EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 16.11.2017 COM(2017) 665 final POROČILO KOMISIJE Poročilo o uporabi Direktive 96/82/ES o obvladovanju nevarnosti večjih nesreč, v katere so vključene nevarne snovi, v državah članicah za obdobje 2012–2014



V poglavju 2 tega poročila so povzete informacije, ki so jih države članice predložile na podlagi vprašalnika, osredotočenega na prej opredeljena težavna področja. Namen tega povzetka je oceniti raven izvajanja in opredeliti morebitne pomanjkljivosti, ki jih je treba odpraviti. V poglavju 3 je to dopolnjeno s podatki o nesrečah iz analize zbirke podatkov eMARS, ki jo upravlja Urad za nevarnosti večjih nesreč v okviru Skupnega raziskovalnega središča Evropske komisije na podlagi informacij, ki so jih zagotovile države članice. V poglavju 4 sledijo sklepi in prihodnji ukrepi. Komisija je tako kot pri prejšnjih ocenjevanjih za analizo poročil, ki so jih zagotovile države članice, ter drugih ustreznih podatkov najela zunanjega izvajalca storitev. Študija, ki jo je izdelal pogodbeni izvajalec, je na voljo v spletni knjigarni EU Bookshop in vsebuje podrobno analizo sporočenih informacij, vključno z analizo vseh držav članic, ter drugih razpoložljivih informacij. Celotni prispevki 28 držav članic, prostovoljni prispevek iz Norveške, vprašalnik ter predhodna poročila za obdobja 2000–2002, 2003–2005, 2006–2008 in 2009–2011 so na voljo na spletišču CIRCABC. 2.Povzetek poročil držav članic Vseh 28 držav članic je Komisiji predložilo triletna poročila. 2.1.Število organizacij Države članice so v poročilih navedle skupno 11 297 organizacij, ki spadajo pod direktivo Seveso II. V primerjavi z letom 2011 (10 314 organizacij) to pomeni neto povečanje za 983 organizacij, od katerih je večina organizacij nižje stopnje (756), preostale pa so organizacije višje stopnje (227). O povečanju so poročale skoraj vse države članice, vendar je velik delež tega povečanja ugotovila Nemčija (+859 organizacij). Na podlagi razpoložljivih podatkov ni mogoče sklepati o razlogih za povečanje (med možnimi razlogi so na primer gospodarska širitev, boljše izvajanje ali strožje razvrščanje nevarnih snovi). Kot prikazuje Figure 2 , se število organizacij, ki jih zajema Direktiva, počasi, a vztrajno povečuje. To je treba umestiti v kontekst treh krogov širitve v tem obdobju (2004, 2007 in 2013), stalnega širjenja znanja o nevarnih snoveh, gospodarske rasti in izboljševanja izvajanja. Podatki o organizacijah nižje stopnje so bili sporočeni samo od obdobja poročanja 2009–2011. Izmed 48 dejavnosti, ki se uporabljajo za kategorizacijo organizacij Seveso, se v skoraj 40 % organizacij opravljajo štiri dejavnosti: (1)splošna proizvodnja kemikalij (763 organizacij = 12,3 %), (2)shranjevanje goriva (650 organizacij = 10,5 %), (3)prodaja na debelo in drobno (553 organizacij = 8,9 %), (4)proizvodnja, polnjenje in distribucija utekočinjenega naftnega plina (465 organizacij = 7,5 %).

