijska poročila je bila v tem, da je določilo glavna načela za reformo regionalne in kohezijske politike Unije za obdobje 2007–2013, katerim so julija 2004 sledili zakonodajni predlogi, o katerih se zdaj razpravlja v Svetu in Evropskem parlamentu.

Obdobje po sprejemu Tretjega poročila sta zaznamovala dva druga pomembna dogodka za kohezijsko politiko. Prvič, zgodovinska širitev, ki se je zgodila maja 2004 in razširila Unijo s 15 na 25 držav članic, je poudarila ključno vlogo, ki jo kohezijska politika igra v procesu evropskega povezovanja, s tem da pospešuje nastajanje novih možnosti po celem območju Unije. Drugič, marca 2005 je na predlog Komisije Evropski svet uvedel strategijo za rast in delovna mesta. Že to poročilo navaja, da so teme povezovanja, rasti in delovnih mest, ki jih zelo poudarja ta strategija, zelo pomembne za predlagano reformo kohezijske politike v sklepnem obdobju pogajanj.

1. EKONOMSKA IN SOCIALNA NESKLADJA V RAZŠIRJENI EU

V skladu s členom 158 Pogodbe je glavni cilje kohezijske politike zmanjševanje neskladij v stopnji razvoja med regijami. Nedavna širitev na 25 držav članic, z Bolgarijo in Romunijo, ki naj bi se pridružili Uniji leta 2007, je dramatično povečala stopnje neskladij po celi EU. Nove države članice imajo izrazito nižje ravni prihodka na prebivalca in stopnje zaposlenosti kot druge države EU. Obenem so zadnja leta pokazale znatno dinamiko in dosegale visoke stopnje rasti BDP in produktivnosti, tako da se razlike manjšajo. Naslednja točka vsebuje posodobljeno analizo ravni in gibanj neskladij.

1.1. Ravni neskladij

1.1.1. BDP: razlike so se s širitvijo povečale.

Neskladja v BDP po prebivalcu so med 25 državami članicami velika. Leta 2003 so ravni BDP na prebivalca (merjene po kupni moči) segale od 41 % povprečja EU v Latviji do 215 % v Luksemburgu. Irska je v tem smislu s 132 % BDP povprečja EU druga najbolj uspešna država. V vseh novih državah članicah je BDP na prebivalca pod 90 % povprečja EU-25, medtem ko je na Poljskem, v Latviji, Litvi in Estoniji in tudi Romuniji ter Bolgariji za več kot polovico nižji.

1.1.2. BDP v regijah

Leta 2002, zadnje leto, za katero so na voljo regionalni podatki, so ravni BDP na prebivalca segale od 189 % povprečja EU-25 v 10 najbolj uspešnih regijah do 36 % v najmanj uspešnih. Več kot četrtina prebivalcev EU v 64 regijah ima BDP na prebivalca nižji od 75 % povprečja. V novih državah članicah to zadeva 90 % njihovega celotnega prebivalstva, z izjemami v regijah Prage, Bratislave, Budimpešte, Cipra in Slovenije. V EU-15 to zadeva le 13 % prebivalstva. Med EU-15 se regije z nizkim dohodkom v glavnem nahajajo v južni Grčiji, na Portugalskem, v južnih delih Španije in Italije ter v novih zveznih deželah Nemčije.

Povprečje BDP na prebivalca v EU se je bistveno zmanjšalo s širitvijo na 10 relativno revnejših držav članic. V nekaterih regijah to pomeni, da je BDP na prebivalca višji od 75 % povprečja novih EU-25, čeprav ostaja pod 75 % povprečja za EU-15. Okoli 3½ % prebivalstva EU živi v takšnih regijah. Naslednji 4 % živijo v regijah, ki imajo BDP na prebivalca pod 75 % povprečja v obdobju 2000–2006, vendar so prišli pod to raven celo brez širitvenega vpliva.

