EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 2.3.2016 COM(2016) 106 final 2016/0059(CNS) Predlog UREDBA SVETA o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.Ozadje predloga 1.1.Splošno ozadje Člen 67(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije določa, da Unija vzpostavi območje svobode, varnosti in pravice ob spoštovanju temeljnih pravic in različnih pravnih sistemov in izročil držav članic. Odstavek 4 navedenega člena določa, da Unija olajšuje dostop do sodnega varstva, zlasti z načelom vzajemnega priznavanja sodnih in izvensodnih odločb v civilnih zadevah. V členu 81 Pogodbe so izrecno navedeni ukrepi, katerih cilj je zagotoviti „vzajemno priznavanje in izvrševanje sodnih odločb in odločb v izvensodnih zadevah med državami članicami“ ter „združljivost predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti“. Na tej podlagi so bili že sprejeti številni pravni akti, na primer Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000. Vendar premoženjska razmerja med zakoncema ne spadajo na njihovo področje uporabe. Sprejetje evropskega pravnega akta na področju premoženjskih razmerij med zakoncema je bilo na seznamu prednostnih nalog Dunajskega akcijskega načrta iz leta 1998. Že program vzajemnega priznavanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki ga je Svet sprejel 30. novembra 2000, je predvideval pripravo instrumenta o sodni pristojnosti, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema ter delitvi skupnega premoženja po ločitvi neporočenih parov. V Haaškem programu, ki ga je Evropski svet sprejel 4. in 5. novembra 2004 in v katerem je kot prva prednostna naloga določeno izvajanje programa vzajemnega priznavanja, je Komisija pozvana, da predloži zeleno knjigo o „navzkrižju zakonov, ki zadevajo ureditve zakonske lastnine, vključno z vprašanjem pristojnosti in vzajemnim priznavanjem“, poudarjena pa je tudi potreba po tem, da se do leta 2011 sprejme pravni akt na tem področju. V stockholmskem programu, ki ga je Evropski svet sprejel 11. decembra 2009, je navedeno tudi, da je treba vzajemno priznavanje razširiti na področje premoženjskih razmerij med zakoncema in premoženjskopravnih posledic razhoda neporočenih parov. V „Poročilu o državljanstvu EU iz leta 2010: Odpravljanje ovir za pravice državljanov EU“, sprejetem 27. oktobra 2010, je Komisija ugotovila, da so negotovosti v zvezi z lastninskimi pravicami mednarodnih parov ena od glavnih ovir, s katerimi se državljani EU srečujejo v vsakodnevnem življenju pri uveljavljanju pravic, ki jim jih podeljuje EU prek državnih meja. Da bi to odpravila, je napovedala, da bo v letu 2011 sprejela predlog zakonodajnega akta, s pomočjo katerega bodo mednarodni pari (poročeni ali registrirani partnerji) bolje seznanjeni s tem, katera sodišča so pristojna za obravnavanje njihovih lastninskih pravic in katera zakonodaja se uporablja za njihove lastninske pravice. Komisija je 16. marca 2011 sprejela predlog uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in predlog uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Pravna podlaga za predlagani uredbi Sveta je bil člen 81(3) Pogodbe o delovanju Evropske unije. Predloga sta se nanašala na pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah z „vidiki, ki zadevajo družinsko pravo“. V skladu s to pravno podlago ukrepe sprejme Svet soglasno po posvetovanju z Evropskim parlamentom. Evropski parlament je svoje mnenje podal 10. septembra 2013. Predloga Komisije je delovna skupina Sveta za civilnopravne zadeve (premoženjska razmerja med zakoncema in premoženjskopravne posledice registriranih partnerskih skupnosti) obravnavala do konca leta 2014. Decembra 2014 je Svet odločil, da tistim državam članicam, ki imajo še naprej težave, odobri obdobje za razmislek; vendar to obdobje ne bi smelo trajati več kot eno leto. Svet je na seji 3. decembra 2015 ugotovil, da ni mogoče doseči soglasja za sprejetje predlogov uredb o premoženjskih razmerjih med zakoncema in o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti ter da zato Unija kot celota ne more v razumnem roku doseči ciljev sodelovanja na tem področju. Svet je tudi ugotovil, da je več držav članic izjavilo, da so pripravljene proučiti možnost vzpostavitve okrepljenega sodelovanja pri vprašanjih, ki jih predloga obravnavata. Od decembra 2015 do februarja 2016 je 17 držav članic Komisiji poslalo prošnje, v katerih je bilo navedeno, da želijo uvesti okrepljeno medsebojno sodelovanje na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, natančneje o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, in od Komisije zahtevalo, naj Svetu predloži predlog v zvezi s tem. Predlog sklepa Sveta o odobritvi okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, ki zajema tako zadeve na področju premoženjskih razmerij med zakoncema kot zadeve na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti; ta predlog Uredbe Sveta o premoženjskih razmerjih med zakoncema in vzporedni predlog Uredbe Sveta o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti, s katerima se izvaja okrepljeno sodelovanje in ju je Komisija sprejela sočasno, predstavljajo odgovor Komisije na omenjeno prošnjo 17 držav članic (v nadaljnjem besedilu: sodelujoče države članice). Predlog sklepa Sveta vsebuje podrobno oceno pravnih pogojev, ki urejajo uvedbo okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, ki zajema tako zadeve na področju premoženjskih razmerij med zakoncema kot zadeve na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, ter ustreznosti uvedbe tega sodelovanja. 1.2.Razlogi za predlog in njegovi cilji Zaradi vedno večje mobilnosti oseb znotraj prostora brez notranjih meja se je znatno povečalo število parov, ki jih sestavljajo državljani različnih držav članic, ki živijo v državah članicah, ki niso države njihovega državljanstva, ali ki pridobijo premoženje na ozemlju več kot ene države članice. Študija, ki jo je leta 2003 izvedel Consortium ASSER-UCL, je pokazala, kako obsežen je pojav mednarodnih parov v Uniji, ter poudarila praktične in pravne težave, s katerimi se soočajo tako pri vsakodnevnem upravljanju svojega premoženja kot tudi ob ločitvi ali smrti enega od partnerjev. Te težave so pogosto posledica velikega neskladja pravil, ki se uporabljajo, tako v materialnem pravu kot tudi v mednarodnem zasebnem pravu, na področju premoženjskopravnih posledic zakonske zveze. Komisija zaradi elementov, ki razločujejo zakonske zveze in registrirane partnerske skupnosti, ter različnih pravnih posledic teh oblik partnerstva predstavlja dva ločena predloga uredb: eden obravnava pristojnost, pravo, ki se uporablja, ter priznavanje in izvrševanje odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema, drugi pa pristojnost, pravo, ki se uporablja, ter priznavanje in izvrševanje odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Ta predloga predstavljata ukrepe za izvajanje okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, ki zajema tako zadeve na področju premoženjskih razmerij med zakoncema kot zadeve na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. Namen tega predloga je vzpostaviti jasen pravni okvir v Evropski uniji za določanje sodne pristojnosti in prava, ki se uporablja za urejanje premoženjskih razmerij med zakoncema ter lažji pretok odločb in pravnih instrumentov s tega področja med državami članicami. 2.Rezultat posvetovanj – ocena učinka Pred pripravo predloga Komisije iz leta 2011 so potekala obsežna posvetovanja z državami članicami, drugimi institucijami Unije in javnostjo. Na podlagi študije iz leta 2003 je Komisija 17. julija 2006 objavila zeleno knjigo o navzkrižju zakonov na področju premoženjskih razmerij med zakoncema, ki obravnava tudi vprašanje sodne pristojnosti in vzajemnega priznavanja, in začela obsežno posvetovanje na tem področju. Komisija je za pripravo predloga imenovala skupino strokovnjakov, PRM/III. Skupino so sestavljali predstavniki različnih zadevnih poklicev iz različnih evropskih pravnih tradicij, sestala pa se je petkrat v obdobju med letoma 2008 in 2010. Komisija je 28. septembra 2009 organizirala tudi javno obravnavo, ki se je je udeležilo približno sto udeležencev. Med razpravo se je potrdila potreba po pravnem instrumentu EU za urejanje premoženjskih razmerij med zakoncema, ki bi urejal predvsem pravo, ki se uporablja, pristojnost ter priznavanje in izvrševanje odločb. 23. marca 2010 je bilo organizirano tudi srečanje z nacionalnimi strokovnjaki za obravnavo glavnih usmeritev predloga v pripravi. Komisija je izvedla tudi skupno oceno učinka za predloga uredb o premoženjskih razmerjih med zakoncema oziroma premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti. V novih predlogih v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema in premoženjskopravnimi posledicami registriranih partnerskih skupnosti so podobne rešitve, kot so bile predstavljene v predlogih iz leta 2011, pri čemer so upoštevane razprave v Svetu in Evropskem parlamentu, opravljene do konca leta 2015.