2.2.Ukrepi za obvladovanje tveganj Priprava varnostnih poročil (ki vključuje oceno tveganja), načrtov ukrepov ob nesrečah za organizacije višje stopnje ter ukrepov za obveščanje javnosti in inšpekcijski nadzor so ključni stebri preprečevanja večjih nesreč in pripravljenosti nanje. Prejšnje ocene uporabe direktive Seveso II niso pokazale sistematičnih pomanjkljivosti upravljavcev pri pripravi varnostnih poročil in načrtov ukrepov v organizaciji ob nesrečah. Zato to vprašanje ni več bilo vključeno v vprašalnik za obdobje poročanja 2011–2014. V skladu z direktivo Seveso II imajo pristojni organi več obveznosti, najpomembnejše med njimi pa so: preučitev varnostnih poročil in sporočanje svojih sklepov upravljavcu, priprava načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, zagotavljanje, da je javnost, ki bi jo to lahko zadevalo, obveščena o varnostnih ukrepih, izvajanje inšpekcijskega nadzora, opredelitev skupin organizacij z možnimi verižnimi učinki ter upoštevanje nevarnosti večjih nesreč pri načrtovanju rabe prostora. 2.2.1.Priprava načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah Načrte ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah pripravijo organi za organizacije višje stopnje. Ti načrti so pomembni, da se omogoči hiter in usklajen odziv na večje nesreče, ter imajo ključno vlogo pri čim večjem zmanjšanju učinkov nesreč. Večina držav članic je v zadnjih obdobjih poročanja dosegla velik napredek pri zagotavljanju, da so načrti ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah pripravljeni, vendar v povprečju v primerjavi z zadnjim obdobjem poročanja nadaljnjega napredka ni bilo. Do konca obdobja poročanja načrt ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah ni bil izdelan za 407 organizacij višje stopnje, kar pomeni 8 % vseh organizacij višje stopnje na ravni EU (leta 2010: 7 %). Razlogi, zakaj načrt ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah ni na voljo, so lahko utemeljeni, npr. v primeru novih organizacij ali velikih sprememb, ki so se zgodile malo pred koncem obdobja poročanja. Vendar je več držav članic sporočilo izjemno velik delež organizacij (tj. večji od 8-odstotnega povprečja) brez načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah. V primerih maloštevilnih načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah so bili razlogi zelo različni. Ena država članica je navedla, da šest njenih regionalnih organov ni sprejelo načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah. Vendar ni navedla, na koliko njenih organizacij od skupno 25 je to vplivalo, zato količinska opredelitev ni bila možna. Druga država članica je navedla, da je bil za celotno državo pripravljen enoten načrt ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, ki ni specifičen za posamezno organizacijo, iz predloženih informacij pa ni bilo jasno, kako se je preskusil. V okviru nadaljnjih ukrepov Komisije je ta država članica sporočila, da se je stanje medtem spremenilo ter da so bili po letu 2014 izdelani in preskušeni posamezni načrti ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah. 2.2.2.Preskušanje in pregled načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah Načrte ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah je treba pregledati in preskusiti v rednih časovnih presledkih, ki niso daljši od treh let. Zastarel ali nepreskušen načrt ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah ima lahko v primeru nesreče smrtonosne posledice. Na splošno je večina držav članic v zadnjih obdobjih poročanja dosegla določen napredek pri zagotavljanju, da so načrti ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah preskušeni, vendar v povprečju v primerjavi z zadnjim obdobjem poročanja bistvenega napredka ni bilo, čeprav so razlike zelo velike. V obdobju poročanja 2006–2008 je bilo pregledanih in preskušenih 60 % načrtov organizacij višje stopnje. V obdobju 2009–2011 se je ta delež povečal na 73 %, do konca leta 2014 pa je znašal 75 %. To očitno nakazuje, da so države članice čedalje učinkovitejše pri preskušanju načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, vendar jih do 100-odstotnega ciljnega deleža čaka še precej dela. Medtem ko je več držav članic sporočilo izjemno velik delež načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, ki niso bili preskušeni, je nekaterim državam članicam uspelo preskusiti večino načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah ali vsaj precej izboljšati stopnjo preskušanja, več pa jih je doseglo le malo napredka. Sporočeni razlogi, zakaj načrti ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah niso bili preskušeni, so lahko utemeljeni, so pa bili zelo različni. Ena država članica je sporočila, da načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah ni bilo mogoče preskusiti, ker so večino služb za ukrepanje ob nesrečah sestavljali prostovoljci, to pa bi otežilo organizacijo preskusov. Druga država članica je navedla, da bo za celotno državo uporabljala enoten načrt ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, ki ni specifičen za posamezno organizacijo, iz predloženih informacij pa ni bilo jasno, kako se je preskusil. Več držav članic ni predložilo dodatne utemeljitve, druge pa so sporočile, da se stanje preiskuje. Nazadnje, nekatere države članice so sporočile, da so organizacije nove ali so šele pred kratkim spremenile status ali bile posodobljene, zato preskušanje v obdobju poročanja ni bilo izvedljivo. 2.2.3.Obveščanje javnosti Vsem osebam, ki bi jih lahko prizadela večja nesreča, je treba redno zagotavljati informacije o varnostnih ukrepih in pravilnem ravnanju ob nesreči, ne da bi morale to posebej zahtevati. V Direktivi ni določeno, kdo je za to odgovoren in kako se to zagotavlja. Javnost je o teh informacijah znova obveščena najpozneje čez pet let, tj. v obdobju, ki traja dve leti dlje kot obdobje poročanja. Zato nezagotovitev takih informacij v obdobju poročanja ne pomeni samodejno, da zahteve niso bile izpolnjene.

