POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

o naknadnem vrednotenju Evropskega sklada za vračanje za obdobje 2008–2010

(poročilo je predloženo v skladu s členom 50(3)(c) Odločbe št. 575/2007/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. maja 2007)

1. PODROČJE UPORABE IN NAMEN POROČILA[1]

Evropski sklad za vračanje (v nadaljnjem besedilu: sklad za vračanje) je bil ustanovljen leta 2007 za obdobje 2008–2013 v okviru splošnega programa „Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov“[2]. Je eden izmed štirih skladov, ustanovljenih v okviru splošnega programa[3].

Cilj sklada za vračanje je podpirati države članice pri prizadevanjih za boljše upravljanje vseh razsežnosti vračanja („integrirano upravljanje vračanja“), vključno s sodelovanjem med državami članicami, da bi se dosegla ekonomija obsega. Skupni proračun tega sklada znaša 676 milijonov EUR, sredstva pa so razdeljena med 26 držav članic[4].

V odločbi o ustanovitvi sklada za vračanje se od Komisije zahteva, da predloži poročilo o naknadnem vrednotenju za obdobje 2008–2010[5] na podlagi nacionalnih poročil o vrednotenju rezultatov in vplivu ukrepov, ki jih je sofinanciral sklad za vračanje[6]. Komisija v partnerstvu z državami članicami ovrednoti sklad za vračanje, s čimer se „oceni ustreznost, učinkovitost in vpliv ukrepov glede na splošni cilj [sklada za vračanje]“[7]. Komisija „upošteva tudi dopolnjevanje med ukrepi, ki se izvajajo v okviru [sklada za vračanje], in tistimi, ki potekajo v okviru drugih ustreznih politik, instrumentov in pobud Skupnosti“[8].

V tem poročilu so predstavljene ugotovitve naknadnega vrednotenja glede izvajanja letnih programov v obdobju 2008–2010, za katere je bilo državam članicam dodeljenih več kot 199 milijonov EUR finančnih sredstev. Države članice so morale nacionalna poročila predložiti do konca junija 2012. Ker pa se je obdobje upravičenosti za ukrepe iz letnega programa za leto 2010 izteklo 30. junija 2012, je bil rok prestavljen na 31. oktober 2012, da bi se lahko v poročilo vključili celoviti rezultati tega letnega programa,

V naslednjih poglavjih so opisane glavne ugotovitve v smislu ustreznosti, uspešnosti, učinkovitosti, dopolnjevanja in dodane vrednosti financiranja iz sklada za vračanje za obdobje 2008–2010.

USTREZNOST SKLADA V EVROPSKEM IN NACIONALNEM KONTEKSTU

Ustreznost sklada za vračanje v kontekstu EU, v okviru katerega je bil ustanovljen

Za zagotavljanje verodostojnosti politike sprejemanja ter uveljavljanje pravne države, ki je bistvena značilnost območja svobode, varnosti in pravice, je nujno izvajati vračanje državljanov tretjih držav, ki ne izpolnjujejo ali ne izpolnjujejo več pogojev za vstop na ozemlja držav članic Evropske unije, prisotnost ali bivanje na teh ozemljih. Vendar je uresničevanje politike vračanja v praksi precejšen izziv, zlasti za države članice, ki imajo sorazmerno nizek BDP ali malo izkušenj, ali za nekatere države članice, v katerih so migracijski tokovi zaradi njihove geografske lege ali privlačnega gospodarskega profila nesorazmerno veliki. Upravljanje vračanja je kompleksen proces. Z državami vrnitve je treba razviti dobre delovne odnose, obenem pa pravice posameznikov in humanitarna vprašanja uravnotežiti z državnimi interesi za kazenski pregon.

Vse države članice morajo z učinkovito politiko vračanja zagotoviti zmanjšanje nezakonitega priseljevanja. Na področju brez notranjih meja se lahko oseba načeloma neovirano giblje. Dopuščanje nezakonitega bivanja v eni državi članici lahko negativno vpliva na boj proti nezakonitemu zaposlovanju v celotni EU, kar pa deluje kot dejavnik privlačevanja za nedovoljeno priseljevanje v EU. Nasprotno pa bi lahko imele učinkovite politike vračanja po vsej EU ugodne učinke na verodostojnost skupne politike priseljevanja in bi prispevale k večji pripravljenost sprejemati državljane tretjih držav, ki zakonito prebivajo v državah članicah.

Evropski sklad za vračanje nadgrajuje pripravljalne ukrepe, ki so bili izvedeni v proračunskih letih od 2005 do 2007 in so državam članicam pomagali, da so se pripravile na ustanovitev sklada za vračanje v letu 2008. Sklad je bil ustanovljen za podporo prostovoljnega in po potrebi prisilnega vračanja državljanov tretjih držav, ki v državah članicah nezakonito prebivajo, v skupnem okviru „integriranega upravljanja vračanja“ in v skladu s skupnimi standardi, da bi bil boj proti nedovoljeni migraciji na nacionalni ravni učinkovitejši. S skladom za vračanje naj bi se v opisanem migracijskem kontekstu, v katerem migracijski tokovi različno vplivajo na države članice, zagotavljalo, da države članice spoštujejo načeli solidarnosti in poštene delitve odgovornosti, tako da se s finančno pomočjo podpirajo njihova prizadevanja za boljše upravljanje vseh vidikov vračanja. Razdelitev razpoložljivih finančnih sredstev EU državam članicam temelji na dveh merilih, ki upoštevata stanje v posamezni državi članici glede na obveznosti, ki jih je na tem področju prevzela v imenu ali za splošno korist Unije, in sicer na številu odločitev o odstranitvi, ki vplivajo na državljane tretjih držav, in številu vrnitev v tretje države. Sklad za vračanje se izvaja na podlagi strateških večletnih programov, ki zajemajo celotno programsko obdobje 2008–2013, in letnih programov, ki se vsako uskladijo z državami članicami za izvedbo letnih dodelitev finančnih sredstev.

Sklad za vračanje je usmerjen v naslednje štiri prednostne naloge:

– prednostna naloga 1: podpora za razvoj strateškega pristopa držav članic k upravljanju vračanja;

prednostna naloga 2: podpora za sodelovanje med državami članicami pri upravljanju vračanja;

prednostna naloga 3: podpora za posebna inovativna (med)narodna orodja za upravljanje vračanja;

prednostna naloga 4: podpora za standarde Skupnosti in najboljše prakse glede upravljanja vračanja.

Ob nacionalnih programih je Komisija letno neposredno izvršila do 7 % razpoložljivih finančnih sredstev EU za nadnacionalne projekte, študije ali druge vrste ukrepov v interesu EU v okviru „ukrepov Skupnosti“, ki so se nanašali na politiko vračanja in na ukrepe za ciljne skupine.

V obdobju 2005–2007 so se začeli izvajati pripravljalni ukrepi, in sicer „Pripravljalni ukrepi za vračanje“ v letih 2005–2006 ter „Pripravljalni ukrep – Upravljanje selitvenih tokov – Dejavna solidarnost v letu 2007 – vračanje in ponovno vključevanje povratnikov“. Navedeni instrumenti so omogočili pridobivanje neposrednih praktičnih izkušenj z nadnacionalnimi projekti in tako državam članicam, nevladnim organizacijam in drugim deležnikom pomagali, da so se pripravili na začetek delovanja sklada za vračanje leta 2008[9]. Prek ukrepov Skupnosti v okviru sklada za vračanje so se od leta 2008 do konca programskega obdobja sofinancirali (do 90 % skupnih upravičenih stroškov ukrepa) nadnacionalni projekti, večinoma na področju podprtega prostovoljnega vračanja, in sicer prek namenskih razpisov za zbiranje predlogov, objavljenih vsako leto. Projekti so dopolnjevali nacionalne programe ter spodbujali sodelovanje in izmenjavo izkušenj na ravni EU glede različnih vidikov procesa podprtega prostovoljnega vračanja.