3.Pravni elementi predloga 3.1.Pravna podlaga Pravna podlaga tega predloga je člen 81(3) Pogodbe o delovanju Evropske unije, ki daje Svetu pristojnost, da po posvetovanju z Evropskim parlamentom soglasno sprejme ukrepe v zvezi z družinskim pravom s čezmejnimi posledicami. Premoženjska razmerja med zakoncema izhajajo iz družinskih razmerij med zadevnima posameznikoma. Čeprav premoženjska razmerja med zakoncema zadevajo premoženjska razmerja med zakoncema in premoženjska razmerja zakoncev s tretjimi osebami, so tako močno povezana z zakonsko zvezo, da jih mora urejati družinsko pravo. Ta razmerja obstajajo le v primeru zakonske zveze in prenehajo obstajati ob njenem razpadu (zaradi razveze, prenehanja življenjske skupnosti ali smrti enega od zakoncev). Cilj predloga je vzpostaviti celovit sklop pravil na področju mednarodnega zasebnega prava, ki se bodo uporabljala za urejanje premoženjskih razmerij med zakoncema. Predlog tako obravnava pristojnost, pravo, ki se uporablja, ter priznavanje in izvrševanje odločb v zadevah v zvezi s skupnim premoženjem zakoncev. Pravila iz predloga veljajo samo v mednarodnih primerih. Čezmejna zahteva iz člena 81(3) Pogodbe je s tem izpolnjena. Ta predlog se nanaša samo na premoženjskopravne posledice zakonske zveze in ne opredeljuje instituta zakonske zveze niti ne zahteva priznanja zakonske zveze v drugi državi članici. 3.2.Načelo subsidiarnosti Cilji predloga se lahko dosežejo samo, če se sprejmejo skupna pravila na področju premoženjskih razmerij med zakoncema, ki morajo biti v vseh sodelujočih državah enaka, da se državljanom zagotovita pravna varnost in predvidljivost. Enostranski ukrepi držav članic bi bili torej v nasprotju s tem ciljem. Za to sta upoštevni dve mednarodni konvenciji Haaške konference o mednarodnem zasebnem pravu, in sicer Konvencija o koliziji zakonov v zvezi z učinki zakonske zveze na pravice in dolžnosti zakoncev v osebnem razmerju v zvezi z njunim premoženjem z dne 17. julija 1905 ter Konvencija o pravu, ki se uporablja za urejanje premoženjskih razmerij med zakoncema z dne 14 marca 1978. Vendar so ju ratificirale samo tri države članice in ne ponujata ustrezne rešitve glede na obseg problemov, ki jih obravnava ta predlog, kar je razvidno iz ocene učinka in javnih posvetovanj. Glede na naravo in obseg težav, s katerimi se srečujejo državljani Unije, se lahko cilji predloga dosežejo samo na ravni Unije. 3.3.Načelo sorazmernosti Predlog je skladen z načelom sorazmernosti, saj je strogo omejen na okvire, ki so potrebni za doseganje njegovih ciljev. Njegov namen ni harmonizirati materialno pravo držav članic v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema in ne vpliva na načine obdavčitve likvidacije premoženjskih razmerij med zakoncema v državah članicah. Predlog ne bo povzročil nobenih finančnih ali upravnih obremenitev za državljane, za zadevne nacionalne organe pa le zelo majhno dodatno obremenitev. 3.4.Vpliv na temeljne pravice V skladu s strategijo za učinkovito izvajanje Listine o temeljnih pravicah v Evropski uniji je Komisija preverila, ali predlog spoštuje pravice iz Listine. Predlog ne vpliva na pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja ali pravico skleniti zakonsko zvezo in ustvariti družino v skladu z nacionalnimi zakoni, kot ju določata člena 7 in 9 Listine. Lastninska pravica iz člena 17 Listine se okrepi. Predvidljivost prava, ki se uporablja za premoženje parov, zakoncema omogoča, da bolje uveljavita svojo lastninsko pravico. Komisija je tudi preverila, ali je predlog skladen s členom 9 Listine o pravici sklepanja zakonske zveze in pravici ustvarjanja družine v skladu z nacionalnimi zakoni in s členom 21 Listine, ki prepoveduje vsakršno diskriminacijo. S predlaganimi določbami bi se izboljšal dostop do sodnega varstva v EU za državljane in zlasti za poročene pare. Predlog bi tudi omogočil lažje izvajanje člena 47 Listine, ki zagotavlja pravico do učinkovitega pravnega sredstva in do nepristranskega sojenja. Z opredelitvijo objektivnih meril za določitev pristojnega sodišča se je mogoče izogniti vzporednim postopkom in podvizanemu seganju aktivnejše stranke po pravnem sredstvu. 3.5.Izbira pravnega akta Potreba po pravni varnosti in predvidljivosti zahteva jasna in enotna pravila ter nalaga obliko uredbe. Predlagana pravila o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, in pretoku odločb so podrobna in natančna ter ne zahtevajo prenosa v nacionalno zakonodajo. Cilja pravne varnosti in predvidljivosti bi bila ogrožena, če bi imele države članice diskrecijsko pravico pri izvajanju pravil. 4.Proračunske posledice, poenostavitev in skladnost z drugimi politikami Unije 4.1.Proračunske posledice Predlog ne bo vplival na proračun Unije.