1.1.3. Stopnje zaposlenosti: potreba po večjem napredku

Na splošno ostajajo stopnje zaposlenosti v državah članicah precej pod ciljem 70 %, ki ga lizbonska strategija želi doseči do leta 2010 (ali cilj 67 odstotkov leta 2005), s povprečjem 62,9 % za EU-25 leta 2003. Le v štirih državah članicah – na Danskem, Švedskem, Nizozemskem in v Združenem kraljestvu – stopnja doseže 70 %, medtem ko pade celo na 51,2 % na Poljskem. Da bi dosegli zastavljenih 70 %, je potrebnih približno 22 milijonov dodatnih delovnih mest. V novih državah članicah bi moralo zaposlovanje porasti za četrtino, da bi doseglo 70 %, kar je pomeni 7 milijonov delovnih mest.

Na regionalni ravni je slika spet bolj raznolika kot na nacionalni ravni. Le četrtina prebivalstva EU-25 živi v regijah, kjer je cilj 70 % stopnje zaposlenosti že bil dosežen – tako je 200 od 254 regij pod ciljno stopnjo. Skoraj 15 % prebivalstva živi v regijah, kjer je stopnja pod 55 %. Te so pretežno v novih državah članicah in v južnih delih Španije in Italije.

Stopnje zaposlenosti ostajajo nizke med najmanj uspešnimi regijami. Nadpovprečne stopnje zaposlenosti so le v peščici regij, kjer je BDP na prebivalca nižji od 75 % povprečja. Stopnje zaposlenosti navadno rastejo v uspešnejših regijah, čeprav imajo nekatere zelo uspešne regije še naprej nizke stopnje zaposlenosti (kot na primer v severni Italiji).

1.1.4. Produktivnost: zadnja izboljšanja

Razlike v produktivnosti med državami članicami so bolj očitne kot za stopnje zaposlenosti. V mednarodnih primerjavah produktivnosti (merjene kot BDP na zaposlenega prebivalca) se navadno uporabijo tekoči menjalni tečaji, saj ti najbolj natančno odražajo konkurenčni položaj. V tem smislu so razlike med državami članicami velike – manj kot 30 % povprečja EU-25 na Poljskem in v treh baltiških državah, a čez 150 % v Luksemburgu in na Irskem. Nove države članice so na dnu lestvice – ločene od ostalih; produktivnost v vseh državah EU-15 – razen na Portugalskem – presega produktivnost v vseh novih državah članicah. Tako bo kljub močni rasti produktivnosti v zadnjih letih nadaljevanje rasti produktivnosti in zaposlovanja ostalo nujno za doseganje konvergence.

Razlike v produktivnosti v smislu standarda kupne moči (SKM) so manjše (prilagoditev SKM je običajna praksa za primerjavo podatkov BDP, da bi bili tako bolje razvidni pogoji za življenje pri različnih ravneh cen v posameznih državah).

Na regionalni ravni so višje regionalne ravni produktivnosti povezane z višjimi ravnmi BDP, kar osvetli ključno vlogo, ki jo ta spremenljivka ima za ekonomsko učinkovitost (ti podatki izključujejo regije na Nizozemskem in Portugalskem). Kar zadeva stopnje zaposlenosti, je ta povezava z BDP manj močna, čeprav je jasna. Variiranje v ravneh produktivnosti okrog povprečja EU je dosti večje kot za stopnje zaposlenosti – produktivnost je bila nižja od 25 % povprečja EU v 15 regijah in celo nižja od 20 % v dveh regijah. Na drugi strani lestvice produktivnost presega povprečje EU v veliki večini regij, kjer to velja tudi za BDP na prebivalca.

1.2. Gibanja neskladij

Od sredine devetdesetih let je bila rast v EU nezadovoljiva, v povprečju le malo nad 2 % na leto, čeprav je bila na Irskem, v Luksemburgu, Grčiji, na Finskem in v Španiji ta stopnja zadovoljivo presežena. Na povprečno stopnjo rasti je vplivala relativno slaba učinkovitost glavnih gospodarstev, kot sta gospodarstvi Italije in Nemčije. Vendar so gospodarstva novih držav članic rasla dosti hitreje in dosegla okoli 6-odstotno letno rast v baltiških državah.