Pomembno je navesti, da je v tem poročilu o naknadnem vrednotenju zajeta glavnina finančnih sredstev sklada za vračanje, ki se izvršujejo v okviru deljenega upravljanja prek nacionalnih programov.

Ustreznost sklada za vračanje v kontekstu EU in nacionalnih kontekstih v prvih letih izvajanja

V letne programe za obdobje 2008–2010 je zajeto obdobje od leta 2008 do sredine leta 2012, tj. od začetka do zaključka njihovega izvajanja. V tem obdobju je večina držav članic precej spremenila svoje politike, zakone in institucionalne ureditve, da bi okrepila in izboljšala upravljanje (prisilnega in prostovoljnega) vračanja.

S prenosom direktive o vračanju[10] v nacionalne zakonodaje se je proces upravljanja vračanja izboljšal, pri čemer je bila za državljane tretjih držav uvedena možnost, da se odločijo za ukrepe prostovoljnega vračanja, poleg tega pa so bili vključeni standardi za pridržanje tistih, v zvezi s katerimi je bila izdana odločba o vrnitvi. Nekatere države članice so uvedle nadomestne ukrepe za pridržanje ranljivih državljanov tretjih držav. V obravnavanem obdobju so bili ukrepi včasih dopolnjeni z dodatno zakonodajo, ki je bila namenjena obravnavanju nedovoljene migracije in vračanju migrantov z neurejenim statusom. Zaradi nemirov v severni Afriki leta 2011 se je znatno povečal migracijski pritisk na sredozemske države in s tem na splošno na nacionalna prizadevanja na področju vračanja. Države članice so od januarja 2008 do 30. junija 2012 v tretje države vrnile skupaj 630 475 državljanov tretjih držav, in sicer z operacijami prisilnega ali prostovoljnega vračanja[11]. Od teh državljanov jih je bilo 60 % vrnjenih prisilno, 40 % pa prek operacij prostovoljnega vračanja. Devetim državam članicam[12] je uspelo vrniti več ljudi prek programov za prostovoljno vračanje kot prek prisilnih odstranitev, šestnajst držav članic[13] pa je vrnilo sorazmerno več ljudi s prisilnimi odstranitvami kot z operacijami prostovoljnega vračanja[14]. Od teh operacij prostovoljnega vračanja sta jih več kot polovico izvedli le dve državi članici (SE in UK).

Delež migrantov z neurejenim statusom (vključno z osebami, ki so prekoračile obdobje dovoljenega bivanja, in osebami, ki jim je bila zavrnjena prošnja za azil) je močno presegal delež prosilcev za azil in beguncev, ki so se prostovoljno vrnili v svojo državo izvora.

Po podatkih je bilo konec junija 2012 v Uniji 179 centrov za pridržanje (državljanov tretjih držav pred odstranitvijo), ki lahko sprejmejo skupno 17 519 morebitnih pridržanih oseb.

V obdobju, vključenem v vrednotenje, je enaindvajset držav članic vrnilo 15 563 državljanov tretjih držav s skupnimi leti za vračanje[15] (od skupaj 379 381 državljanov tretjih držav, ki so bili vrnjeni s prisilno odstranitvijo). Skoraj 75 % skupnega števila oseb, vrnjenih s takimi leti, sta vrnili le dve državi članici (ES in NL).

Na splošno so države članice v zvezi z opisanim splošnim kontekstom pozitivno ocenile ustreznost sklada za vračanje z vidika svojih nacionalnih potreb. Medtem ko je večina držav članic menila, da so cilji programov ustrezni, je Francija poročala o tem, da zaradi pravil o upravičenosti ni bilo mogoče obravnavati nekaterih bistvenih potreb (kot je upoštevanje migrantov z neurejenim statusom v čezmorskem departmaju Mayotte). Poleg tega je bila po ugotovitvah Francije na področju skupnih letov za vračanje prednostna naloga 2 manj pomembna, saj finančna sredstva za take lete zagotavlja tudi agencija FRONTEX.

Po drugi strani pa so nekatere države članice menile, da se potrebe in ustrezni cilji programov niso spremenili med obdobjem poročanja, tj. od trenutka opredelitve ciljev v večletnem programu do izvajanja letnih programov. Druge so dodale, da so opredeljeni cilji ustrezni tudi za prihodnja posredovanja, financirana bodisi iz nacionalnih proračunov bodisi iz sklada za vračanje.

SKLAD ZA VRAČANJE KOT DOPOLNITEV DRŽAVNIH PRORAČUNOV NA PODROČJU VRAČANJA IN DRUGIH FINANČNIH INSTRUMENTOV

Države članice so poročale, da se je s sofinanciranjem sklada za vračanje dopolnjevalo sofinanciranje drugih finančnih instrumentov EU. Po mnenju več držav članic je sklad za vračanje na področju upravljanja migracij dopolnjeval ostale tri sklade[16] v okviru splošnega programa EU „Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov“ (za obdobje 2007–2013). Kot drugi viri financiranja EU, ki dopolnjujejo sklad za vračanje, so bili navedeni Evropski socialni sklad in pripravljalni ukrepi sklada za vračanje pred sedanjim programskim obdobjem.

Sklad za vračanje je dopolnjeval nacionalne naložbe na področju vračanja, in sicer se je njegov delež v zadevnih nacionalnih proračunih gibal od 100 % (BG, CY, LV in PT) do manj kot 1 % (CZ). Dodeljena sredstva iz tega sklada prispevajo k 25 % skupnih odhodkov na tem področju v Španiji in k 21 % v Združenem kraljestvu. Če se upošteva obseg nacionalnih naložb pri upravljanju vračanja v teh dveh državah članicah, sta oba deleža precejšnja. Francija pa nasprotno poroča, da ima financiranje iz sklada za vračanje sorazmerno majhen finančni učinek na državne odhodke na tem področju, saj je znašalo le 4,9 % odhodkov pri prisilnem vračanju, vendar 15,3 % odhodkov pri prostovoljnem vračanju (v obdobju 2009–2011).

Prispevek iz sklada za vračanje znaša največ 50 % za skupne stroške ukrepa ter največ 75 % za države članice, ki prejemajo sredstva iz Kohezijskega sklada, in za ukrepe, ki ustrezajo posebnim prednostim nalogam. V zvezi s tem je iz vrednotenja razvidno, da je prispevek sklada za vračanje največji na področjih, na katerih so nacionalne finančne naložbe držav članic manj verjetne, kot sta pomoč ranljivim osebam ter izvrševanje pravil in standardov EU. To bi bilo mogoče pripisati dejstvu, da se take dejavnosti ne obravnavajo kot nacionalne prednostne naloge ali da so del prednostnih nalog EU, ki se podpirajo s 75 %.

UČINKOVITOST SKLADA ZA VRAČANJE

Dodelitev sredstev in poraba

Skupni prispevek iz sklada za vračanje državam članicam v okviru letnih programov v obdobju 2008–2010 je presegel 199 milijonov EUR. Financiranje se je gibalo od le nekaj nad 1 milijonom EUR za Luksemburg do več kot 29 milijonov EUR za Združeno kraljestvo in več kot 27 milijonov EUR za Grčijo. Največ finančnih sredstev je bilo dodeljenih državam članicam z največjim prilivom migrantov z neurejenim statusom in največjim številom povratnikov. Te države so Združeno kraljestvo, Grčija, Francija, Španija in Italija, ki so bile skupaj upravičene do 59 % celotnega prispevka EU, dodeljenega državam članicam v tem obdobju.

