o izvajanju Direktive (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje

Poročilo je osredotočeno na ukrepe, ki so jih države članice do zdaj sprejele za prenos Direktive. V njem je ocenjeno, ali so države članice v celoti in pravilno prenesle Direktivo ter ali nacionalna zakonodaja dosega cilje Direktive in izpolnjuje njene zahteve.

To poročilo temelji predvsem na informacijah, ki so jih države članice Komisiji predložile ob priglasitvi nacionalnih ukrepov, s katerimi je Direktiva prenesena v nacionalno pravo. Temelji tudi na javno dostopnih informacijah Agencije Evropske unije za temeljne pravice in študijah zunanjih deležnikov, ki jih financira Komisija.

·direktivo o pravici do dostopa do odvetnika in do komunikacije s tretjimi osebami med odvzemom prostosti,

·direktivo o pravici do tolmačenja in prevajanja,

Cilj Direktive (EU) 2016/1919 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje (v nadaljnjem besedilu: Direktiva) je okrepiti pravico do poštenega sojenja v kazenskem postopku z določitvijo skupnih minimalnih pravil o pravici do brezplačne pravne pomoči.

Pravica do brezplačne pravne pomoči je zapisana v členu 47, tretji odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in členu 6(3), točka (c), Evropske konvencije o človekovih pravicah.

V skladu s členom 12 Direktive so morale države članice Direktivo prenesti v nacionalno zakonodajo do 25. maja 2019. Štiri države članice (Nemčija, Grčija, Hrvaška in Malta) do tega datuma Komisiji niso sporočile vseh potrebnih ukrepov. Zato je Komisija julija 2019 zoper te države članice začela postopke za ugotavljanje kršitev na podlagi člena 258 PDEU, ker niso sporočile svojih ukrepov za prenos. Vse navedene države članice so od takrat izpolnile svoje obveznosti, postopki za ugotavljanje kršitev pa so bili končani.

Pristop k prenosu Direktive se med državami članicami razlikuje. Nekatere države članice so poleg drugih pravnih ali praktičnih izvedbenih ukrepov uvedle posebne zakonodajne ukrepe, s katerimi so bile izrecno prenesene pravice iz Direktive. Druge države članice so menile, da so njihovi obstoječi ukrepi na splošno že skladni z zahtevami iz Direktive, in niso sprejele nobenih posebnih ukrepov za prenos.

Čeprav je neobstoj posebnih določb o prenosu včasih mogoče vsaj delno rešiti s praktičnimi izvedbenimi ukrepi in sodno prakso, pa to ne velja vedno. Zato v številnih državah članicah (22) nacionalne določbe ne zadostujejo za popolno uskladitev z nekaterimi ključnimi določbami Direktive. To zlasti velja, kadar je področje uporabe nacionalnih ukrepov ožje od področja uporabe, določenega v členu 2 Direktive (to zadeva 11 držav članic).

Ocena skladnosti je v 22 državah članicah razkrila še druge pomanjkljivosti, zlasti v zvezi z zahtevo, da se brezplačna pravna pomoč dodeli brez nepotrebnega odlašanja in najpozneje pred zaslišanjem oziroma pred izvedbo preiskovalnih dejanj ali dejanj zbiranja dokazov.

Takšno neizpolnjevanje vseh določb Direktive negativno vpliva na učinkovitost pravic, ki jih ta določa. Komisija bo sprejela vse ustrezne ukrepe za odpravo vseh ugotovljenih pomanjkljivosti, vključno z začetkom postopkov za ugotavljanje kršitev v skladu s členom 258 PDEU.

3.Specifične točke ocene

3.1.Področje uporabe (člen 2)

V členu 2(1) je določeno področje uporabe zahtev iz Direktive. Direktiva se uporablja za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku, ki imajo pravico do dostopa do odvetnika na podlagi Direktive 2013/48/EU in ki:

(a)jim je odvzeta prostost;

(b)morajo imeti pomoč odvetnika v skladu s pravom Unije ali nacionalnim pravom ali

(c)morajo biti navzoči, ali jim je dovoljeno, da so navzoči, pri preiskovalnih dejanjih ali dejanjih zbiranja dokazov, ki vključujejo vsaj:

(I)prepoznave;

(II)soočenja;

(III)rekonstrukcije kaznivega dejanja.

V številnih državah članicah (14) so nacionalni ukrepi, s katerimi se uresničujejo pravice iz Direktive, skladni z Direktivo, čeprav z njimi morda ni izrecno prenesen člen 2(1). Vendar so bile v nacionalnih zakonodajah 11 držav članic ugotovljene težave glede skladnosti. Težave glede skladnosti, ki se nanašajo na prenos člena 2(1), so še posebej resne, saj pogosto vplivajo tudi na področje uporabe nacionalnih določb, s katerimi se izvajajo posebne pravice iz Direktive. To velja zlasti v primerih, ko osumljene osebe, kot so opredeljene z Direktivo, na nacionalni ravni niso priznane kot take, ko je brezplačna pravna pomoč na voljo šele po izdaji uradne obtožnice ali ko nacionalna zakonodaja ne zajema vseh oblik odvzema prostosti, med katerimi bi morala biti dodeljena brezplačna pravna pomoč.

Člen 2(2) Direktive določa, da se pravice iz Direktive uporabljajo za zahtevane osebe, ki imajo pravico do dostopa do odvetnika v skladu z Direktivo 2013/48/EU, od njihovega prijetja v izvršitveni državi članici. V 12 državah članicah so bile ugotovljene težave glede skladnosti, ker niso prenesle zahteve „od prijetja“.

Od vseh držav članic jih je sedem izkoristilo možnost, da s področja uporabe ukrepov za prenos izvzamejo manjše kršitve (člen 2(4) Direktive). Medtem ko je nacionalna zakonodaja večine držav članic (5), ki so uporabile to možnost, skladna z omejitvami iz Direktive, se zdi, da nacionalna zakonodaja dveh držav članic ni v celoti skladna.

3.2.Opredelitev pojma (člen 3)