4.2.Poenostavitev Z uskladitvijo pravil o pristojnosti se bodo postopki močno poenostavili, saj bo mogoče na podlagi skupnih pravil določiti sodišče, pristojno za obravnavo zadeve s področja premoženjskih razmerij med zakoncema. Razširitev pristojnosti sodišč, ki z uporabo obstoječe zakonodaje EU obravnavajo razvezo, prenehanje življenjske skupnosti, razveljavitev zakonske zveze ali dedovanje zaradi smrti enega od zakoncev, na povezane postopke na področju premoženjskih razmerij med zakoncema bi omogočila, da bi vse vidike položaja državljanov obravnavalo isto sodišče. Z uskladitvijo kolizijskih pravil se bodo postopki močno poenostavili, saj bo to, katero pravo se uporablja, določeno na podlagi enotnega sklopa pravil, ki bodo nadomestila različna nacionalna kolizijska pravila držav članic. Predlagana pravila za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb bodo olajšala gibanje državljanov med državami članicami. 4.3.Skladnost z drugimi politikami Unije Ta predlog spada v okvir prizadevanj Komisije za odpravo ovir, s katerimi se v vsakdanjem življenju srečujejo državljani EU pri uveljavljanju pravic, ki jim jih podeljuje EU, kot jih določa zgoraj navedeno Poročilo o državljanstvu EU iz leta 2010. 5.Razlaga členov 5.1.Poglavje I: Področje uporabe in opredelitev pojmov Člen 1 Pojem „premoženjska razmerja med zakoncema“ je treba razlagati neodvisno, vključuje pa tako vidike vsakodnevnega upravljanja premoženja zakoncev kot vidike likvidacije njunih premoženjskih razmerij ob njuni ločitvi ali smrti enega od njiju. Za določitev področij, na katera se bo nanašal prihodnji pravni akt, se zdi primerneje pripraviti izčrpen seznam zadev, ki jih ta uredba ne ureja. Tako so zadeve, ki jih že urejajo obstoječi predpisi EU, kot so preživninske obveznosti, zlasti med zakoncema, in vprašanja, ki jih ureja dedno pravo, izvzete s področja uporabe Uredbe. Ta uredba ne vpliva na obstoj ali veljavnost zakonske zveze v skladu z nacionalnim pravom ali na priznanje zakonske zveze, ki je bila sklenjena v eni državi članici, v drugi. Prav tako ne vpliva na zadeve s področja socialne varnosti ali na upravičenost do pravic do pokojnine v primeru razveze zakonske zveze. Ta uredba ne zadeva narave stvarnih pravic na premoženju, opredelitve premoženja in pravic ter določitve prednostnih pravic imetnika takih pravic. S področja uporabe te uredbe so izključeni tudi zahteve za vpis v zemljiško knjigo in učinki vpisa ali nevpisa vanjo. Člen 3 Zaradi skladnosti, in da se omogočita njihovo lažje razumevanje in enotna uporaba, so nekatere opredelitve pojmov iz te uredbe enake opredelitvam iz drugih veljavnih instrumentov EU. Predlagana opredelitev pojma „sodišče“ vključuje organe in pravne strokovnjake (kot so notarji), ki izvajajo sodne funkcije ali delujejo na podlagi pooblastil, ki jih nanje prenese sodišče, tako da njihove odločbe štejejo za sodne odločbe za namene priznavanja in izvrševanja v državi članici, ki ni država članica, v kateri so bile izdane. 5.2.Poglavje II: Pristojnost Sodni postopki v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema se pogosto nanašajo na likvidacijo premoženja po razpadu zakonske zveze zaradi smrti enega od zakoncev ali razveze zakonske zveze, prenehanja življenjske skupnosti oziroma razveljavitve zakonske zveze. Namen te uredbe je predvsem omogočiti državljanom, da njihove različne povezane postopke vodijo sodišča iste države članice. Zato je namen Uredbe zagotoviti skladnost pravil za določanje pristojnosti sodišč, ki obravnavajo premoženjske vidike zakonskih zvez, z obstoječimi predpisi iz drugih instrumentov Unije, zlasti z združevanjem pristojnosti za obravnavo premoženjskih razmerij med zakoncema v državi članici, katere sodišča obravnavajo dedovanje po zakoncu ali razvezo zakonske zveze, prenehanje življenjske skupnosti oziroma razveljavitev zakonske zveze.

Člen 4 Ta člen zaradi zagotavljanja, da lahko v primeru smrti enega od zakoncev pristojno sodišče obravnava tako dedovanje po pokojnem zakoncu kot likvidacijo premoženjskih razmerij med zakoncema, določa, da naj bo sodišče, ki je v skladu s pravili iz Uredbe (EU) št. 650/2012 pristojno za obravnavo dedovanja, pristojno tudi za odločanje o likvidaciji z dedovanjem povezanih premoženjskih razmerij med zakoncema. Člen 5 Podobno bi moralo sodišče, ki je pristojno za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze v skladu z Uredbo (ES) št. 2201/2003, v nekaterih primerih, če se zakonca o tem dogovorita, razsojati tudi o likvidaciji premoženjskih razmerij med zakoncema zaradi razveze, prenehanja življenjske skupnosti ali razveljavitve zakonske zveze. Člena 6 in 7 Člen 6 določa pravila glede pristojnosti, ki veljajo, kadar zadeve s področja premoženjskih razmerij med zakoncema niso povezane s postopkom dedovanja ali postopkom za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze (na primer, če želita zakonca spremeniti premoženjska razmerja med seboj). S seznamom naveznih okoliščin, naštetih po pomembnosti, bi se določila država članica, katere sodišča naj bodo pristojna za odločanje o premoženjskih razmerjih med zakoncema. Predlagana merila so predvsem običajno prebivališče zakoncev, zadnje običajno prebivališče, če eden od partnerjev še vedno prebiva tam, ali običajno prebivališče toženca; ta široko uporabljana merila pogosto sovpadajo s krajem, kjer se nahaja premoženje zakoncev. Zadnje merilo je skupno državljanstvo zakoncev. V takih primerih bi, da bi se povečali predvidljivost in svoboda izbire zakoncev, člen 7 zakoncema omogočal dogovor, da naj zadeve v zvezi z njunimi premoženjskimi razmerji obravnavajo sodišča tiste države članice, katere pravo se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, ali sodišča države članice, v kateri je bila zakonska zveza sklenjena. Člen 9 Sodišče pristojne države članice lahko izjemoma zavrne tako pristojnost, če nacionalno pravo te države članice ne priznava zadevne zakonske zveze. Da se v takih primerih zakoncema zagotovi dostop do sodnega varstva, se lahko dogovorita, da v postopku odločijo sodišča države članice, katere pravo se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, ali sodišča države članice, v kateri je bila zakonska zveza sklenjena. V nasprotnem primeru bi se država članica, katere sodišča naj odločijo o zadevi, določila z merili iz člena 6. Člen 10 Kadar na podlagi predhodnih členov ni pristojna nobena država članica, ta člen zakoncema in zainteresiranim tretjim osebam zagotavlja dostop do sodnega varstva pred sodišči države članice, v kateri ima vsaj eden od zakoncev nepremično premoženje. V teh primerih bodo sodišča razsodila le glede nepremičnin, ki se nahajajo v tej državi članici. 5.3.Poglavje III: Pravo, ki se uporablja Člen 20 Pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, je lahko pravo države članice ali pravo tretje države. Člen 21 V uredbi se predlaga enotna ureditev: za vse premoženje zakoncev, ne glede na njegovo naravo (premično ali nepremično) in na kraj, v katerem se nahaja, se uporablja isto pravo, in sicer pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema. Kar zadeva premoženje parov, igrajo pomembno vlogo nepremičnine, in ena od možnosti bi bila, da se za njih uporablja pravo države, kjer te nepremičnine so (lex situs), s čimer bi se omogočila razdelitev prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema. Ta možnost pa bi povzročala težave, zlasti ob likvidaciji skupnega premoženja zakoncev, saj bi vodila do neželenega razbitja enotnosti skupnega premoženja zakoncev (za obveznosti bi še vedno veljala enotna ureditev) in uporabe različnih predpisov za različne nepremičnine v okviru premoženjskih razmerij med zakoncema. Uredba zato določa, da se pravo, ki se uporablja za skupno premoženje zakoncev, uporablja za celotno premoženje zakoncev, premično ali nepremično, ne glede na to, kje se nahaja, in ne glede na to, ali to pravo izbereta zakonca ali se ob odsotnosti njune izbire določi na podlagi drugih določb. Člen 22 Med posvetovanji se je izoblikovalo splošno soglasje, da se strankama zaradi olajšanja upravljanja njunega premoženja dovoli določena stopnja svobode pri izbiri prava, ki naj se uporablja za premoženjska razmerja med njima. Ta možnost bi morala biti jasno urejena, da se prepreči izbira prava, ki nima veliko skupnega z dejanskim položajem partnerjev ali njuno preteklostjo: izbrano pravo mora zato biti pravo države običajnega prebivališča ali državljanstva zakoncev ali bodočih zakoncev oziroma enega od njiju.