Graf 1: Razdelitev finančnih sredstev sklada za vračanje glede na državo članico (v tisočih EUR)

Povprečna stopnja izvrševanja[17] v okviru sofinanciranja EU za letni program v letu 2008 je bila 66-odstotna (pri čemer je bilo od dodeljenih 55,5 milijona EUR porabljenih 36,6 milijona EUR) in je segala od 16 % (NL) do 100 % (ES). Za letna programa v letih 2009 in 2010 se je povprečna stopnja izvrševanja gibala od 27 % na Češkem do 99 % v Španiji. Stopnja izvrševanja je v skupno šestnajstih državah članicah presegla 75 %[18], v šestih od navedenih držav članic pa je presegla 90 %[19]. Za letna programa v letih 2009 in 2010 je povprečna stopnja izvrševanja znašala 50 % ali manj[20]. Države članice z visoko stopnjo izvrševanja so pogosto tiste, ki se jim dodelijo večji zneski sredstev, medtem ko so države članice z nizko stopnjo izvajanja pogosto tiste z nižjimi zneski dodeljenih sredstev. To bi lahko pripisali dejstvu, da predstavlja prispevek sklada za vračanje v državah članicah z večjimi zneski dodeljenih sredstev le majhen delež njihovih nacionalnih proračunov, namenjenih za vračanje, poleg tega pa te države ukrepe na tem področju običajno izvajajo na podlagi predhodnega financiranja. Po drugi strani pa so države članice z manjšimi zneski dodeljenih sredstev pogosto tudi manj izkušene in imajo na področju vračanja dejavnih manj udeležencev.

Državam članicam je skupno uspelo porabiti 76 % sredstev, dodeljenih v okviru letnih programov za obdobje 2008–2010 (od 199 milijonov EUR dodeljenih sredstev je bilo porabljenih približno 151 milijonov EUR).

Večina ukrepov je bila izvedenih v okviru prednostne naloge 1, čemur so sledile prednostne naloge 3, 4 in 2. Z vidika odhodkov pa se je bil največji poudarek na prednostni nalogi 1, čemur so sledile prednostne naloge 3, 4 in 2.

Graf 2: Sklad za vračanje v obdobju 2008–2010 glede na prednostno nalogo: število ukrepov, odhodki v milijonih EUR in število držav članic, ki izvajajo posamezno prednostno nalogo

Večina odhodkov za letne programe v obdobju 2008–2010 je bila namenjenih ukrepom za izvajanje prednostne naloge 1 (podpora razvoju strateškega pristopa k upravljanju vračanja – 114 milijonov EUR, tj. 82 % skupnih porabljenih finančnih sredstev). Države članice z najvišjimi odhodki v tej kategoriji so bile Francija, Italija, Španija in Združeno kraljestvo. Poleg tega je bilo 12 % sredstev EU porabljenih za ukrepe za izvajanje prednostne naloge 3 (podpora za inovativna orodja za upravljanje vračanja). V okviru te prednostne naloge so največ sredstev porabile Avstrija, Belgija, Grčija, Nemčija in Švedska. V okviru prednostne naloge 4 (podpora za standarde Skupnosti in dobre prakse) je bilo porabljenih le 4,8 milijona EUR, pri čemer so največ sredstev EU porabile Francija, Latvija in Slovaška. Med slednjimi je Francija porabila 46 % skupnih odhodkov EU za dejavnosti v okviru prednostne naloge 4. V okviru prednostne naloge 2 (podpora za sodelovanje med državami članicami) so bili porabljeni le 4 milijoni EUR, pri čemer so največ sredstev porabili Italija, Združeno kraljestvo in Irska.

Z vidika odhodkov po kategorijah ukrepov je bilo največ finančnih sredstev dodeljenih za kategorijo prisilnega vračanja (38 % skupnih odhodkov), sledilo pa je prostovoljno vračanje (36 % skupnih odhodkov). Daleč največji znesek za prostovoljno vračanje je porabilo Združeno kraljestvo (61 % skupnih odhodkov, porabljenih v kategoriji prostovoljnega vračanja).

Revizije

Skupaj 20 držav članic[21] je poročalo, da je bila pri vsaj enem od njihovih letnih programov potrebna formalna revizija. Večina držav članic[22] je morala narediti revizije, ki so presegale 10 % proračuna enega ali več njihovih letnih programov. Revizije so bile uvedene, da bi se v celoti porabila preostala finančna sredstva in da bi se prilagodile napovedi glede porabe, s čimer bi se izboljšali učinkovitost in uspešnost. Osemnajst držav članic[23] je poročalo, da so bile revizije koristne. Več držav članic je poročalo, da so v okviru revizij prerazporedile proračun s področij, na katerih bi bilo porabljeno manj sredstev od predvidenih, na področja, na katerih bi bilo morda porabljenih več sredstev od predvidenih. Druge države članice so poročale, da so jim revizije pomagale pri učinkovitem izvajanju projektov in tako povečale njihovo splošno uspešnost, ali da so jim omogočile prvotno načrtovane ukrepe prilagoditi novim ali spremenjenim potrebam ali nepredvidenim dogodkom. Vendar so nekatere države članice poročale, da letni programi niso bili dovolj prožni, da bi se lahko cilji prilagodili spremenjenim potrebam.

Stroški upravljanja programa

Glavni vir finančne podpore za stroške upravljanja je bila tehnična pomoč iz sklada za vračanje. Države članice so od 139 milijonov EUR, porabljenih za projekte v obdobju vrednotenja, več kot 12 milijonov EUR porabile za tehnično pomoč (kar je približno 9 %). Večina držav članic je tehnično pomoč porabila v glavnem za stroške za zaposlene v pisarni pristojnega organa ali pooblaščenega organa, čemur sledi oprema IT, najmanj stroškov pa je bilo porabljenih za potovanja in/ali dogodke. Večina držav članic je poročala, da je bila tehnična pomoč zelo koristna, zlasti pri podpiranju upravljanja sklada za vračanje, in je zato prispevala k učinkovitejšemu in uspešnejšemu upravljanju sklada za vračanje, čeprav so imele nekatere države članice (LU in RO) težave pri porabi dodeljenih sredstev zaradi omejitev, ki veljajo glede njihove upravičenosti in porabe.

Skupna ocena uspešnosti

Večina držav članic je ocenila, da je bilo izvajanje programov uspešno[24]. Nekaj jih je menilo, da izvajanje ni bilo uspešno, v glavnem zaradi težav pri zagotavljanju sofinanciranja, zapletenih in upravno težavnih mehanizmov izvrševanja ter visokega razmerja med upravnimi stroški in skupnimi dodeljenimi sredstvi (AT, CZ, CY in NL).

Glavni izzivi pri izvajanju, o katerih se je poročalo[25], so:

zamude pri odobritvi dokumentov s strani držav članic in Komisije; težave pri zagotavljanju sofinanciranja; dolgotrajni mehanizmi in postopki izvrševanja, zaradi katerih so nastale zamude pri izvajanju projektov; pomanjkanje učinkovite komunikacije in sodelovanja s predstavniki tretjih držav; nezadostne informacije o obsegu ciljne skupine upravičencev ali težave pri njihovem vračanju.

Večina držav članic[26] je poročala, da so bile pravno in finančno odvisne od odobritve sklepa Komisije o začetku izvajanja njihovih letnih programov. Nekatere države članice (FR, LU, SI, SE in UK) so poročale, da v tem pogledu niso bile finančno odvisne od odobritve sklepov Komisije, saj je bilo financiranje sproščeno iz njihovih nacionalnih proračunov.

UČINKOVITOST UKREPOV, KI SE IZVAJAJO PREK SKLADA ZA VRAČANJE

V tem oddelku so pregledani realizacije in rezultati letnih programov v obdobju 2008–2010 v okviru vsake od štirih prednostnih nalog sklada za vračanje[27].