Visoka rast v novih državah članicah je bila povezana z visoko rastjo produktivnosti, ki jo je na splošno v najslabšem primeru spremljala izguba delovnih mest ali v najboljšem primeru zelo omejena rast zaposlovanja. To odraža proces prestrukturiranja, s katerim se je povečala celotna produktivnost brez povečanja zaposlenosti v kratkoročnem obdobju. Zato so relativno visoke stopnje nezaposlenosti pogosto povezane s padcem stopenj zaposlenosti (zlasti na Poljskem, Češkem in Slovaškem).

Po drugi strani je prišlo do relativno visokega povečanja zaposlenosti na Irskem in v Luksemburgu ter v manjši meri v Španiji, na Nizozemskem in Finskem, kjer sta se povečala tako zaposlovanje kot produktivnost.

Regije z najvišjo rastjo BDP (v obdobju 1995–2002) se v glavnem nahajajo v državah z visoko stopnjo rasti, kot so Irska, baltiške države, Slovaška in Poljska. Regije z nizko rastjo so v glavnem v Nemčiji in Italiji. A v večini držav se regionalne stopnje rasti občutno razlikujejo; to se zelo jasno kaže v novih državah članicah in tudi v državah, kot sta Združeno kraljestvo in Finska. V Nemčiji je nizka rast na nacionalni ravni povezana tudi z znatnimi regionalnimi razlikami. V Italiji je rast skoraj enako nizka po vseh regijah.

Na splošno se neskladja v EU po letu 1995 zmanjšujejo. To zmanjševanje je hitrejše med državami, kot pa med regijami, saj se notranja regionalna neskladja v številnih državah članicah povečujejo.

Neskladja v BDP na prebivalca med državami članicami ostajajo velika in potrebna bo nadaljnja visoka rast za več kot eno generacije v številnih državah članicah, če naj bi se razlika bistveno zmanjšala. Ta proces se je začel, ko so visoke stopnje rasti izboljšale relativen položaj najmanj uspešnih držav po letu 1995. Zato so se skupni kazalniki za neskladja v BDP na prebivalca znižali[1].

Regionalne stopnje neskladij so višje od nacionalnih neskladij, vendar se tudi te znižujejo[2]. Čeprav je bila rast na splošno višja v mnogih od najmanj uspešnih regij, je treba opozoriti, da je bila večina najbolj uspešnih regij tudi v tem obdobju zelo učinkovita . Zato se je delež najmanj in najbolj uspešnih regij v celotnem BDP v tem obdobju povečal.

10 % prebivalcev EU-25 živi v najmanj bogatih regijah, ki predstavljajo le 2 % celotnega BDP v letu 2002, v primerjavi z 1,5 % v letu 1995.10 % najuspešnejšega regionalnega prebivalstva EU-25 je leta 2002 predstavljajo 18,3 % BDP, leta 1995 pa 18 % . Zato se je razmerje med odstotki BDP najbolj in najmanj uspešnih regij zmanjšalo od 12 na 8½.

Razčlenitev rasti med leti 1995 in 2002 na sestavini produktivnost in zaposlovanje pokaže, da je bila produktivnost glavni nosilec dobre gospodarske učinkovitosti. Jasno je tudi, da je bila rast zaposlovanja povezana z rastjo BDP, vendar je ta odnos manj sistematičen, kot bi bilo pričakovati. Deloma to odraža nizko rast zaposlovanja, ki so jo dosegle regije z visoko rastjo, zlasti v novih državah članicah, zlasti v treh baltiških državah in na Slovaškem ter tudi v nekaterih grških regijah. To bi lahko kazalo na posebno stopnjo v procesu razvoja in prestrukturiranja.