Poleg možnosti, da zakonca pravo, ki naj se uporablja, izbereta ob sklenitvi zakonske zveze, ta člen dopušča tudi poznejšo izbiro prava. Prav tako se lahko zakonca, ki sta ob sklenitvi zakonske zveze izbrala pravo, ki naj se uporablja, pozneje odločita, da bosta namesto tega izbrala drugo pravo. Če se zakonca odločita za spremembo prava, ki se uporablja za urejanje njunih premoženjskih razmerij, lahko izbereta samo med pravi, ki bi jih lahko izbrala ob sklenitvi zakonske zveze. Možna je samo prostovoljna sprememba prava. Uredba v izogib pravni negotovosti ne določa nobene samodejne spremembe prava, ki se uporablja, brez izrecne privolitve strank v tako spremembo, oziroma ne da bi bili o tem obveščeni. V izogib nezaželenim učinkom spremembe prava, ki se uporablja za urejanje premoženjskih razmerij med zakoncema, za zakonca, ima taka sprememba učinek samo za naprej, razen če se zakonca izrecno odločita, da ji podelita učinek za nazaj. Pravice tretjih oseb, v katerih interese bi lahko posegala sprememba prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, so zaščitene: Uredba določa, da učinki retroaktivne spremembe prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, ne smejo negativno vplivati na pravice tretjih oseb. Členi 23 do 25 Te določbe določajo postopkovna pravila, ki jih morata zakonca spoštovati pri izbiri prava, ki naj se uporablja, in dogovarjanju o njunih premoženjskih razmerjih v okviru dogovora o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema. Člen 26 Če zakonca ne izbereta prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, je pomembno, da imajo sodelujoče države članice skupna pravila za določitev, katero pravo se uporablja, če zakonca takega prava nista izbrala. Določil bi se seznam objektivnih naveznih okoliščin, naštetih po pomembnosti, na podlagi katerega bi bilo možno določiti pravo, ki naj se uporabi, to pa bi zagotovilo predvidljivost tako za zakonca kot tudi za tretje osebe. Ta merila usklajujejo življenje para, zlasti določitev njunega prvega običajnega skupnega prebivališča, in potrebo po enostavni določitvi prava, ki naj se uporablja za urejanje njunih premoženjskih razmerij. Izjemoma pa lahko eden od zakoncev sodišču predlaga, naj se uporablja pravo države, v kateri sta imela zakonca zadnje skupno običajno prebivališče. Člena 27 in 28 Ta uredba navaja nekaj zadev, ki bi jih urejalo pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema. Med take zadeve spadajo likvidacija premoženja in učinki premoženjskih razmerij med zakoncema na razmerja med zakoncem in tretjo osebo. Vendar Uredba zaradi zaščite pravic tretjih oseb določa, da se zakonec v sporu proti tretji osebi ne more sklicevati na pravo, ki se uporablja, razen če je ta tretja oseba vedela ali bi morala vedeti, katero pravo se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema. Uredba določa tudi primere, v katerih bi se štelo, da je tretja oseba vedela ali bi morala vedeti, katero pravo se uporablja za urejanje premoženjskih razmerij med zakoncema. Člen 30 Da se upoštevajo nacionalna pravila za zaščito družinskega prebivališča, ta določba državam članicam dopušča, da zavrnejo uporabo prava druge države v korist svojega prava. Da se tako zagotovi zaščita družinskega prebivališča, lahko država članica, na ozemlju katere se družinsko prebivališče nahaja, uporabi svoja lastna pravila za zaščito družinskega prebivališča. Izjemoma lahko ta država članica za osebe, ki živijo na njenem ozemlju, da prednost uporabi svojega prava pred določbami prava, ki se uporablja sicer, ali določbami dogovora o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema, sklenjenega v drugi državi članici. 5.4.Poglavje IV: Priznavanje, izvršljivost in izvrševanje Predlog uredbe določa prost pretok sodnih odločb, javnih listin in sodnih poravnav na področju premoženjskih razmerij med zakoncema. Tako uvaja vzajemno priznavanje na podlagi vzajemnega zaupanja, ki izhaja iz integracije držav članic v Uniji. Ta prosti pretok se uresničuje z enotnim postopkom za priznavanje in izvrševanje odločb, javnih listin in sodnih poravnav iz drugih držav članic. Ta postopek nadomešča nacionalne postopke, ki trenutno veljajo v različnih državah članicah. Razlogi za nepriznavanje ali zavrnitev izvrševanja so prav tako usklajeni na ravni Unije in omejeni na najmanjši obseg. Nadomeščajo različne, pogosto širše, trenutno obstoječe razloge na nacionalni ravni. Odločbe Predlagana pravila za priznavanje in izvrševanje odločb so usklajena s pravili iz Uredbe št. 650/2012 o dedovanju. Tako se sklicujejo na postopek eksekvature, določen v navedeni uredbi. To pomeni, da se vse odločbe ene od držav članic priznajo v drugih državah članicah brez kakršnega koli posebnega postopka in da mora vlagatelj za izvršitev odločbe v drugi državi članici začeti enotni postopek za razglasitev izvršljivosti v državi članici izvršitve. Postopek je enostranski in v začetni fazi omejen na preverjanje dokumentov. Šele v poznejši fazi, če toženec ugovarja, sodnik prouči možne razloge za zavrnitev. S tem se zagotavlja ustrezno varstvo pravic toženca. Ta pravila pomenijo v primerjavi s sedanjim stanjem velik korak naprej. Priznavanje in izvrševanje odločb sedaj ureja nacionalno pravo držav članic ali dvostranski sporazumi med nekaterimi državami članicami. Postopki se razlikujejo glede na zadevne države članice, prav tako pa tudi dokumenti, potrebni za razglasitev izvršljivosti, in razlogi, na podlagi katerih se odločbe drugih držav članic lahko zavrnejo. Kot je obrazloženo zgoraj, ta uredba predstavlja prvi ukrep na področju premoženjskih razmerij med zakoncema, zadeva pa družinsko pravo (glej točko 3.1). Glede na posebne okoliščine prostega pretoka odločb velja zanj postopek eksekvature. Kljub temu se lahko tako kot na drugih področjih pozneje predvidi odprava vmesnih postopkov (eksekvatura), in sicer po oceni uporabe pravil iz te uredbe in vzpostavitvi pravosodnega sodelovanja na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in povezanih področjih, zlasti v povezavi z uredbo Bruselj II a. Pravni akti organov, pooblaščenih za opravljanje funkcij v skladu z opredelitvijo sodišča iz člena 3 te uredbe, imajo enako pravno moč kot sodne odločbe, zato se za njih uporabljajo določbe glede priznavanja in izvrševanja iz tega poglavja.

Javne listine Zaradi praktičnega pomena javnih listin na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in zagotovitve skladnosti te uredbe z drugimi instrumenti EU mora ta uredba zagotoviti sprejemljivost javnih listin za namene njihovega prostega pretoka. Sprejemljivost javnih listin pomeni, da imajo te enako dokazno moč glede njihove vsebine in v njih navedenih dejstev ter da za njih velja enaka domneva verodostojnost in izvršljivosti kot v državi izvora. 2016/0059 (CNS) Predlog UREDBA SVETA o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema SVET EVROPSKE UNIJE JE – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 81(3) Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega parlamenta, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, v skladu s posebnim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Evropska unija si je zastavila cilj ohranjati in razvijati območje svobode, varnosti in pravice, na katerem je zagotovljeno prosto gibanje oseb. Za postopno vzpostavitev takšnega območja mora Unija sprejeti ukrepe v zvezi s pravosodnim sodelovanjem v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami, zlasti kadar so ti potrebni za pravilno delovanje notranjega trga. (2)V skladu s točko (c) člena 81(2) Pogodbe o delovanju Evropske unije to vključuje ukrepe, katerih cilj je zagotoviti združljivost predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah glede kolizije zakonov in sporov o pristojnosti. (3)Evropski svet je na zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 potrdil načelo vzajemnega priznavanja sodb in drugih odločb pravosodnih organov kot temelj pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah ter pozval Svet in Komisijo, naj sprejmeta program ukrepov za izvajanje tega načela. (4)Skupni program Komisije in Sveta z ukrepi za izvajanje načela vzajemnega priznavanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je bil sprejet 30. novembra 2000. Ta program opredeljuje ukrepe za harmonizacijo kolizijskih pravil kot ukrepe, ki naj bi olajšali vzajemno priznavanje sodnih odločb, in predvideva pripravo instrumenta na področju premoženjskih razmerij med zakoncema. (5)Evropski svet, ki se je sestal 4. in 5. novembra 2004 v Bruslju, je sprejel nov program, imenovan „Haaški program: krepitev svobode, varnosti in pravice v Evropski uniji“. V njem je Svet pozval Komisijo, naj pripravi zeleno knjigo o navzkrižju zakonov v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema, vključno z vprašanjem pristojnosti in vzajemnega priznavanja. V programu je poudarjeno tudi, da je treba sprejeti pravni akt za to področje.