Splošni rezultati in bistveni dosežki

Triindvajset držav članic[28] je splošne rezultate in dosežke sklada za vračanje ocenilo kot pozitivne ali zelo pozitivne, samo tri države članice pa so jih ocenile nevtralno[29]. Te tri države članice so navedle naslednje razloge: pričakovani rezultati niso bili doseženi, izvedenih je bilo le malo ukrepov (CZ), rezultati niso bili doseženi ali jih ni bilo mogoče količinsko opredeliti (LU) ali izvedenih je bilo le malo ukrepov, zaradi česar je bilo težko navesti splošno oceno (SE).

V spodnji razpredelnici so navedene združene realizacije in rezultati sklada za vračanje.

Razpredelnica 1: Pregled združenih realizacij in rezultatov izvedenih ukrepov

Kategorija ukrepa || REALIZACIJE na ravni EU v okviru letnih programov za obdobje 2008–2010 || REZULTATI na ravni EU v okviru letnih programov za obdobje 2008–2010 || Prednostna naloga

1. Več prostovoljnih vrnitev || 51 341 prošenj/izjav o nameri za prostovoljno vrnitev || izvedenih 9 788 operacij v okviru prostovoljnega vračanja || vrnitev 39 115 oseb || do podpore pri ponovnem vključevanju (kjer je bilo to ustrezno) upravičenih 20 568 oseb || prednostne naloge 1, 3 in 4

2. Več prisilnih vrnitev || izvedeni 2 404 nacionalni leti za prisilno vračanje || || vrnitev 97 962 oseb z enostranskimi operacijami prisilnega vračanja || || prednostni nalogi 1 in 2

3. Obsežnejše/boljše informacije/svetovanje || organiziranih 397 dejavnosti informiranja/informacijskih kampanj || svetovanje zagotovljeno 83 235 osebam || zaradi svetovanja prostovoljna vrnitev 17 699 oseb || || prednostni nalogi 1 in 3

4. Obsežnejša/boljša pomoč ranljivim osebam || pomoč prejelo 10 255 ranljivih oseb || || prostovoljna vrnitev 7 804 oseb, ki so prejele pomoč || prisilna vrnitev 232 oseb, ki so prejele pomoč || prednostni nalogi 1 in 3

5. Obsežnejša/boljša pomoč pri ponovnem vključevanju || izvedenih 691 dejavnosti ponovnega vključevanja || pomoč pri ponovnem vključevanju prejelo 7 636 oseb || po dejavnostih ponovnega vključevanja ali pred njimi vrnitev 4 541 oseb || || prednostni nalogi 1 in 3

6. Nova preskušena ali uvedena orodja/pobude || uvedenih 3 081 novih orodij/pobud || || uporaba/vpliv novih pobud pri 6 230 primerih vrnitve || zaradi uvedbe novih orodij/pobud dejansko vrnjenih 2 041 oseb || prednostni nalogi 1 in 3

7. Boljša baza znanja v državah članicah || pridobitev novega znanja pri 14 112 zaposlenih v javnih organih || pridobitev novega znanja pri 3 091 zaposlenih v nevladnih organizacijah/drugih udeležencih || razvitih 310 partnerstev o sodelovanju || spremenjenih ali uvedenih 46 pravnih določb ali upravnih praks v zvezi z vračanjem || prednostni nalogi 1 in 3

8. Obsežnejše/boljše sodelovanje z drugimi državami članicami || razvitih 5 novih partnerstev o sodelovanju[30] || v sodelovanju z drugimi državami članicami izvedenih 41 skupnih operacij vračanja || s skupnimi operacijami vračanja vrnjenih 820 oseb || prenesenih in uporabljenih 7 praks || prednostni nalogi 2 in 4

9. Boljša uporaba pravil in standardov EU || za prenos direktive v nacionalno zakonodajo sprejetih 11 pripravljalnih ukrepov || uporaba ukrepov v 17 organizacijah || po uvedbi ukrepov izvedenih 2 184 vrnitev || || prednostna naloga 4

10. Obsežnejše/boljše sodelovanje na nacionalni ravni || razvitih 77 novih partnerstev (z nevladnimi organizacijami, nevladnimi organizacijami in državnimi institucijami itd.) || razvitih in izvedenih 15 skupnih dejavnosti || || na podlagi sodelovanja / skupnih dejavnosti – prostovoljna vrnitev 27 oseb || prednostni nalogi 1 in 4

11. Obsežnejše/boljše sodelovanje s tretjimi državami || razvitih 269 novih partnerstev || zaradi boljšega sodelovanja s tretjimi državami dokumentiranih 3 415 primerov || na podlagi sodelovanja – prisilna vrnitev 25 007 oseb || na podlagi sodelovanja / skupnih dejavnosti – prostovoljna vrnitev 39 687 oseb || prednostna naloga 3

Realizacije in rezultati v okviru prednostne naloge 1 (podpora za razvoj strateškega pristopa k upravljanju vračanja)

Na področju prisilnega vračanja je bila večina (97 %) prisilnih vrnitev, ki jih je sofinanciral sklad za vračanje, izvedenih v okviru prednostne naloge 1 (preostale vrnitve so bile izvedene v okviru prednostne naloge 2). Španija je vrnila največ državljanov tretjih držav (48 550 oseb), sledijo pa ji Grčija (17 338 oseb), Italija (8 321 oseb) in Ciper (6 947 oseb).

Na področju prostovoljnega vračanja je bilo skupaj 88 % vseh prostovoljnih vrnitev posledica ukrepov, izvedenih v okviru prednostne naloge 1. Največ državljanov tretjih držav (14 110 oseb) je vrnilo Združeno kraljestvo. Druge države članice, ki so vrnile veliko število državljanov tretjih držav v okviru prednostne naloge 1, so bile Nemčija (4 903 oseb), Francija (3 900 oseb), Poljska (2 616 oseb) in Nizozemska (2 613 oseb). Združeno kraljestvo je zagotovilo pomoč pri ponovnem vključevanju največjemu številu državljanov tretjih držav (14 288 osebam), kar je 70 % vseh oseb, ki jim je bila zagotovljena pomoč pri ponovnem vključevanju. Druge države članice, ki so pomoč pri ponovnem vključevanju zagotovile precejšnjemu številu državljanov tretjih držav, so bile Poljska (3 510 osebam), Nizozemska (835 osebam) in Italija (782 osebam).

Dvanajst držav članic[31] je v okviru prednostne naloge 1 izvedlo informacijske kampanje, dvanajst držav članic[32] pa je izvedlo ukrepe, neposredno usmerjene v zagotavljanje svetovanja morebitnim povratnikom. Po mnenju Španije, Finske in Irske sta bila eden od bistvenih dosežkov ukrepov, izvedenih v okviru te prednostne naloge, priprava in širše razširjanje informacij o vračanju. Z ukrepi svetovanja so največ ljudi dosegle Avstrija (26 687 oseb), Nizozemska (24 634 oseb) in Nemčija (10 476 oseb), zaradi teh ukrepov pa se je največ ljudi vrnilo iz Avstrije (10 144 oseb), Nemčije (2 705 oseb) in s Portugalske (1 871 oseb).

Petnajst držav članic[33] je ranljivim osebam pomagalo pri omogočanju njihove vrnitve. Španija je pomagala največjemu številu ljudi (6 178 osebam), pri čemer so se vse te osebe vrnile prostovoljno. Štiri države članice (BE, HU, LT in EE) poročajo, da so ranljive osebe, po tem ko so jim zagotovile pomoč, vrnile prisilno.