Precej primerljivo sliko notranjih neskladij med državami članicami lahko dobimo z uporabo enake metode izračuna. Primerjava deležev regij, ki predstavljajo 20 % prebivalstva v nacionalnem BDP, bistveno zmanjša probleme primerljivosti, ki izhajajo iz različnega števila in velikosti regij v državah članicah. V to analizo so vključene štiri nove države članice.

S tega vidika so neskladja največja na Madžarskem, kjer najbolj uspešnih 20 % regionalnega prebivalstva predstavlja 2,6-kratni delež BDP najmanj bogatega. Ta številka se je najbolj opazno povečala na Madžarskem po letu 1995. Češka, Slovaška, Združeno kraljestvo in Belgija imajo tudi visoke stopnje notranjih neskladij, medtem ko so te najnižje v Grčiji, Nemčiji, na Nizozemskem, na Finskem in Švedskem.

Italija je edina država, v kateri se je ta kazalnik skozi čas zmanjšal, čeprav se je v Španiji in Avstriji tudi malo zmanjšal. Poleg Madžarske so se notranja neskladja bistveno povečala v dveh od treh preostalih novih državah članicah, z izjemo Slovaške, kot tudi v Združenem kraljestvu in na Švedskem (čeprav v slednji do relativno nizke stopnje). Na splošno ni nenavadno, da gospodarstva, ki so v procesu zmanjševanja zaostanka, izkusijo porast notranjih neskladij, kar se kaže v začetni geografski skoncentriranosti rasti, ki ji v kasnejši fazi sledi bolj uravnotežen razvojni vzorec.

Treba je tudi opozoriti, da so se zaradi širitve povečala neskladja med mestnimi in podeželskimi območji v EU.

Prevladujoče stopnje neskladij v celotni EU so zadosten dokaz za potrebo po aktivni kohezijski politiki. Obenem je osredotočenje predlagane reforme kohezijske politike kot tudi politike razvoja podeželja na zaposlovanje in rast zelo pomembno za prevladujoči politični kontekst. Ta reforma naj bi pomagala popraviti nezadostno izvajanje lizbonske strategije, ki je prineslo šibko rast BDP in zaposlovanja. V skladu s predlagano reformo se aktivna kohezijska politika ohranja tudi izven najmanj uspešnih regij, da bi se lizbonski strategiji zagotovilo spodbudo za rast in zaposlovanje. To ne bo le zagotovilo finančne pomoči za te politične ukrepe, temveč tudi okrepilo politično spodbudo na lokalni ravni.

2. KOHEZIJSKA POLITIKA EU IN LIZBONSKA STRATEGIJA V OBDOBJU 2000–2006

2.1. Strukturni skladi in lizbonska strategija[3]: prekrivanje ciljev

Nedavna ocena[4] je poudarila podobnosti med lizbonsko strategijo, sprejeto leta 2000, in prednostnimi nalogami kohezijske politike glede izdatkov. Analiza kaže, da je delež podpore strukturnih skladov za naložbe iz lizbonske strategije v ovrednotenih programih pogosto višji od 50 %. Stopnja kongruence se zdi bistveno višja v relativno bolj uspešnih regijah, medtem ko je v manj razvitih regijah nižja. Slika se spremeni, ko se upošteva naložbe na področju prometa in energetike, ki sta del prenovljene Lizbonske strategije, ki so jo marca 2005 sprejele države članice na osnovi agende za rast in delovna mesta Komisije (glej točko 3.3).

Kar zadeva upravo, se je menilo, da je decentralizirani sistem za izvajanje strukturnih skladov omogočal večje sinergije med cilji globalne politike, določenimi na ravni EU, kot je lizbonska strategija, in posebnimi potrebami in pogoji na terenu v regijah. Poleg tega je kohezijska politika z veliko raznolikostjo akterjev zmožna pospešiti sprejetje lizbonske strategije s strani regij in izvajati zapletene razvojne naloge v skladu z različnimi okoliščinami na terenu.

Glavna priporočila, ki jih vključuje ocena, so bila naslednja:

- Tematsko osredotočenje na posebne prednostne naloge, da bi se doseglo neposreden pozitiven vpliv na regionalno konkurenčnost.