V povprečju so bile informacije zagotovljene za 81 % organizacij višje stopnje, deset držav članic pa je sporočilo, da so bile v obdobju poročanja informacije zagotovljene za vse organizacije višje stopnje. To je manj kot v prejšnjem obdobju poročanja, ko je ta delež znašal 87 %, vendar kot je navedeno zgoraj, to ne pomeni, da zahteve niso bile izpolnjene. Večina držav članic je sporočila, da se te informacije zagotovijo v obliki letakov in da ob tem uporabljajo tudi druga komunikacijska sredstva (npr. spletna mesta, javna srečanja). Pet držav članic je sporočilo, da se informacije objavijo samo na spletu, zato morda ne dosežejo vseh oseb, ki bi lahko bile prizadete. Čeprav nekatere od teh držav članic te informacije na zahtevo dajo na voljo tudi pristojnim organom ali v prostorih upravljavca, to morda ni v skladu z načelom zagotavljanja informacij, ne da bi bilo treba prositi zanje. Pomembno je tudi, da v primeru nesreče čedalje več držav članic uporablja mobilne rešitve, kot so aplikacije za opozorila, SMS ali družbeni mediji, da opozorijo vse na prizadetem območju in navedejo, kako je treba pravilno ravnati. Sporočeni razlogi, zakaj informacije niso bile zagotovljene, so bili zelo različni, npr. pomanjkanje razpoložljivih informacij, dejstvo, da so bile informacije zagotovljene pred sedanjim obdobjem poročanja in jih odtlej ni bilo treba posodobiti, ali to, da so nekatere organizacije nove ali so postale organizacije višje stopnje šele ob koncu obdobja poročanja, zato se informacije pripravljajo šele zdaj. Nekatere države članice so sporočile, da nekatere od njihovih organizacij ne vključujejo tveganj zunaj organizacije. Več držav članic je navedlo, da so za stanje izvedele zaradi poročanja in da ga bodo nadalje preiskale. 2.3.Inšpekcijski nadzor V skladu z direktivo Seveso II morajo države članice vzpostaviti sistem inšpekcijskega nadzora in določiti program inšpekcijskega nadzora za vse organizacije. Za organizacije višje stopnje je treba inšpekcijski nadzor opraviti vsakih dvanajst mesecev, razen če se uporabi sistem sistematičnega ocenjevanja. Deset držav članic je sporočilo, da se uporablja tak sistem. Figure 6 prikazuje stanje tistih držav članic, ki sistematičnega ocenjevanja ne uporabljajo, tj. tistih, v katerih je treba inšpekcijski nadzor organizacij višje stopnje opraviti letno. Medtem ko 12 od 18 zadevnih držav članic dosega ali skoraj dosega cilj, so bili v nekaterih ugotovljeni precejšnji zaostanki. Te je mogoče pojasniti s: proračunskimi ali organizacijskimi omejitvami, pomanjkanjem ustreznih informacij s strani regionalnih pristojnih organov, uporabo mešanega sistema, v okviru katerega je treba v organizacijah načeloma opraviti letni inšpekcijski nadzor (zato so vključene na Figure 6 ), vendar lahko organi pogostost zmanjšajo na enkrat vsakih 18 mesecev. Kot prikazuje Figure 7 , je bil v obdobju poročanja inšpekcijski nadzor vsaj enkrat opravljen za skupno 86 % organizacij višje stopnje. Medtem ko se na podlagi Figure 6 zdi, da imajo nekatere države članice težave pri doseganju letnega cilja, Figure 7 , ki vključuje tudi države članice s sistemom sistematičnega ocenjevanja, nakazuje, da se inšpekcijski nadzor organizacij višje stopnje v večini držav članic izvaja vsaj v rednih časovnih presledkih. Poleg tega to pomeni izboljšanje