Deset držav članic[34] je razvilo nova orodja ali pobude v okviru prednostne naloge 1, med katerimi so orodja za povečanje ozaveščenosti in gradnjo zmogljivosti za podprto prostovoljno vračanje, objava priročnikov o vračanju, razvoj mehanizmov za upravljanje upravnega in finančnega nadzora pomoči pri vračanju ter zbiranje biometričnih podatkov o prosilcih za pomoč pri vračanju. Nekatere države članice[35] so javnim organom oz. nevladnim organizacijam, dejavnim na področju vračanja, zagotovile informacije ali usposabljanje.

Glede rezultatov ukrepov v okviru prednostne naloge 1, zlasti ukrepov, ki se nanašajo na informacije ali usposabljanje za javne organe in/ali nevladne organizacije, dejavne na področju vračanja, so bila nova partnerstva o sodelovanju po poročilih vzpostavljena v Nemčiji, na Irskem, Malti, Portugalskem in v Romuniji. Poleg tega je šest držav članic (BE, EL, LV, MT, NL in PT) navedlo, da se je zaradi ukrepov, izvedenih v okviru prednostne naloge 1, izboljšalo sodelovanje s tretjimi državami. To naj bi pomagalo pri izvedbi dodatnih prisilnih vrnitev (428 oseb iz BE, 301 oseb iz EL) in prostovoljnih vrnitev (120 oseb iz BE, 9 oseb z MT, 168 oseb z NL in 55 oseb s SE).

Države članice so glede dolgoročnejših učinkov dejavnosti, financiranih v okviru te prednostne naloge, poročale naslednje:

tri države članice[36] so poročale, da so na podlagi financiranja iz sklada za vračanje lahko prvič začele izvajati dejavnosti prostovoljnega vračanja in ponovnega vključevanja;

sedem držav članic[37] je poročalo, da so zaradi podprtih ukrepov nastale sistemske izboljšave pri upravljanju vračanja, kar je prispevalo k razvoju standardiziranih pristopov;

osemnajst držav članic[38] je menilo, da so ukrepi, izvedeni v okviru prednostne naloge 1, precej prispevali k boljšemu splošnemu upravljanju vračanja na nacionalni ravni;

poročalo se je tudi o boljši kakovosti postopkov prostovoljnega in prisilnega vračanja, med drugim o razvoju novih orodij[39], zagotavljanju pomoči ranljivim osebam pri prisilnem vračanju[40], razvoju partnerstev z nevladnimi organizacijami in drugimi deležniki[41] ali boljšem sodelovanju s tretjimi državami[42].

Realizacije in rezultati v okviru prednostne naloge 2 (podpora za sodelovanje med državami članicami)

Sedem držav članic[43] je v sodelovanju z drugimi državami članicami izvedlo skupne operacije vračanja. V teh operacijah, izvedenih v okviru prednostne naloge 2, je bilo skupaj vrnjenih 820 oseb.

Sedem držav članic[44] je poročalo, da so ukrepi, izvedeni v okviru prednostne naloge 2, pomagali pri razvoju partnerstev z drugimi državami članicami. Skupno je bilo vzpostavljenih šestnajst novih partnerstev. Omogočila so izmenjavo izkušenj o težkem procesu pridobivanja dokumentacije o povratnikih iz določenih držav izvora, organizacijo sestankov delovnih skupin z drugimi državami članicami o temah, kot so sklepanje sporazumov o ponovnem sprejemu, in razvoj partnerstev za vračanje na skupnih mejah (UK s FR).

Rezultati ukrepov, izvedenih v okviru prednostne naloge 2, so po mnenju dvanajstih[45] od petnajstih držav članic, ki jih izvajajo, pozitivno prispevali k izboljšanju splošnega upravljanja vračanja na nacionalni ravni. Države članice so glede dolgoročnejših učinkov v poročilih navedle:

ustvarjanje dolgotrajnejših sinergij in učinkov mreženja s skupnimi leti vračanja in drugimi izmenjavami;

pozitivne učinke spodbujanja in uporabe standardov EU in skupnih meril usposabljanja pri skupnih operacijah vračanja;

boljšo komunikacijo in sodelovanje s tretjimi državami pri posredovanju izkušenj uradnikov na področju upravljanja vračanja.

Le tri države članice[46] so poročale, da so rezultati ukrepov, izvedenih v okviru prednostne naloge 2, omejeno prispevali k boljšemu splošnemu upravljanju vračanja na nacionalni ravni.

Realizacije in rezultati v okviru prednostne naloge 3 (podpora za inovativna orodja)

Dosežki pri ukrepih, s katerimi se je izvajala prednostna naloga 3, so segali od razvoja oz. uvedbe novih orodij in pobud (zbirke podatkov o državah izvora, posebna telefonska linija za zagotavljanje informacij o (podprtem) prostovoljnem vračanju, spletišča v različnih jezikih itd.) do usposabljanja ali zagotavljanja informacij javnim organom in nevladnim organizacijam o orodjih in pobudah. Države članice so poleg tega izvajale prostovoljna vračanja, zagotavljale pomoč ranljivim osebam, svetovale/dajale informacije državljanom tretjih držav in pomagale drugim s podporo pri ponovnem vključevanju. Vzpostavljena so bila tudi številna partnerstva o sodelovanju s tretjimi državami, npr. partnerstva pri projektih ponovnega vključevanja (AT, MT in ES). Tako so bili v Španiji za uradnike tretjih držav izvedeni izobraževalni seminarji o sodelovanju in trajnostnem vračanju. Druge države članice (BG, HU, PL, RO in SI) so razvile sodelovanje med konzularnimi in diplomatskimi službami glede dokumentiranja identitete povratnikov.

Države članice so te dosežke ocenile različno. Po mnenju trinajstih držav članic (BE, BG, ES, FI, HU, IE, IT, LT, NL, PL, RO, SI in UK) so rezultati ukrepov, izvedenih v okviru te prednostne naloge, ustrezali prvotno zastavljenim ciljem. Nekatere države članice (AT, DE, EL, FR, LU, MT, SE in SK) pa so menile, da rezultati niso bili dosledni ali da so bili le deloma dosledni, in sicer zato, ker cilji nekaterih ukrepov niso bili v celotni izpolnjeni ali ker nekateri projekti niso bili izvedeni.

Glede dolgoročnejših učinkov dejavnosti je 17 držav članic[47] menilo, da so bili rezultati pozitivni in da so prispevali k trajnostnemu upravljanju vračanja, medtem ko so druge države menile, da je bilo izvedenih premalo ukrepov, da bi bil učinek na upravljanje vračanja viden (MT in SE), ali da je bilo obdobje vrednotenja prekratko za oceno učinka projektov (DE).

Realizacije in rezultati v okviru prednostne naloge 4 (podpora za standarde Skupnosti in najboljše prakse)

Pri ukrepih, izvedenih v okviru prednostne naloge 4, je bil najobičajnejši dosežek, da so zaposleni v javnih organih oz. zaposleni v nevladnih organizacijah ali drugi vključeni udeleženci pridobili znanje o standardih Skupnosti in najboljših praksah pri upravljanju vračanja. Štirinajst držav članic[48] je poročalo o izvedbi usposabljanj glede standardov Skupnosti in dobrih praks pri upravljanju vračanja. Število udeležencev tovrstnih usposabljanj je bilo največje v Italiji (3 390 oseb), sledili pa sta Poljska (2 666 oseb) in Grčija (2 234 oseb).

Pet držav članic (BE, BG, HU, LT in SK) je izvedlo ukrepe, povezane z izvajanjem direktive o vračanju, npr. na Slovaškem je bila v tem okviru dodeljena pravna pomoč 273 povratnikom, 647 ranljivih oseb pa je prejelo pomoč.

Rezultati so bili na splošno ocenjeni kot zelo pozitivni, in sicer tako z vidika ustrezanja prvotno zastavljenim ciljem kot tudi z vidika izboljšav splošnega upravljanja vračanja. V državah, v katerih so bili rezultati ocenjeni manj pozitivno, je bilo to ponavadi zaradi manj izvedenih ukrepov (FI).