- Izmenjava izkušenj, da bi se spodbudilo politično učenje med regijami kot učinkovit način pospeševanja vzpostavljanja regionalnih inovacijskih sistemov. Študija vztraja, da takšno politično znanje ne pride samodejno, ampak je treba njegovo pridobivanje aktivno organizirati.

2.2. Vmesni pregled: priložnost za prilagoditve

Leta 2004 se je končal proces vmesnega pregleda strukturnih skladov v skladu s tekočim programskim obdobjem za EU-15, ki je vključevalo dodelitev rezerve na podlagi doseženih rezultatov, ki je sledila srednjeročnim ocenam, opravljenim leta 2003. Vmesne ocene so opravili organi upravljanja v sodelovanju z nacionalnimi organi in Komisijo. Proces je imel dve fazi:

1. Vmesne ocene. Ocena prispevka strukturnih skladov za doseganje ciljev Lizbonske strategije je pokazalo, da je naložba na splošno usmerjena v sektorje, ki so pomembni za doseganje lizbonskih ciljev.

2. Dodelitev rezerve na podlagi doseženih rezultatov. Rezerva na podlagi doseženih rezultatov je novost v programskem obdobju 2000–2006. Komisija je po temeljitem posvetovanju z državami članicami uspešnim programom ali prednostnim nalogam dodelila več kot 8 milijard eurov za vse Cilje.

Vmesni pregled je zagotovil možnost za prilagoditev različnih programov z upoštevanjem sprememb socialno-ekonomskega položaja ali sprememb na trgu dela. To je pripeljalo do kakovostnih preskokov na več prednostnih področjih in ustvarilo priložnost za boljše prispevanje k prednostnim nalogam spremenjene evropske strategije za zaposlovanje (ESZ) in za doseganje lizbonskih ciljev z upoštevanjem izkušenj tekočega programskega obdobja in posebnosti vsake države članice.

Mnoge države članice so uporabile rezervo na podlagi doseženih rezultatov za okrepitev podpore na znanju temelječemu gospodarstvu s sodelovanjem med raziskovalnimi inštituti in podjetji, razvojem povezanih podjetij in raziskovalnih središč, z naložbami v dostop do širokopasovnih povezav, razvojem regionalnih inovacijskih strategij in usposabljanjem raziskovalcev in tudi z uporabnimi raziskovalnimi projekti. Rezerva na podlagi doseženih rezultatov je bila uporabljena v podporo podjetništvu z dodelitvijo pomoči za internetno poslovanje (start-up), malim in inovativnim podjetjem, razvoju poslovnih parkov, svetovalni pomoči ter uvedbi finančnih ukrepov v zvezi z rizičnim kapitalom v nekaterih državah članicah.

Zdi se, da so bili ukrepi za pospeševanje gospodarske rasti in konkurenčnosti okrepljeni zlasti v Cilju 2, s tem da sta izobraževanje in poklicno usposabljanje še naprej pomembna dimenzija večine programov iz Ciljev 1 in 2. Programi Cilja 1 še naprej ostajajo usmerjeni k običajnim projektom, kot so tisti v prometu in drugi infrastrukturi, medtem ko se zdi, da je v nekaterih državah članicah z obsežnimi področji Cilja 1, več poudarka namenjenega raziskavam in inovacijam.

V skladu s Ciljem 3 naj bi bile začetne strategije še vedno veljavne, če se upošteva spremenjena evropska strategija za zaposlovanje in priporočila za zaposlovanje. Večina sprememb ima za cilj poenostavitev programov, povečanje prožnosti pri odzivanju na socialno-ekonomske spremembe in upoštevanje potreb.