(6)Komisija je 17. julija 2006 sprejela Zeleno knjigo o navzkrižju zakonov v zvezi z zakonskim premoženjskim razmerjem zakoncev, ki obravnava zlasti vprašanje sodne pristojnosti in vzajemnega priznavanja. Na podlagi te zelene knjige je potekalo obsežno posvetovanje o vseh težavah, ki jih imajo pari v Evropi pri likvidaciji medsebojnih premoženjskih razmerij, in o mogočih pravnih sredstvih. (7)Evropski svet je na zasedanju 10. in 11. decembra 2009 v Bruslju sprejel nov večletni program, imenovan „Stockholmski program – odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje“. V tem programu je menil, da bi bilo treba vzajemno priznavanje razširiti na področja, na katerih se to načelo še ne uporablja, so pa bistvena za vsakdanje življenje, kot na primer premoženjska razmerja med zakoncema, ob upoštevanju pravnih sistemov držav članic, vključno z javnim redom, in nacionalnih izročil na tem področju. (8)Komisija je v „Poročilu o državljanstvu EU iz leta 2010: Odpravljanje ovir za pravice državljanov EU“, sprejetem 27. oktobra 2010, napovedala, da bo sprejela predlog zakonodajnega instrumenta, ki bo omogočil odpravo ovir za prosto gibanje oseb in zlasti rešitev težav parov pri upravljanju ali delitvi njihovega premoženja. (9)Komisija je 16. marca 2011 sprejela predlog uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in predlog uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju sodnih odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. (10)Svet je na seji 3. decembra 2015 ugotovil, da ni mogoče doseči soglasja za sprejetje predlogov uredb o premoženjskih razmerjih med zakoncema in o premoženjskopravnih posledicah registriranih partnerskih skupnosti ter da zato Unija kot celota ne more v razumnem roku doseči ciljev sodelovanja na tem področju. (11)Od decembra 2015 do februarja 2016 so Švedska, Belgija, Grčija, Hrvaška, Slovenija, Španija, Francija, Portugalska, Italija, Malta, Luksemburg, Nemčija, Češka republika, Nizozemska, Avstrija, Bolgarija in Finska Komisiji poslali prošnje, v katerih je bilo navedeno, da želijo uvesti okrepljeno medsebojno sodelovanje na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, natančneje o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema in pristojnosti, pravu, ki se uporablja, ter priznavanju in izvrševanju odločb na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti, in od Komisije zahtevali, naj Svetu predloži predlog v zvezi s tem. (12)Svet je dne […] sprejel Sklep […] o odobritvi okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij mednarodnih parov, ki zajema tako zadeve na področju premoženjskih razmerij med zakoncema kot zadeve na področju premoženjskopravnih posledic registriranih partnerskih skupnosti. (13)V skladu s členom 328(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije se lahko v okrepljeno sodelovanje ob vzpostavitvi vključi vsaka država članica, ki izpolnjuje morebitne pogoje za sodelovanje, določene v sklepu o odobritvi. Vanj se lahko vključi tudi kadar koli pozneje, pri čemer pa mora poleg navedenih pogojev upoštevati v tem okviru že sprejete akte. Komisija in države članice, ki so že udeležene pri okrepljenem sodelovanju, bi morale zagotoviti, da se spodbudi udeležba čim več držav članic. Ta uredba bi morala biti v celoti zavezujoča in bi jo bilo treba neposredno uporabljati samo v sodelujočih državah članicah v skladu s Pogodbama. (14)V skladu s členom 81 Pogodbe o delovanju Evropske unije bi se morala ta uredba uporabljati za premoženjska razmerja med zakoncema s čezmejnimi posledicami. (15)Da bi se poročenim parom zagotovila pravna varnost glede njihovega premoženja in omogočila neka raven predvidljivosti, bi bilo treba vsa pravila, ki se uporabljajo za premoženjska razmerja med zakoncema, združiti v enem samem instrumentu. (16)Da bi uresničili te cilje, bi bilo treba v tej uredbi združiti določbe o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju oziroma sprejemljivosti, izvršljivosti in izvrševanju odločb, javnih listin in sodnih poravnav. (17)Ta uredba ne opredeljuje „zakonske zveze“, ki je opredeljena v nacionalnem pravu držav članic. (18)Področje uporabe te uredbe bi moralo zajemati vsa civilnopravna vprašanja premoženjskih razmerij med zakoncema, tako glede vsakodnevnega upravljanja premoženja zakoncev kot glede likvidacije njunih premoženjskih razmerij, zlasti ob razvezi ali smrti enega od zakoncev. V tej uredbi bi se moral izraz „premoženjska razmerja med zakoncema“ razlagati kot avtonomen pojem in ne bi smel zajemati le pravil, od katerih zakonca ne smeta odstopati, temveč tudi vsa neobvezna pravila, o katerih se lahko dogovorita po pravu, ki se uporablja, in vsa dispozitivna pravila prava, ki se uporablja. Ne vključuje le ureditve premoženjskih razmerij, ki jo za zakonsko zvezo posebej in izključno predvidevajo nekateri nacionalni pravni sistemi, temveč tudi vse premoženjske odnose med zakoncema in v njunem razmerju do tretjih oseb, ki neposredno izvirajo iz sklenitve zakonske zveze ali njenega prenehanja. (19)Zaradi jasnosti bi morala biti nekatera vprašanja, ki bi jih bilo mogoče povezati s premoženjskimi razmerji med zakoncema, izrecno izključena iz področja uporabe te uredbe. (20)Ta uredba se tako ne bi smela uporabljati za vprašanja splošne pravne in poslovne sposobnosti zakoncev, vendar to izvzetje ne bi smelo veljati za posebna pooblastila in pravice enega ali obeh zakoncev v zvezi s premoženjem, bodisi med njima bodisi v razmerju do tretjih oseb, saj bi morala ta pooblastila in pravice spadati v področje uporabe uredbe. (21)Ne bi se smela uporabljati za druga predhodna vprašanja, kot so obstoj, veljavnost ali priznanje zakonske zveze, kar še naprej urejajo nacionalno pravo držav članic in njihova pravila mednarodnega zasebnega prava. (22)Ker preživninske obveznosti med zakoncema ureja Uredba Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah, bi jih bilo treba izvzeti iz področja uporabe te uredbe, enako pa velja za vprašanja, povezana z dedovanjem zapuščine po pokojnem zakoncu, ki jih ureja Uredba (ES) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju. (23)Vprašanja, ali se lahko pravice do starostne ali invalidske pokojnine – ne glede na njihov značaj –, ki so bile pridobljene v času trajanja zakonske zveze in na podlagi katerih v času trajanja zakonske zveze ni prišlo do izplačila pokojnine, med zakoncema prenesejo ali prilagodijo, bi morala ostati izključena iz področja uporabe te uredbe, upoštevajoč specifične sisteme v državah članicah. Vendar bi se morala takšna izjema ozko razlagati. Zato bi morala ta uredba urejati zlasti vprašanje razvrstitve pokojninskih sredstev, zneske, ki so bili že plačani zakoncu med trajanjem zakonske zveze, in morebitno nadomestilo, ki bi bilo odobreno v primeru skupnega plačevanja pokojninskih prispevkov. (24)Ta uredba bi morala omogočati ustanovitev ali prenos pravice na nepremičnini ali premičnini, ki izvira iz premoženjskih razmerij med zakoncema, kot je določeno v pravu, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema. Vendar ne bi smela posegati v omejeno število („numerus clausus“) stvarnih pravic, ki jih pozna nacionalno pravo nekaterih držav članic. Državi članici ne bi bilo treba priznati stvarne pravice na premoženju, ki je v tej državi članici, če njeno pravo takšne stvarne pravice ne pozna. (25)Da pa bi lahko zakonci v drugi državi članici uživali pravice, ki so bile ustanovljene ali so nanje prešle zaradi premoženjskih razmerij med zakoncema, bi bilo treba v tej uredbi določiti, da se neznana stvarna pravica prilagodi najbolj enakovredni pravici po pravu te druge države članice. Pri takšni prilagoditvi bi bilo treba upoštevati namene in interese, ki se uresničujejo z določeno stvarno pravico, ter z njo povezane učinke. Organi ali pristojne osebe v državi, katere pravo se je uporabilo za premoženjska razmerja med zakoncema, se lahko zaprosijo za dodatne informacije o naravi in učinkih stvarne pravice, če je to potrebno za določitev najbolj enakovredne nacionalne pravice. V ta namen bi bilo treba uporabiti obstoječe mreže za pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah in druga razpoložljiva sredstva za lažje razumevanje tujega prava.