DODANA VREDNOST SKLADA ZA VRAČANJE

Dodana vrednost sklada za vračanje

Učinki obsega (učinki prakse): v kolikšni meri je podpora iz sklada za vračanje prispevala k celotnemu razponu dejavnosti vračanja

Države članice so na splošno poročale, da je sklad za vračanje prispeval k večjemu obsegu, daljšemu trajanju in večji trajnosti nacionalnih dejavnosti vračanja.

Glede na poročila držav članic se zdi, da je dodana vrednost sklada za vračanje največja na področju prostovoljnega vračanja. Podpora za prostovoljno vračanje je bila dejansko navedena kot bistvena dodana vrednost v številnih državah članicah, in sicer:

zaradi podpore sklada iz za vračanje so se lahko programi za prostovoljno vračanje uvedli v treh državah članicah, v katerih prej niso obstajali (CY, LV in SI);

zaradi financiranja iz sklada za vračanje se je spodbudil ali razširil dostop do programov za prostovoljno vračanje (CZ, EE, ES, FI, MT, PL in PT);

zaradi financiranja iz sklada za vračanje se je jasno povečala pripravljenost za prostovoljno vrnitev zaradi uvedbe svetovanja glede vrnitve in pomoči pri ponovnem vključevanju, zagotavljanja finančnih spodbud za vrnitev (CZ, ES, FR, MT, PT in SK), razpoložljivosti obsežnih informacij (npr. o začetni pomoči v državi vrnitve) ter publikacij in osveščanja o možnostih prostovoljne vrnitve (BE, DE, FR, HU, IE, MT in PT). V zvezi s tem je Belgija zapisala, da je „sklad za vračanje znatno prispeval k večjemu številu prostovoljnih vrnitev, ne le z zagotavljanjem višje pomoči, ampak tudi ... s tem, da so bile vsem vključenim udeležencem zagotovljene najnovejše informacije o prostovoljni vrnitvi in orodja za pogovor o možni vrnitvi, kar ustvarja večjo ozaveščenost o možnosti prostovoljne vrnitve“;

zaradi financiranja iz sklada za vračanje se je spodbujala udeležba nevladnih organizacij pri dejavnostih podprtega prostovoljnega vračanja (CZ in NL).

Več držav članic je poročalo, da je sklad za vračanje prispeval pomembno dodano vrednost tudi na področju prisilnega vračanja, in sicer:

zaradi sodelovanja pri skupnih letih (BE in EL);

zaradi boljšega sodelovanja med državami članicami in tretjimi državami (EE, EL, IT, MT, SI, SE in PL), natančneje v zvezi s:

– podpiranjem identifikacije pravne dokumentacije, zaradi česar se je skrajšal čas pridržanja in pospešil proces vračanja;

vzpostavljanjem stikov s tretjimi državami, zlasti s tistimi, v katerih države članice nimajo konzularnega predstavništva, zaradi česar sta se izboljšala sklepanje in izvajanje sporazumov o ponovnem sprejemu;

zaradi modernizacije policijske opreme in usposabljanja policistov o standardih EU, zaradi česar so se policijske storitve za povratnike izboljšale, povečalo pa se je tudi poznavanje njihovih pravic, razlogov za pridržanje in postopkov za njihovo vrnitev (BE, DE, EL, LT, PL, SI in SK).

Kar zadeva dojemanje dodane vrednosti programov v primerjavi z obstoječimi nacionalnimi programi in politikami ter v povezavi z državnim proračunom, je večina držav članic[49] dodano vrednost sklada za vračanje povezala s povečanjem finančnih sredstev za prisilno ter prostovoljno vračanje, zlasti v obdobju omejenih javnih financ. Vendar so nekatere države članice navedle, da je dodana vrednost sklada za vračanje omejena, ker je prispevek sklada k državnim proračunom za upravljanje vračanja sorazmerno majhen (LU in FR).

Učinki vloge: v kolikšni meri je sklad za vračanje prispeval k pripravi držav članic na ustrezno izvajanje direktive o vračanju

Glede izvajanja direktive o vračanju je sedemnajst[50] od štiriindvajsetih[51] držav članic menilo, da je sklad za vračanje pozitivno prispeval k vzpostavitvi sistemov za prisilno vračanje ter prostovoljno vračanje v skladu z direktivo o vračanju. Sklad je na Madžarskem znatno prispeval k izvajanju programov podprtega prostovoljnega vračanja, izboljšanju pogojev za pridržanje in kakovosti operacij prisilnega vračanja po zračni poti. Po mnenju Slovenije je sklad za vračanje najpomembneje prispeval k temu, da so se v tej državi prvič začeli izvajati programi prostovoljnega vračanja in ponovnega vključevanja. Estonija pa meni, da je eden od najpomembnejših ukrepov sklada za vračanje podpis sporazuma o sodelovanju med estonskim ministrstvom za notranje zadeve in estonskim rdečim križem, s čimer se je izpolnila zahteva iz direktive o vračanju o spremljanju operacij prisilnega vračanja. Druge države članice so navedle, da so bili njihovi nacionalni standardi za vračanje že skladni z direktivo o vračanju ali da je bilo izvajanje direktive o vračanju med obdobjem poročanja podprto s prispevki iz nacionalnega proračuna in ne iz sklada za vračanje, ali da se je direktiva o vračanju izvajala po obdobju, zajetem v vrednotenju.

Poudariti je treba, da je Evropski parlament vzpostavil politično povezavo med skladom za vračanje in sprejetjem direktive o vračanju. Ta politična povezava temelji na filozofiji, da bi bilo treba denar EU za sofinanciranje dejavnosti vračanja v državah članicah sprostiti le, če države članice soglašajo, da bodo najprej sprejele skupne standarde, v skladu s katerimi bi se povratniki obravnavali človeško in dostojno. Zaradi tega pristopa so se zastala pogajanja v Svetu premaknila z mrtve točke, ob koncu leta 2008 pa je bila končno sprejeta direktiva o vračanju. Vendar je Komisija še vedno zaskrbljena zaradi dejstva, da se Združeno kraljestvo do zdaj še ni odločilo za sodelovanje pri direktivi o vračanju, obenem pa je največji upravičenec sklada za vračanje.

Učinki področja uporabe: v kolikšni meri se brez finančne podpore EU ne bi izvajale dejavnosti, ki jih sofinancira sklad za vračanje

Večina držav članic (AT, BE, CY, CZ, DE, EL, ES, HU, IT, LV, LT, MT, PL, PT, RO, SE, SK in UK) je menila, da bi se lahko nekatere dejavnosti, ki jih sofinancira sklad za vračanje, brez finančne podpore EU izvedle v omejenem obsegu. Poročale so, da bi bil obseg dejavnosti, zlasti na področju prostovoljnega vračanja (informiranje, finančne spodbude za vračanje, podpora pri ponovnem vključevanju, svetovanje), manjši. S to ugotovitvijo se znova potrjuje dodana vrednost sklada za vračanje na področju prostovoljnega vračanja. Nemčija je v zvezi s tem zapisala: „Brez ... sklada za vračanje mnogih ukrepov za vračanje ne bi bilo mogoče izvesti ali pa bi se izvedli le v omejenem obsegu. Zaradi financiranja na ravni EU so bili možni intenzivnejši in dolgotrajnejši svetovalni sestanki glede vračanja, na katerih je bil pristop prilagojen posamezniku, kar je očitno pozitivno vplivalo na pripravljenost za vrnitev. Tako je bilo možno ponuditi svetovalne sestanke za posebne skupine, kot so ženske, ki so utrpele travmatične dogodke ... Na podlagi obsežnega svetovanja in podpore je zdaj prišlo do premika pri ukrepih za vračanje na področju trajnega ponovnega vključevanja“.