2.3. Kohezijska politika v novih državah članicah: uspešen začetek

Junija 2004 je Evropska komisija uradno sprejela programe, ki določajo strategije, ki naj bi jih podprli strukturni skladi za deset novih držav članic. Skupaj s sredstvi Kohezijskega sklada dajo strukturni skladi 10 novim državam članicam med leti 2004 in 2006 več kot 24 milijard eurov na voljo iz evropskega proračuna, od česar je bila ena tretjina (8,5 milijard evrov) dodeljena Kohezijskemu skladu. Zato je Koheziski sklad pridobil na pomembnosti (s skoraj desetine vseh strukturnih pomoči na tretjino). Za posamične države članice, kot so Ciper, Estonija, Latvija ali Slovenija, predstavlja pomoč Kohezijskega sklada skoraj polovico vse strukturne pomoči.

Skladi bodo podprli ne le naložbe v gospodarski in socialni razvoj, temveč tudi v ukrepe tehnične pomoči za okrepitev upravnih zmogljivosti. Programi v novih državah članicah imajo vrsto prednostnih nalog za odzivanje na okoliščine, vključno z ukrepi za izboljšanje konkurenčnosti podjetij in razvoj človeških virov, osnovne infrastrukture, okoljskih razmer in razvoja podeželja in/ali ribištva. Politike za razvoj podeželja si prizadevajo doseči cilje teritorialne kohezije in lizbonske cilje.

Evropski socialni sklad zagotavlja podporo vsem novim državam članicam, da bi se spopadle z izzivi trga dela in zaposlovanja v skladu z evropsko strategijo za zaposlovanje. Težave trga dela, ki naj bi jih reševala vsaka nova država članica, da bi dosegla napredek pri ciljih EU za zaposlovanje, so bili določeni vnaprej v dokumentih skupne ocene politik zaposlovanja (JAPs). ESS pretvarja prednostne naloge, določene v okviru evropske strategije za zaposlovanje, v konkretne prednostne naloge in ukrepe za financiranje, vključno z ukrepi za socialno vključenost. Te prednostne naloge predvsem povečujejo ponudbo zaposlovanja in dela s prilagajanjem spretnosti in znanj delovne sile spreminjajočim se trgom dela in z zagotavljanjem, da delujoči trg podpira tekoče prestrukturiranje gospodarstva.

2.4. Dodatnost

Cilj načela dodatnosti je zagotovitev, da strukturni skladi prispevajo k nacionalnim prizadevanjem za pospeševanje gospodarske in socialne kohezije, raje kot da bi jih nadomestili. Dejanska povprečna letna raven za javne strukturne izdatke mora biti najmanj enaka vzpostavljeni osnovi.

Vmesna ocena dodatnosti za obdobje 2000–2002 je bila za EU-15 končana konec leta 2004. Od trinajstih držav članic, ki jih vsaj deloma zajema Cilj 1, je devet usklajenih s tem načelom, medtem ko štiri niso (Nemčija, Francija, Irska in Italija). So države, kot sta Združeno kraljestvo in Grčija, ki so celo presegle svoje cilje glede izdatkov. Nemčija in Italija, z najvišjimi zneski javnih izdatkov, v tem smislu nista uspeli doseči svojih ciljev zaradi slabih makroekonomskih razmer, kar je pripeljalo do nižjih zneskov javnih naložb, kot se je pričakovalo. Vendar bosta morali ti dve državi, da bi upoštevali načelo dodatnosti, kakor tudi Francija in Italija, v preostalih letih programskega obdobja uskladiti svoje javne strukturne izdatke z zahtevanimi ravnmi iz člena 11 splošne uredbe za strukturne sklade. Na splošno imajo strukturni skladi pomemben učinek finančnega vzvoda pri ohranjanju visokih ravni javnih naložb, skladnem s prizadevanji za zagotovitev zdravih javnih financ.

9 novih držav članic, ki izpolnjujejo pogoje za Cilj 1 (Ciper je bil uvrščen v Cilj 2), je končalo predhodno izvršbo konec leta 2003. Rezultati so pokazali, da se bodo domači strukturni izdatki v prihajajočem obdobju ohranili ali celo povečali. Ker ni bilo referenčnih podatkov za prejšnje obdobje, ki bi se jih uporabilo za osnovo za javno strukturno porabo, so bili uporabljeni podatki zadnjih let, za katere so rezultati bili razpoložljivi. To je služilo za pripravo ciljne osnove za javno strukturno porabo v letih 2004–2006. Izziv v prihajajočem obdobju bo zagotoviti, da se bo ta razporeditev izdatkov dejansko izvajala. 3. Prihodnost kohezijske politike in agenda za rast in zaposlovanje.