(26)Prilagoditev neznanih stvarnih pravic, izrecno določena s to uredbo, ne bi smela izključevati drugih oblik prilagoditev v okviru uporabe te uredbe. (27)Zahteve za vpis pravice na nepremičnini ali premičnini v register bi bilo treba izključiti iz področja uporabe te uredbe. Zato bi moralo zakonske pogoje in način vpisa pravice ter organe, kot so zemljiške knjige ali notarji, ki so pristojni, da preverijo, ali so izpolnjene vse zahteve in ali je predložena ali veljavna dokumentacija zadostna oziroma vsebuje vse potrebne informacije, določati pravo države članice, v kateri se vodi register (za nepremičnine lex rei sitae). Organi lahko zlasti preverijo, ali je pravica zakonca na premoženju, ki je navedena v listini, predloženi za vpis, vpisana v register ali kako drugače izkazana v skladu s pravom države članice, v kateri se vodi register. Da ne bi prišlo do podvajanja listin, bi morali organi, pristojni za vpis, priznati listine, ki jih sestavijo pristojni organi v drugi državi članici in katerih obtok je predviden v tej uredbi. To ne pomeni, da organi, pristojni za vpis, ne morejo zahtevati, naj oseba, ki zaprosi za vpis, zagotovi dodatne informacije ali predloži dodatne listine, ki se zahtevajo po pravu države članice, v kateri se vodi register, na primer informacije ali listine v zvezi s plačilom davka. Pristojni organ lahko osebi, ki zaprosi za vpis, svetuje glede pridobitve manjkajočih informacij ali listin. (28)Iz področja uporabe te uredbe bi bilo treba izključiti tudi učinke vpisa pravice v register. Zato bi moralo pravo države članice, v kateri se vodi register, določati, ali ima vpis na primer deklaratorni ali konstitutivni učinek. Če je torej po pravu države članice, ki vodi register, pridobitev pravice na nepremičnini treba vpisati v register, da se zagotovi učinek erga omnes takega vpisa ali da se zaščitijo pravni posli, pravo te države določa, kdaj se takšna pravica pridobi. (29)Ta uredba bi morala upoštevati različne sisteme za urejanje premoženjskih razmerij med zakoncema, ki se uporabljajo v državah članicah. Zato bi moral imeti izraz „sodišče“ v tej uredbi širok pomen, tako da se ne bi nanašal le na sodišča v pravem pomenu besede, ki izvajajo sodne funkcije, temveč na primer tudi na notarje v nekaterih državah članicah, ki v nekaterih zadevah v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema tako kot sodišča izvajajo sodne funkcije, ter v nekaterih državah članicah na notarje in pravne strokovnjake, ki pri urejanju premoženjskih razmerij med zakoncema izvajajo sodne funkcije na podlagi prenosa pooblastil s strani sodišča. Za vsa sodišča, kot so opredeljena v tej uredbi, bi morala veljati pravila o pristojnosti iz te uredbe. Nasprotno pa izraz „sodišče“ ne bi smel vključevati izvensodnih organov držav članic, ki so po nacionalnem pravu pooblaščeni za obravnavanje premoženjskih razmerij med zakoncema, kot so notarji v večini držav članic, če navadno ne izvajajo sodnih funkcij. (30)Ta uredba bi morala vsem notarjem, ki so pristojni za obravnavanje premoženjskih razmerij med zakoncema v državah članicah, omogočiti izvajanje te pristojnosti. Veljavnost pravil o pristojnosti iz te uredbe za notarje v določeni državi bi morala biti odvisna od tega, ali spadajo v opredelitev sodišča iz te uredbe. (31)Listine, ki jih notarji izdajo v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema v državah članicah, bi morale biti v obtoku v skladu s to uredbo. Kadar notarji izvajajo sodne funkcije, zanje veljajo pravila o pristojnosti, odločbe, ki jih izdajo, pa bi morale biti v obtoku v skladu z določbami o priznavanju, izvršljivosti in izvrševanju odločb. Kadar notarji ne izvajajo sodnih funkcij, zanje ne veljajo pravila o pristojnosti, javne listine, ki jih izdajo, pa bi morale biti v obtoku v skladu z določbami o javnih listinah. (32)Zaradi vse večje mobilnosti parov v času zakonske zveze in olajšanja pravilnega delovanja pravosodja bi morala pravila o pristojnosti iz te uredbe omogočati državljanom, da njihove med seboj povezane postopke obravnavajo sodišča iste države članice. Zato bi morala ta uredba težiti h koncentraciji pristojnosti za premoženjska razmerja med zakoncema v državi članici, katere sodišča obravnavajo dedovanje po zakoncu, razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze v skladu z Uredbo (EU) št. 650/2012 oziroma Uredbo Sveta št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000. (33)Če teče postopek v zvezi z dedovanjem po zakoncu pred sodiščem države članice, ki je začelo postopek v skladu z Uredbo (EU) št. 650/2012, bi morala ta uredba določati, da imajo sodišča te države pristojnost za odločanje o premoženjskih razmerjih med zakoncema, povezanih s to dedno zadevo. (34)Podobno bi morala premoženjska razmerja med zakoncema, povezana s postopkom, ki teče pred sodiščem države članice, ki obravnava vlogo za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze v skladu z Uredbo (ES) št. 2201/2003, obravnavati sodišča te države članice, razen če je lahko pristojnost za odločanje o razvezi, prenehanju življenjske skupnosti ali razveljavitvi zakonske zveze utemeljena samo na natančno določenih razlogih za pristojnost. V takšnih primerih koncentracija pristojnosti ne bi smela biti dovoljena brez soglasja zakoncev. (35)Če vprašanja premoženjskih razmerij med zakoncema niso povezana s postopkom dedovanja po zakoncu ali postopkom za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, ki teče pred sodiščem države članice, bi morala ta uredba določati lestvico naveznih okoliščin, po kateri se določi pristojnost, začenši z običajnim prebivališčem zakoncev ob začetku postopka pred sodiščem. Razlog za določitev teh naveznih okoliščin je vse večja mobilnost državljanov in zagotovitev obstoja resnične navezne okoliščine med zakoncema in državo članico, v kateri se izvaja pristojnost. (36)Zaradi večje pravne varnosti, predvidljivosti in avtonomije strank bi morala ta uredba strankam v nekaterih okoliščinah omogočati, da sklenejo dogovor o izbiri prava v korist sodišč države članice, katere pravo se uporablja, ali sodišč države članice, v kateri je bila zakonska zveza sklenjena. (37)Za namene uporabe te uredbe in da bi vključili vse mogoče primere, bi morala biti država članica, v kateri je bila zakonska zveza sklenjena, država članica, pred organi katere je bila sklenjena zakonska zveza. (38)Sodišča države članice lahko presodijo, da po njihovem mednarodnem zasebnem pravu zadevne zakonske zveze ni mogoče priznati za namene postopka v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema. V takšnem primeru je lahko izjemoma nujno zavrniti pristojnost v skladu s to uredbo. Sodišča ukrepajo hitro in zadevna stranka bi morala imeti možnost zadevo predložiti v kateri koli drugi državi članici z navezno okoliščino, ki omogoča pristojnost, in sicer ne glede na vrstni red teh razlogov za pristojnost, pri čemer se spoštuje avtonomija strank. Katero koli sodišče, pred katerim se začne postopek po zavrnitvi pristojnosti, ki ni sodišče države članice, v kateri je bila zakonska zveza sklenjena, mora pod enakimi pogoji prav tako izjemoma imeti možnost zavrniti pristojnost. Vendar bi bilo treba s kombinacijo različnih pravil o pristojnosti zagotoviti, da imajo stranke vse možnosti začeti postopek pred sodišči države članice, ki bodo sprejela pristojnost, da bi