Nekatere države članice so poleg tega poročale o tem, da bi ranljivi povratniki (s posebnimi potrebami ali družinami) prejeli manj podpore (EE, BE in LT).

Nekatere države članice (BE, BG, CZ, EE, FI, HU, IE, LV, NL, PT, RO, SI in SK) so poročale, da določenih dejavnosti, ki jih sofinancira sklad za vračanje, sploh ne bi bilo mogoče izvesti brez finančne podpore EU, kar bi zlasti vplivalo na prostovoljno vračanje in dejavnosti nevladnih organizacij. Estonija je na primer navedla, da najverjetneje ne bi mogla začeti izvajati dejavnosti ponovnega vključevanja. Češka je poročala, da brez podpore iz sklada za vračanje ne bi mogla izvesti dejavnosti v zvezi s finančnimi spodbudami za vračanje in dejavnosti, povezanih s ponovnim vključevanjem povratnikov. Tudi Grčija je poročala, da bi brez pomoči sklada za vračanje zelo težko sodelovala z drugimi državami članicami ali izvedla dvostranske sestanke z organi tretjih držav.

Po drugi strani pa so nekatere države članice (EE, PT, RO, ES in BE) navedle, da bi se lahko dejavnosti v zvezi s prisilnim vračanjem brez podpore iz sklada za vračanje izvedle v okviru nacionalnega proračuna. Na primer Španija je navedla, da je z znatnimi letnimi državnimi naložbami, izvedenimi izključno iz državnega proračuna, podprla pomoč povratnikom, komisije za identifikacijo in lete za vračanje. Nekatere države članice (CZ, FI, FR in LU) so poročale, da bi se nekatere dejavnosti, ki jih je sofinanciral sklad za vračanje, lahko izvedle v znatni meri. To se nanaša predvsem tudi na odstranitve, saj ima pravno podlago zanje večina držav članic.

Dobre prakse in spoznanja

Nekatere države članice so poročale, da so naslednje upravne prakse občutno prispevale k učinkovitemu upravljanju vračanja:

vzpostavitev dobrih odnosov z upravičenci; vzpostavitev programskih ukrepov za preprečitev nezadostne porabe dodeljenih sredstev; izvajanje daljših in večletnih projektov; zagotavljanje medsebojnega razumevanja med različnimi deležniki.

Glede uspešnih praks pri upravljanju vračanja so države članice v poročilih navedle:

sheme prostovoljnega vračanja (UK); tesne stike z državami vrnitve (LT, NL, PL in PT); zagotavljanje dejavnosti svetovanja morebitnim povratnikom glede shem vračanja (DE, HU, IE, IT in MT); oblikovanje integriranega pristopa k vračanju – od priprav pred odhodom do pomoči pri ponovnem vključevanju (BE, EE in PT); sodelovanje nevladnih organizacij pri izvajanju shem prostovoljnega vračanja in popisu skupnosti migrantov (IT in PT); sodelovanje centrov za pridržanje in sprejemnih centrov pri zagotavljanju informacij morebitnim upravičencem do shem prostovoljnega vračanja (FI in RO).

Poleg tega je nekaj držav članic poročalo o razvoju naslednjih dobrih praks na področju sodelovanja z državami vrnitve:

· konferenca za razvoj odnosov med državami članicami in tretjimi državami po podpisu sporazumov o ponovnem sprejemu;

· stiki s konzularnimi organi tretjih držav, odgovornimi za potrjevanje identitete povratnikov;

· sodelovanje med nacionalnimi nevladnimi organizacijami in sorodnimi organizacijami v državah sprejema na področju operacij prostovoljnega vračanja.

Poleg navedenega so nekatere države članice poudarile spoznanja na področju upravljanja sklada za vračanje, vključno z:

boljšim načrtovanjem; poenostavitvijo postopkov; učinkovitejšimi procesi financiranja; boljšim javnim naročanjem; razvojem ocene potreb in praks za bolj trajnostne rezultate.

Zadnje navedeno spoznanje se nanaša na to, da je treba pomoč pri ponovnem vključevanju pazljivo prilagajati potrebam posameznih državljanov tretjih držav, zagotavljati prenos znanja med vodji projektov, povezovati dejavnosti ponovnega vključevanja z lokalnimi politikami razvoja v državah vrnitve, uvajati svetovalce, ki so govorci maternega jezika, za obveščanje morebitnih povratnikov o shemah prostovoljnega vračanja in izvajati redne nadzorne obiske v državah izvora, kjer se take sheme izvajajo.

ZAKLJUČKI

Komisija po pregledu poročil o vrednotenju, ki so jih predložile države članice, in ob upoštevanju drugih informacij ugotavlja, da je splošna slika izvajanja programov Evropskega sklada za vračanje v obdobju 2008–2010 dokaj zadovoljiva. Čeprav je bilo prvo leto izvajanja sklada za vračanje za nekatere države članice zahtevno, so lahko organizacije in nacionalni organi, ki izvajajo projekte, dosegli dobre rezultate.

Poleg tega je mogoče priti do zaključka, da sklad za vračanje izpolnjuje obljubo, da bo spodbudil izvajanje integriranega upravljanja vračanja v državah članicah. S skladom za vračanje so se podpirali izvajanje informacijskih kampanj in široko razširjanje informacij o vračanju v različnih jezikih in prek usmerjenih kanalov komuniciranja, uvedba ali razvoj dejavnosti svetovanja za morebitne povratnike (npr. razširitev na nove kategorije migrantov, kot so priprte osebe, družine, žrtve trgovine z ljudmi), uvedba ali razvoj pomoči pri ponovnem vključevanju v državi izvora ter razvoj zbirk podatkov, ki se nanašajo na posamezne države. Države članice so v smislu rezultatov poročale, da so ukrepi, ki jih je sofinanciral sklad za vračanje, v nekaterih državah članicah znatno prispevali k splošnemu razvoju integriranega pristopa k upravljanju vračanja, povečanju števila povratnikov in izboljšanju kakovosti procesa vračanja.

Poleg tega je sklad za vračanje prispeval k večji uporabi prostovoljnih vrnitev v primerjavi s prisilnimi vrnitvami, v nekaterih državah članicah pa je celo omogočil, da so se prvič začele izvajati dejavnosti prostovoljnega vračanja in ponovnega vključevanja. Vendar na splošno države članice še vedno vrnejo več migrantov prisilno kot prostovoljno. V prihodnosti bi bilo treba še večjo pozornost nameniti prostovoljnim vrnitvam v skladu z načelom primarnosti prostovoljnega vračanja v skladu s standardi EU.

Čeprav se na področju sodelovanja med državami članicami poroča o nekaterih dosežkih (npr. skupni leti za vračanje, izmenjava najboljših praks), majhen obseg sredstev, namenjenih za ta cilj (manj kot 3 % celotnega zneska, ki so ga države članice porabile med obdobjem vrednotenja), kaže na težave pri vzpostavljanju omrežij za sodelovanje ali na dajanje prednosti skupnim letom, ki jih organizira agencija FRONTEX. V prihodnosti bi bilo treba več pozornosti usmeriti v spodbujanje praktičnega sodelovanja, da bi se na primer zmanjšalo podvajanje prizadevanj pri sodelovanju s tretjimi državami, dejavnostih usposabljanja ter zbiranju podatkov o razmerah v državah vrnitve.

Združeno kraljestvo, Grčija, Francija, Španija in Italija, ki so prejele skupno 59 % celotnega prispevka EU v obdobju 2008–2010, so se z vidika načela solidarnosti, na katerem temelji sklad za vračanje, razmeroma dobro izkazale pri upravljanju sklada za vračanje in izvajanju programov, pri čemer je bila povprečna stopnja izvrševanja 83-odstotna. Vse razen ene od teh držav članic so splošne rezultate in realizacije sklada za vračanje ocenile kot zelo pozitivne. Grčija jih je ocenila kot pozitivne zaradi zakonodajnih in upravnih težav, s katerimi se je spoprijemala pri izvajanju sklada za vračanje.