Po objavi Tretjega kohezijskega poročila februarja 2004 in julija predlaganih uredbah za strukturne sklade in instrumente, je razprava o reformi kohezijske politike po letu 2006 lani postala bolj osredotočena in intenzivna. Razprava je postala živahnejša, ker je Evropski svet marca 2005 sprejel predloge Komisije o ponovnem zagonu lizbonske strategije.

3.1. Mnenja drugih ustanov in organov EU

Razprava o glavnih elementih zakonodajnih predlogov Komisije o reformi kohezijske politike se je nadaljevala v letu 2005 v Evropskem parlamentu, v Odboru regij in v Evropskem socialnem in ekonomskem odboru. Razprave v Evropskem parlamentu so izrazile široko podporo predlogom Komisije. Evropski parlament je izvedel tudi izčrpno analizo finančne perspektive za obdobje 2007–2013, zlasti s poročilom Začasnega odbora o političnih spremembah in proračunskih sredstvih v razširjeni Uniji 2007–2013, katerega glavni cilje je opredelitev političnih prednostnih nalog EP za prihodnjo finančno perspektivo. Ta odbor je podčrtal potrebo po oskrbi razširjene Evropske unije s sredstvi za zagotovitev socialne in teritorialne kohezije ter gospodarske rasti in ustvarjanja delovnih mest. Komisija za regionalni razvoj Evropskega parlamenta (REGI) je bila tudi dejavna in je pripravila številna poročila o predlogih Komisije za splošno uredbo, uredbe ESRR, ESS ter Kohezijskega sklada.

Mnenja Odbora regij in Evropskega socialnega in ekonomskega odbora so tudi bila zelo pozitivna, zlasti v zvezi s potrebo, da bi se ohranilo ustrezen finančni paket za strukturne sklade ter zadržalo strukturno politiko na evropski ravni, nasprotovala pa so zahtevam po njeni renacionalizaciji. Pozitivno sprejeta je bila tudi okrepitev usklajenosti med kohezijsko politiko in lizbonsko strategijo v predlogih Komisije.

3.2. Dogodki v zvezi s kohezijsko politiko: večja mobilizacija glavnih udeležencev

O predlogih Komisije se je razpravljalo in dobili so široko podporo v vrsti razprav, prirejenih na evropski, nacionalni in regionalni ravni. Vsi akterji so prispevali h kakovostni razpravi, ki je jeseni 2004 postala bolj intenzivna na ravni evropskih ustanov. Evropska komisija je omogočila tekoče razprave z več dejavnostmi in dogodki. Nekateri od njih so omenjeni v nadaljevanju. Ta pristop je ohranil transparentno in živahno razpravo, kar so vse zadevne stranke v celotnem procesu zelo cenile.

Podatki o glavnih dogodkih so navedeni v Prilogi (Preglednica 8).

3.3. Spomladanski Evropski svet: regije v srcu lizbonskega procesa

Kot je bilo navedeno zgoraj, je spomladanski Evropski svet v dneh od 22. do 23. marca 2005 izdal več ključnih priporočil o ponovnem zagonu lizbonske strategije na področju rasti in delovnih mest. To je bila tudi revolucionarna priložnost za kohezijsko politiko EU, ki je dobila izrecno podporo na najvišji politični ravni kot instrument za doseganje lizbonske strategije.

