UVOD

Endokrini motilci so kemične snovi, ki spremenijo delovanje endokrinega sistema ter negativno vplivajo na zdravje ljudi in živali. Lahko so sintetičnega ali naravnega izvora. Viri izpostavljenosti endokrinim motilcem so lahko različni, na primer ostanki pesticidov ali potrošniški izdelki, ki se uporabljajo ali so prisotni v vsakdanjem življenju.

Kaj je endokrini sistem? Endokrini sistem je komunikacijski sistem telesa. Hormone, tj. signalizacijske molekule, ki potujejo skozi krvni obtok, uporablja kot komunikacijsko orodje in za delovanje na oddaljene celice, tkiva in organe. Hormoni so bistveni za nadzor številnih procesov v telesu, od zgodnjih oblik, kot sta embrionalni razvoj in razvoj organov, do nadzora delovanja tkiv in organov v odrasli dobi.

Zaskrbljenost glede endokrinih motilcev narašča od devetdesetih let dvajsetega stoletja. Potem ko je Evropski parlament leta 1998 sprejel resolucijo o endokrinih motilcih, je Komisija decembra 1999 sprejela strategijo Skupnosti za endokrine motilce, ki so ji sledili ukrepi v sektorjih raziskav, zakonske ureditve in mednarodnega sodelovanja.

Dosežen je bil pomemben napredek pri razumevanju in zakonskem urejanju endokrinih motilcev, EU pa je danes priznana kot ena od vodilnih v svetu pri obravnavi teh kemikalij. Toda hkrati zaskrbljenost v družbi ostaja velika.

Komisija je bila vedno zavezana k zaščiti državljanov EU in okolja pred nevarnimi kemikalijami in tako bo tudi ostalo. V tem okviru je skoraj 20 let po sprejetju strategije Skupnosti iz leta 1999 treba posodobiti pristop EU v zvezi z endokrinimi motilci, da bo še naprej kar najsodobnejši in da bo usklajeno obravnaval te snovi na različnih področjih, temeljil pa bo na vedno večjem znanju, doseženih rezultatih in pridobljenih izkušnjah. V ta namen Komisija danes opisuje svoj strateški pristop k endokrinim motilcem za prihodnja leta, katerega končni splošni cilj je zagotoviti visoko raven varstva državljanov EU in okolja ter hkrati ohraniti notranji trg, ki prinaša koristi za potrošnike in na katerem lahko uspešno poslujejo vsa podjetja EU.

To sporočilo obravnava zahteve Evropskega parlamenta in Sveta, izhaja iz sedmega okoljskega akcijskega programa in temelji na mednarodnih zavezah za ukrepanje glede nevarnih kemikalij.

V oddelku 1 je opisan znanstveni napredek na področju endokrinih motilcev v zadnjih 20 letih. V oddelku 2 so povzeti ukrepi, ki jih je EU do zdaj sprejela, v oddelku 3 pa je opisan predlagani pristop Komisije za učinkovito nadaljevanje politike EU o endokrinih motilcih v prihodnosti.

1. ZNANSTVENA SPOZNANJA O ENDOKRINIH MOTILCIH

V preteklih desetletjih je znanost o endokrinih motnjah znatno napredovala. Od sprejetja strategije Skupnosti iz leta 1999 je na voljo več tisoč strokovno pregledanih znanstvenih publikacij, ki preiskujejo naravo endokrinih motenj, vzroke zanje ter njihove posledice za zdravje ljudi in populacije prostoživečih živali. Napredek je bil zabeležen tudi v publikacijah Evropske komisije in agencij EU ali v okviru dejavnosti, ki jih je usklajevala Komisija.

Od leta 1999 so znanstveni dokazi, ki povezujejo izpostavljenost endokrinim motilcem s človeškimi boleznimi ali negativnim učinkom na prostoživeče živali, trdnejši. Poleg tega je znanstveni napredek prinesel soglasje o številnih vprašanjih, ki so pomembna za razumevanje endokrinih motenj. Stroka je dosegla široko soglasje glede opredelitve endokrinega motilca, ki jo je leta 2002 podal mednarodni program za kemijsko varnost (MPKV), skupni program različnih agencij Združenih narodov, vključno s Svetovno zdravstveno organizacijo, kot „eksogene snovi ali zmesi, ki spremeni funkcije endokrinega sistema ter posledično škodljivo učinkuje na zdravje neokvarjenega organizma, njegove potomce ali (pod)populacije“.

Stroka se tudi strinja, da je najbolj občutljivo okno izpostavljenosti endokrinim motilcem v pomembnih obdobjih razvoja, kot sta razvoj ploda in puberteta. Izpostavljenost endokrinim motilcem v teh obdobjih lahko povzroči trajne učinke in večjo dovzetnost za bolezni pozneje v življenju. Splošno priznano je tudi, da lahko endokrini motilci na različne načine motijo delovanje endokrinega sistema. Doslej se je znanost osredotočila predvsem na omejeno število načinov endokrinega delovanja. Vendar se je v zadnjih letih pokazalo, da so lahko tudi drugi vidiki endokrinega sistema občutljivi na endokrine motilce. Vedno več je tudi dokazov, da lahko endokrini motilci delujejo aditivno („učinek mešanice“ ali „učinek koktajla“), tako da izpostavljenost kombinaciji endokrinih motilcev lahko povzroči škodljiv učinek v koncentracijah, pri katerih pri posameznem endokrinem motilcu ni bil ugotovljen noben učinek (tudi če ta učinek ni specifičen za endokrine motilce).

Vendar še vedno obstajajo vrzeli v znanju. Nanašajo se zlasti na:

·učinek izpostavljenosti endokrinim motilcem na razvoj bolezni in na prostoživeče živali. V tem okviru je razumevanje posebnega prispevka kemične izpostavljenosti in načina njenega ločevanja od drugih možnih vzrokov za negativne učinke, ki se preiskujejo, omejeno. Drugi dejavniki prav tako vplivajo na razvoj takih endokrinih motenj pri ljudeh (npr. genetika, prehrana, življenjski slog ali drugi okoljski dejavniki) ali imajo učinek na živali (npr. prekomerno izkoriščanje, podnebne spremembe);

·obstoječo polemiko, ali in kako so nekatera toksikološka načela, kot je „varna mejna vrednost“, tj. velikost odmerka, pod katero ni pričakovati nobenega škodljivega učinka, uporabna pri oceni varnosti endokrinih motilcev. Del znanstvene skupnosti meni, da ni mogoče določiti varne mejne vrednosti za endokrine motilce;

·popolno razumevanje kombinirane izpostavljenosti („učinek mešanice/koktajla“);

·razvoj varnejših alternativ (vključno z nekemičnimi) za nadomestitev endokrinih motilcev;

·mehanizem endokrinih motenj.