Pri postopkih in sistemih novih skladov, vzpostavljenih za obdobje 2014–2020, je upoštevana kritika držav članic, ki so poudarile potrebo po poenostavitvi in zmanjšanju upravnih bremen. V prvi generaciji financiranja iz solidarnostnega sklada (sklad SOLID, vključno s skladom za vračanje) je večletni okvir združen z letnimi programi, zaradi česar je sistem kompleksen, zamuden in se dokaj težko upravlja. Pri prihodnjih skladih se bo uporabljal pristop večletnega načrtovanja programov, kar bo ponudilo več prožnosti, znatno zmanjšalo delovno obremenitev za Komisijo, države članice in upravičence ter omogočilo, da bo upravljanje skladov bolj usmerjeno k rezultatom. Čeprav trenutno obstajajo štirje različni skladi s štirimi različnimi temeljnimi akti v okviru splošnega programa „Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov“, se bo struktura naslednjih skladov poenostavila, tako da se bo število programov zmanjšalo na strukturo z dvema skladoma, tj. Skladom za notranjo varnost ter Skladom za migracije in azil (v katerem bodo združeni sedanji Evropski sklad za vračanje, Evropski sklad za begunce in Evropski sklad za vključevanje državljanov tretjih držav).

[1] To poročilo temelji večinoma na podlagi podatkov, ki so jih zagotovile sodelujoče države članice. Kljub pregledu kakovosti, ki ga je opravila Komisija, ni mogoče izključiti nedoslednosti ali netočnosti. Vendar po mnenju Komisije te ne bi smele biti tolikšne, da bi vplivale na pomen in zanesljivost zaključkov iz poročila.

[2] Sporočilo Komisije Svetu in Evropskemu Parlamentu o pripravi okvirnega programa Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov za obdobje 2007–2013 (COM(2005) 123 final).

[3] Ostali skladi v splošnem programu so: Sklad za zunanje meje, Evropski sklad za begunce in Evropski sklad za vključevanje državljanov tretjih držav.

[4] Danska v skladu s svojim protokolom ne sodeluje v skladu za vračanje.

[5] Člen 50(3) Odločbe št. 575/2007/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. maja 2007 o ustanovitvi Evropskega sklada za vračanje 2008–2013 v okviru splošnega programa „Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov“.

[6] Člen 50(2) Odločbe št. 575/2007/ES.

[7] Člen 49(2) Odločbe št. 575/2007/ES.

[8] Člen 49(3) Odločbe št. 575/2007/ES.

[9] Vrednotenje pripravljalnih ukrepov je na voljo na: http://ec.europa.eu/home-affairs/funding/2004_2007/solidarity/funding_solidarity_en.htm.

[10] Direktiva 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. Direktiva se uporablja v vseh državah članicah, razen na Danskem, Irskem in v Združenem kraljestvu. Rok za prenos v nacionalno zakonodajo je bil 24. december 2010.

[11] Nacionalni programi skupaj, vključno s skladom za vračanje.

[12] AT, BE, CZ, IE, LU, PL, PT, SE in UK.

[13] BG, EE, FI, FR, DE, EL, HU, IT, LV, LT, MT, NL, RO, SK, SI in ES.

[14] Podatki glede prostovoljnega vračanja za Ciper niso bili predloženi.

[15] Nacionalni programi skupaj, vključno s skladom za vračanje.

[16] Sklad za zunanje meje, Evropski sklad za begunce in Evropski sklad za vključevanje državljanov tretjih držav.

[17] S stopnjo izvrševanja se meri, v kolikšnem obsegu so države članice dejansko porabile finančna sredstva, ki so jim bila prvotno dodeljena.

[18] AT, BE, DE, ES, FI, FR, HU, IE, IT, LV, MT, PL, PT, SE, SK in UK.

[19] AT, DE, ES, FR, IT in PT.

[20] BG, CZ, EE, LT, LU in SI.

[21] Naslednje države članice niso revidirale svojih letnih programov za leta od 2008 do 2010: AT, BG, CZ, LU, MT in SI.

[22] DE, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LV, PL, PT, RO, SE, SK in UK.

[23] BE, DE, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LT, LV, NL, PL, PT, RO, SE, SK in UK. Ciper ni predložil vrednotenja revizije programa za leto 2009.

[24] AT, BE, BG, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IE, LT, LV, MT, NL, PL, PT, SE, SI, SK in UK.

[25] AT, BG, CZ, DE, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LV, LT, LU, MT, NL, PL, PT, SE, SI, SK in UK.

[26] AT, BE, BG, CY, CZ, EE, EL, ES, FI, IT, LT, LV, MT, PL, PT, RO in SK.

[27] Iz predstavitve realizacij in rezultatov po posamezni prednostni nalogi je razvidno, kako države članice razumejo te prednostne naloge in kako so posledično razvrščeni njihovi projekti. Podobni projekti so lahko v različnih državah članicah načrtovani v okviru različnih prednostnih nalog. Rezultati in realizacije posameznih prednostnih nalog se nekoliko prekrivajo, npr. prostovoljna vračanja kot posledica ukrepov, izvedenih v okviru prednostnih nalog 1 in 3, ali zagotavljanje pomoči ranljivim osebam z ukrepi, izvedenimi v okviru prednostnih nalog 1, 3 in 4.

[28] Zelo pozitivno: AT, BE, CY, ES, FI, FR, IT, LV, LT, PL, PT, SK in UK (13). Pozitivno: BG, DE, EE, EL, HU, IE, MT, NL, RO in SI (10).

[29] CZ, LU in SE.

[30] Partnerstvo v okviru kategorij ukrepov št. 10 in 11 pomeni novo obliko partnerstva na nacionalni ravni ali s tretjimi državami, vzpostavljeno s skladom za vračanje, tj. razvoj novih pobud sodelovanja z ustreznimi deležniki.

[31] BG, CZ, DE, ES, FI, FR, IE, LT, PL, PT, RO in SK.

[32] AT, BG, CZ, DE, FI, IE, LV, LT, NL PL, PT in RO.

[33] AT, BE, BG, DE, EE, ES, FI, FR, HU, IT, LT, NL, PL, PT in SE.

[34] BE, CY, FI, FR, LV, LT, NL, PT, RO in SE.

[35] DE, FI, IE, LT, MT, PT in RO.

[36] CY, SI in LV.

[37] EE, ES, FI, FR, IT, MT in SE.

[38] BE, BG, CY, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IE, IT, LT, LV, MT, PL, PT, SE in SI.

[39] BE, CY, FI, FR, LV, LT, NL, PT, RO in SE.

[40] BE, HU, LT in EE.

[41] DE, IE, PT in SE.

[42] BE, EL, LV, MT, NL in PT.

[43] BE, CY, EL, IE, PL, RO in UK.

[44] BG, CZ, DE, EE, EL, PL in UK.

[45] BE, CY, CZ, EE, EL, FR, IE, IT, LV, PL, RO in UK.

[46] BG, EE in LU.

[47] AT, BE, BG, EL, ES, FI, HU, IE, IT, LT, LU, NL, PL, RO, SI, SK in UK.

[48] BE, BG, CY, EE, EL, HU, IT, LT, LV, PL, RO, SE, SI in SK.

[49] BE, CZ, ES, EE, IE, MT, NL, PL, PT, SE in UK.

[50] BE, BG, CY, DE, EE, EL, ES, FI, HU, IT, LT, LV, MT, PL, PT, RO in SI.

[51] Združeno kraljestvo in Irska sta se odločila, da ne bosta sodelovala pri direktivi o vračanju.