v primerjavi s preteklima obdobjema poročanja (2006–2008: 66 %, 2009–2011: 65 %). Direktiva Seveso II ne vsebuje zahteve glede pogostosti inšpekcijskega nadzora organizacij nižje stopnje. Vse države članice so sporočile, da so v obdobju poročanja inšpekcijski nadzor izvajale tudi za organizacije nižje stopnje. Vendar je 77-odstotna splošna stopnja inšpekcijskega nadzora nižja od tiste za organizacije višje stopnje. Države članice niso navedle razlogov za nizke stopnje inšpekcijskega nadzora organizacij nižje stopnje, vendar je mogoče domnevati, da so podobni razlogom, navedenim za organizacije višje stopnje. Pozitivno je to, da to pomeni precejšnje izboljšanje v primerjavi z obdobjem poročanja 2009–2011, ko je ta delež znašal 42 %. Kljub pomembnemu napredku v primerjavi s prejšnjimi obdobji poročanja in dejstvu, da se število inšpekcijskih nadzorov povečuje ( Figure 9 ), stanje v zvezi z inšpekcijskim nadzorom v več državah članicah še vedno ni povsem zadovoljivo. Ne glede na to je mogoče domnevati, da je ugotovljena stopnja skladnosti organizacij z zahtevami iz direktive Seveso II deloma posledica stroge ureditve inšpekcijskega nadzora, določene s to direktivo. Da bi se stanje dodatno izboljšalo, so bile z direktivo Seveso III uvedene jasnejše zahteve za inšpekcijski nadzor, pri čemer je bil med drugim določen časovni okvir tudi za organizacije nižje stopnje (vsaj vsaka tri leta), pojasnjene so bile določbe glede inšpekcijskih načrtov in sistematičnih ocen, uveden pa je bil tudi obvezen izredni inšpekcijski nadzor, npr. v primeru resnih pritožb ali skorajšnjih nesreč.

3.Statistični podatki o večjih nesrečah iz sistema eMARS Število večjih nesreč je eden od ključnih kazalnikov za merjenje uspešnosti direktive Seveso II in njenega cilja, tj. preprečevanja večjih nesreč. Vendar ta podatek sam po sebi ni pomemben, saj je treba upoštevati, da na oceno vplivajo drugi dejavniki, kot je čedalje večje število organizacij ali vpliv nesreč (na zdravje, okolje, gospodarstvo). Zlasti v zvezi z vplivom nesreč je na voljo malo podatkov, zaradi česar je možnost ocene stanja omejena. Nazadnje, zaradi razmeroma majhnega števila primerljivih nesreč s podobnimi vzroki in vplivi ni mogoče izpeljati zanesljivih sklepov. Med letoma 2000 in 2014 je bilo zbirki podatkov eMARS sporočenih skupno 490 nesreč. Med njimi je bilo 421 večjih nesreč, ki so izpolnjevale vsaj eno merilo iz Priloge VI k direktivi Seveso II. To pomeni, da se v povprečju letno zgodi 30 večjih nesreč. Približno 70 % večjih nesreč se je zgodilo v organizacijah višje stopnje. Kot prikazuje Figure 10 , je na splošno število večjih nesreč ostalo razmeroma ustaljeno, čeprav se je povečalo število organizacij, za katera se uporablja direktiva Seveso II. Poleg tega Figure 11 nakazuje, da se je število smrtnih žrtev od leta 2000 zmanjšalo, kar bi lahko kazalo, da se vpliv nesreč morda zmanjšuje. Spodbudno je zlasti to, da po letu 2004 ni bila sporočena nobena smrtna žrtev zunaj organizacije. Razlogi za sporočanje večjih nesreč se z leti niso bistveni spremenili. Zdi se, da so med nevarnimi pojavi, ki so vključeni v sporočene nesreče, najpogostejši izpusti strupenih snovi. To ustreza dejstvu, da so v večino nesreč vključene strupene in/ali vnetljive snovi. Če se upošteva tudi število organizacij, zbrani podatki