Iz sklepov zasedanja spomladanskega Sveta izhaja več ključnih zadev. Prvič, priporočil je, da naj EU mobilizira ustrezne nacionalne vire in vire Skupnosti, vključno s kohezijsko politiko, na treh področjih strategije – gospodarski, socialni in okoljski. Drugič, od regionalnih in lokalnih akterjev je zahteval, da, med drugim, v večji meri sprejmejo strategijo in dejavno sodelujejo v doseganju lizbonskih ciljev. Na področjih, kot so inovacija, podpora MSP ali dostop do financiranja za rizični kapital, tehnološka novoustanovljena internetna podjetja, je spomladanski Evropski svet sklenil, da so inovacijska središča in partnerstva potrebna na regionalni in lokalni ravni. Podobno je spomladanski Evropski svet pozval k večji sinergiji med skladi Skupnosti in EIB pri projektih R in R.

Četrto priporočilo je zadevalo zmanjšanje višine državnih pomoči, ki naj bi ga spremljala njihova prerazporeditev v korist določenih horizontalnih ciljev, kot so raziskave, inovacije, vključujoča informacijska družba in človeški kapital, kar bi omogočilo višjo stopnjo naložb in zmanjšanje neskladij v skladu s cilji lizbonske strategije. Peto priporočilo je poudarilo potrebo po vlaganju v infrastrukturo, da bi se pospešilo rast in zbliževanje na ravni ekonomije, sociale in okolja. Ravno tako je bila poudarjena potreba po dokončanju 30 prednostnih projektov vseevropskega prometnega omrežja in tudi ukrepi za izboljšanje energetske učinkovitosti. Šesto priporočilo je zadevalo potrebo po ustvarjanju več novih delovnih mest z bolj aktivnimi politikami zaposlovanja. Na koncu je Evropski svet sklenil, da morajo države članice na osnovi integriranih smernic, izdanih na ravni Skupnosti, vzpostaviti nacionalne programe reforme glede rasti in zaposlovanja, v posvetovanju z regionalnimi in nacionalnimi partnerji.

3.4. Strateške smernice Skupnosti 2007–2013

Pri obravnavanju lizbonske strategije v skladu s programi kohezijske politike naslednje generacije je Komisija predlagala bolj strateški pristop, da bi se zagotovilo, da je njihova vsebina trdno usmerjena k rasti in zaposlovanju. Strateške smernice naj bi bile na ravni Skupnosti vzpostavljene s sklepom Sveta, z mnenjem Evropskega parlamenta, in bi določile kontekst za okvire na ravni vsake države članice, o katerih se bi partnersko pogajalo in se upoštevalo različne nacionalne in regionalne potrebe in okoliščine. Nacionalni strateški referenčni okvir je namenjen za opredelitev jasnih prednostnih nalog za države članice in regije in naj bi utrdil sinergije med kohezijsko politiko in lizbonsko strategijo ter povečal usklajenost s širšimi smernicami ekonomske politike in z evropsko strategijo za zaposlovanje. Skladnost z drugimi politikami in prednostnimi nalogami Skupnosti bi se med drugim pospešila na področjih, kot so konkurenca, raziskovanje[5], okolje, promet in energetska politika, vključno z obravnavanjem vprašanj prestrukturiranja, ki so povezana, na primer, z odprtostjo trgov.

Podoben pristop k strateškemu načrtovanju se predlaga za prihodnjo politiko razvoja podeželja. Ukrepi za razvoj podeželja bodo skušali prispevati k agendi rasti in delovnih mest prenovljene lizbonske strategije, k trajnostnemu upravljanju zemljišč in h kakovosti življenja na podeželju.

[1] Standardna napaka po vseh državah članicah EU-25 se je na primer znižala z 22,8 leta 1995 na 18,1 leta 2003.

[2] Standardna napaka za leto 2002 je bila 27,3; vendar je nižja od 29,3 za leto 1995.

[3] Evropski svet v Göteborgu leta 2001 je v te cilje vključil okoljsko dimenzijo.

[4] „Tematsko oceno prispevka strukturnih skladov k lizbonski strategiji“ je februarja 2005 objavil Danski tehnološki inštitut.

[5] Sporočilo Komisije „Gradnja ERE znanja za rast“, COM(2005)118.