kažejo, da se največ večjih nesreč zgodi v dejavnosti petrokemičnih/naftnih rafinerij. Zbirka podatkov eMARS vključuje omejene informacije o družbenogospodarskih posledicah (npr. izguba premoženja, okoljska škoda, izguba delovnih mest, izguba ugleda, dolgoročni vpliv na okolico). Od 490 sporočenih nesreč jih samo 124 vključuje nekaj takih informacij. Običajno so omejene na neposredni vpliv (npr. zavarovane izgube) in ne upoštevajo širših ali dolgoročnih vplivov (kot sta izguba delovnih mest, okoljska škoda). Obsežnejše informacije o družbenogospodarskih posledicah so javno na voljo samo za malo izjemnih večjih nesreč. Javni organ Združenega kraljestva za zdravje in varnost (Health and Safety Executive) je razvil metodologijo za modeliranje gospodarskih posledic za nekatere vplive večjih nesreč. Čeprav ne vključuje nekaterih pomembnih vplivov (vključno z okoljsko škodo), se lahko z uporabo tega pristopa za Evropsko unijo sklepa, da letni vpliv znaša več milijard eurov. Čeprav bi izboljšano znanje o družbenogospodarskih posledicah pomagalo bolje razumeti vpliv in koristi zakonodajnega okvira, bi bolj sistematično zbiranje takih informacij zahtevalo precej truda. 4.Sklepi in nadaljnji ukrepi Glede na zelo visoko stopnjo industrializacije v Evropski uniji je direktiva Seveso II pomagala zagotoviti, da so večje nesreče redke. Na splošno se obravnava kot referenčno merilo za politiko na področju industrijskih nesreč in zgled za zakonodajo v številnih državah po svetu. Zgornja analiza potrjuje, da direktiva Seveso II deluje ustrezno. Praktično izvajanje in izvrševanje direktive Seveso II sta se na večini področij še izboljšali, zlasti industrijski upravljavci pa večinoma izpolnjujejo zahteve glede varnostnih poročil in načrtov ukrepov v organizaciji ob nesrečah. Kot je bilo ugotovljeno že za prejšnja obdobja poročanja, pa so v majhnem številu držav članic še naprej potrebna prizadevanja na nekaterih področjih. To zadeva zlasti pripravo in preskušanje načrtov ukrepov zunaj organizacije ob nesrečah, obveščanje javnosti in inšpekcijski nadzor. Čeprav se je tveganje zaradi teh pomanjkljivosti morda povečalo, ni dokazov, da bi v navedenih državah članicah že povzročile višjo stopnjo večjih nesreč. Kljub povečanju števila organizacij, za katere se uporablja direktiva Seveso II, je letno število večjih nesreč na splošno ostalo nespremenjeno in jih je približno 30 na leto, pri čemer se glede na nekatere znake njihov vpliv zmanjšuje. Komisija je pri pregledu direktive Seveso II upoštevala ugotovitve, ki se nanašajo na prejšnje obdobje poročanja, na podlagi tega pa je bila sprejeta direktiva Seveso III. Z novo direktivo se povečuje pravica javnosti do ustrezne obveščenosti, saj se nekatere določbe uporabljajo tudi za organizacije nižje stopnje. Z njo se vključujejo podrobna pravila za zagotavljanje ustreznega posvetovanja z javnostjo o posameznih projektih in uvajajo strožje določbe o inšpekcijskem nadzoru. Zato se pričakuje, da bo skladnost z direktivo Seveso III prispevala k potrebnim izboljšavam, na katere je opozorjeno v tem poročilu. Komisija bo pozorno spremljala napredek v zvezi s temi vprašanji in bo še naprej pomagala državam članicam pri nadaljnjem izboljševanju njihove uspešnosti, po potrebi z različnimi podpornimi dejavnostmi in ukrepi za izvrševanje.