uveljavile svoja premoženjska razmerja med zakoncema. (39)Ta uredba ne bi smela preprečevati strankama, da premoženjska razmerja med zakoncema sporazumno uredita zunaj sodišča (na primer pri notarju) v državi članici, ki sta jo izbrali, če je to mogoče po pravu te države članice. To bi moralo veljati, tudi če pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, ni pravo te države članice. (40)Da se zagotovi, da lahko sodišča vseh držav članic na podlagi istih razlogov izvajajo pristojnost za premoženjska razmerja med zakoncema, bi morala ta uredba taksativno opredeliti razloge, na podlagi katerih je mogoče izvajati takšno subsidiarno pristojnost. (41)Da bi odpravili zlasti primere odrekanja sodnega varstva, bi bilo treba v tej uredbi določiti tudi forum necessitatis, tako da bi lahko sodišče države članice izjemoma odločalo o premoženjskih razmerjih med zakoncema, ki so tesno povezana s tretjo državo. Do takšnega izjemnega primera bi lahko prišlo, če postopek v tretji državi ne bi bil mogoč, na primer zaradi državljanske vojne, ali če ni mogoče upravičeno pričakovati, da bo eden od zakoncev lahko začel ali izvedel postopek v tej državi. Pristojnost na podlagi forum necessitatis pa bi se lahko izvajala le, če bi bila zadeva v zadostni meri povezana z državo članico, v kateri je sodišče, ki je začelo postopek. (42)Zaradi pravilnega delovanja pravosodja bi se bilo treba izogibati izdajanju nezdružljivih odločb v različnih državah članicah. Zato bi bilo treba v tej uredbi določiti splošna postopkovna pravila, podobna pravilom v drugih instrumentih Unije s področja pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah. Eno od takšnih postopkovnih pravil je pravilo o litispendenci, ki se bo uporabilo, če bo ista zadeva v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema predložena različnim sodiščem v različnih državah članicah. Na podlagi tega pravila se bo nato določilo, katero sodišče bo nadaljevalo obravnavo zadeve. (43)Da bi lahko državljani ob popolni pravni varnosti uživali ugodnosti, ki jih ponuja notranji trg, bi moralo biti zakoncema na podlagi te uredbe vnaprej jasno, katero pravo se bo uporabljalo za premoženjska razmerja med njima. Uvesti bi bilo treba harmonizirana kolizijska pravila, da bi se preprečili nasprotujoči si izidi. Glavno pravilo bi moralo zagotoviti, da so premoženjska razmerja med zakoncema urejena s predvidljivim pravom, s katerim so tesno povezana. Zaradi pravne varnosti in preprečevanja razdrobljenosti premoženjskih razmerij med zakoncema bi moralo pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, urejati vsa premoženjska razmerja, torej vse premoženje, ki je urejeno s temi razmerji, ne glede na to, za kakšno premoženje gre, in ne glede na to, ali je premoženje v drugi državi članici ali v tretji državi. (44)Pravo, določeno s to uredbo, bi se moralo uporabljati tudi, če ni pravo države članice. (45)Da bi zakonca lažje upravljala svoje premoženje, bi jima morala ta uredba omogočati, da med pravi, s katerimi sta tesno povezana zaradi običajnega prebivališča ali njunega državljanstva, izbereta pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med njima, ne glede na to, za kakšno premoženje gre ali kje je. Pravo se lahko izbere kadar koli, pred sklenitvijo zakonske zveze, ob sklenitvi zakonske zveze ali med trajanjem zakonske zveze.

(46)Da se zagotovi pravna varnost pri pravnih poslih in prepreči sprememba prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, ne da bi bila zakonca o tem obveščena, do takšne spremembe prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, ne bi smelo priti, razen na izrecno željo strank. Če se zakonca odločita za takšno spremembo, ta ne bi smela imeti učinka za nazaj, razen če zakonca to izrecno zahtevata. V nobenem primeru pa s spremembo ne smejo biti kršene pravice tretjih oseb. (47)Da bi se zakoncema omogočila ozaveščena izbira in zagotovilo spoštovanje njunega dogovora, bi bilo treba določiti pravila o materialni in formalni veljavnosti dogovora o izbiri prava, ki se uporablja, s čimer bi bila zagotovljena pravna varnost in boljši dostop do pravnega varstva. Glede formalne veljavnosti bi bilo treba določiti nekatera jamstva, s katerimi bi se zagotovilo, da se zakonca zavedata posledic svoje izbire. Zahtevati bi bilo treba vsaj to, da mora biti dogovor o izbiri prava, ki se uporablja, sklenjen v pisni obliki, datiran in podpisan od obeh strani. Če pa pravo države članice, v kateri imata zakonca običajno prebivališče ob sklenitvi dogovora, določa dodatne formalne pogoje, bi bilo treba izpolniti te pogoje. Če imata zakonca ob sklenitvi dogovora običajno prebivališče v različnih državah članicah, ki določata različne formalne pogoje, bi moralo zadoščati, da so izpolnjeni formalni pogoji ene od teh držav. Če ima le eden od zakoncev ob sklenitvi dogovora običajno prebivališče v državi članici, ki določa dodatne formalne pogoje, bi bilo treba izpolniti te pogoje. (48)Dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema je vrsta razpolaganja s premoženjem zakoncev, ki ima v državah članicah različno dopustnost in sprejemljivost. Da bi se lastninske pravice, pridobljene z dogovorom o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema, lažje priznale v državah članicah, bi bilo treba določiti pravila o formalni veljavnosti dogovora o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema. Zahtevati bi bilo treba vsaj to, da mora biti dogovor sklenjen v pisni obliki, datiran in podpisan od obeh strani. Vendar bi moral dogovor izpolnjevati tudi dodatne obličnostne zahteve, določene v pravu, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, kot je določeno v tej uredbi in v pravu države članice, v kateri imata zakonca običajno prebivališče. Ta uredba bi morala določati tudi, katero pravo ureja materialno veljavnost takšnega dogovora. (49)Če pravo, ki se uporablja, ni bilo izbrano, bi morala ta uredba zaradi uskladitve potrebe po predvidljivosti in pravni varnosti z dejanskimi življenjskimi okoliščinami para določati harmonizirana kolizijska pravila, s katerimi bi se na podlagi lestvice naveznih okoliščin določilo pravo, ki se uporablja za celotno premoženje zakoncev. Prvo običajno skupno prebivališče zakoncev kmalu po sklenitvi zakonske zveze bi moralo predstavljati prvo merilo, pred pravom države, katere skupno državljanstvo imata zakonca ob sklenitvi zakonske zveze. Če ne pride v poštev nobeno od teh meril ali če zakonca nimata prvega običajnega skupnega prebivališča, ker imata ob sklenitvi zakonske zveze skupno dvojno državljanstvo, bi se moralo kot tretje merilo uporabiti pravo države, s katero sta oba zakonca najtesneje povezana, pri tem pa upoštevati vse okoliščine, pri čemer je jasno, da je treba upoštevati povezanost zakoncev z državo v času sklenitve zakonske zveze. (50)Če se v tej uredbi kot navezna okoliščina navaja državljanstvo, je vprašanje, kako obravnavamo osebo, ki ima več državljanstev, predhodno vprašanje, ki ne spada na področje uporabe te uredbe in bi ga bilo treba reševati v skladu z nacionalnim pravom, vključno z mednarodnimi konvencijami, kjer je to ustrezno, ob doslednem spoštovanju splošnih načel Evropske unije. Ta obravnava ne bi smela vplivati na veljavnost izbire prava, opravljene v skladu s to uredbo. (51)Če pravo ni bilo izbrano in ni bil sklenjen dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema, bi moral imeti sodni organ države članice pri določitvi prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, izjemoma – če sta se zakonca za dalj časa preselila v državo njunega običajnega prebivališča – možnost, da na zahtevo enega od zakoncev zaključi, da se uporabi pravo te države, če sta se zakonca nanj sklicevala. V nobenem primeru pa s spremembo ne smejo biti kršene pravice tretjih oseb. (52)Pravo, ki je bilo določeno kot pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, bi moralo urejati celoten proces, od razvrstitve premoženja enega ali obeh zakoncev v različne kategorije med trajanjem zakonske zveze in po njenem prenehanju do likvidacije premoženjskih razmerij. Vključevati bi moralo učinke premoženjskih razmerij med zakoncema na pravno razmerje med zakoncem in tretjimi osebami. Vendar bi lahko zakonec pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, za takšne učinke uporabil proti tretji osebi samo, če je tretja oseba v času nastanka pravnega razmerja med zakoncem in njo vedela ali bi morala vedeti za to pravo. (53)Zaradi javnega interesa, kot je zaščita politične, socialne ali gospodarske ureditve države članice, bi moralo biti sodiščem in drugim pristojnim organom držav članic izjemoma dovoljeno uporabiti izjeme na podlagi prisilnih določb. Pojem „prisilne določbe“ bi moral tako zajemati obvezna pravila, kot so pravila za zaščito družinskega prebivališča. Vendar bi bilo treba to izjemo od uporabe prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, razlagati strogo, da bi ostala združljiva s splošnim ciljem te uredbe. (54)Zaradi javnega interesa bi morala imeti sodišča in drugi pristojni organi, ki obravnavajo premoženjska razmerja med zakoncema v državah članicah, v izjemnih okoliščinah možnost neupoštevanja nekaterih določb tujega prava, kadar bi bila njihova uporaba v določenem primeru očitno nezdružljiva z javnim redom zadevne države članice. Vendar sodišča ali drugi pristojni organi ne bi smeli imeti možnosti uporabe izjeme javnega reda, da bi zavrnili pravo druge države članice ali da ne bi priznali oziroma sprejeli ali izvršili odločbe, javne listine ali sodne poravnave, izdane v drugi državi članici, kadar bi bilo to v nasprotju z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti s členom 21 Listine o načelu nediskriminacije. (55)Ker imajo nekatere države dva ali več pravnih sistemov ali sklopov pravil v zvezi z zadevami, ki jih ureja ta uredba, bi bilo treba določiti, v kolikšnem obsegu se določbe te uredbe uporabljajo v različnih ozemeljskih enotah teh držav. (56)Glede na splošni cilj te uredbe, ki je vzajemno priznavanje odločb, izdanih v državah članicah na področju premoženjskih razmerij med zakoncema, bi bilo treba v tej uredbi določiti pravila o priznavanju, izvršljivosti in izvrševanju odločb, podobna tistim iz drugih instrumentov Unije s področja pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah. (57)Da bi upoštevali različne sisteme za obravnavo premoženjskih razmerij med zakoncema v državah članicah, bi bilo treba s to uredbo zagotoviti sprejemljivost in izvršljivost javnih listin, izdanih na področju premoženjskih razmerij med zakoncema, v vseh državah članicah. (58)Javne listine bi morale imeti v drugi državi članici enako dokazno moč kot v državi članici izvora ali najbolj primerljive učinke. Pri določanju dokazne moči javne listine v drugi državi članici ali njenih najbolj primerljivih učinkov bi bilo treba upoštevati vrsto in obseg dokazne moči javne listine v državi članici izvora. Zato bo dokazna moč javne listine v drugi državi članici odvisna od prava države članice izvora. (59)Verodostojnost javne listine bi moral biti avtonomen pojem, ki naj zadeva vprašanja, kot so pristnost listine, zahteve glede obličnosti za listino, pooblastila organa, ki sestavi listino, in postopek, po katerem se listina sestavi. Vključevati bi moral tudi dejstva, ki jih v javno listino zapiše zadevni organ, kot je dejstvo, da sta se navedeni stranki določenega dne zglasili pri tem organu in dali navedene izjave. Stranka, ki želi izpodbijati verodostojnost javne listine, bi morala to storiti na pristojnem sodišču države članice, iz katere izvira javna listina, po pravu te države članice. (60)Pojem „pravni posli ali pravna razmerja, zapisana v javni listini“ bi bilo treba razlagati kot sklicevanje na materialno vsebino javne listine. Stranka, ki želi izpodbijati pravne posle ali pravna razmerja, zapisana v javni listini, bi morala to storiti na sodiščih, pristojnih po tej uredbi, ki bi morala o tem odločati po pravu, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema. (61)Če je vprašanje, ki zadeva pravne posle ali pravna razmerja, zapisana v javni listini, obravnavano kot predhodno vprašanje v postopku na sodišču države članice, bi moralo biti za odločanje o tem vprašanju pristojno to sodišče. (62)Izpodbijana javna listina ne bi smela imeti nobene dokazne moči v državi članici, ki ni država članica izvora, dokler je postopek izpodbijanja v teku. Če se izpodbija samo določena zadeva v zvezi s pravnimi posli ali pravnimi razmerji, zapisanimi v javni listini, izpodbijana javna listina v državi članici, ki ni država članica izvora, ne bi smela imeti nobene dokazne moči glede izpodbijane zadeve, dokler je postopek izpodbijanja v teku. Javna listina, ki je zaradi izpodbijanja razglašena za neveljavno, ne bi smela imeti nobene dokazne moči več. (63)Organ, ki bi na podlagi uporabe te uredbe prejel neskladni javni listini, bi moral glede na okoliščine posamezne zadeve oceniti, katera od obeh, če sploh katera, naj ima prednost. Če iz teh okoliščin ni razvidno, katera od obeh javnih listin, če sploh katera, bi morala imeti prednost, bi morala o tem odločiti sodišča, ki so pristojna v skladu s to uredbo, ali – če se to vprašanje postavi kot predhodno vprašanje v postopku – sodišče, pred katerim teče ta postopek. Če sta neskladni javna listina in odločba, bi bilo treba upoštevati razloge za nepriznanje iz te uredbe. (64)Priznanje in izvršitev odločbe o premoženjskih razmerjih med zakoncema po tej uredbi nikakor ne bi smela pomeniti priznanja zakonske zveze, ki je osnova za premoženjska razmerja med zakoncema, na podlagi katerih je bila sprejeta odločba. (65)Opredeliti bi bilo treba razmerje med to uredbo in dvostranskimi oziroma večstranskimi konvencijami o premoženjskih razmerjih med zakoncema, katerih pogodbenice so države članice.

(66)Ta uredba državam članicam, ki so pogodbenice konvencije z dne 6. februarja 1931 med Dansko, Finsko, Islandijo, Norveško in Švedsko, ki vsebuje določbe mednarodnega zasebnega prava o zakonski zvezi, posvojitvi in skrbništvu, kot je bila revidirana leta 2006, konvencije z dne 19. novembra 1934 med Dansko, Finsko, Islandijo, Norveško in Švedsko, ki vsebuje določbe mednarodnega zasebnega prava o dedovanju, oporokah in upravljanju zapuščine, kot je bila revidirana junija 2012, ter konvencije z dne 11. oktobra 1977 med Dansko, Finsko, Islandijo, Norveško in Švedsko o priznavanju in izvrševanju sodb v civilnih zadevah, ne preprečuje, da uporabljajo te konvencije, če določajo enostavnejše in hitrejše postopke za priznanje in izvršitev odločb v zadevah v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema. (67)Za lažjo uporabo te uredbe bi bilo treba določiti, da morajo države članice sporočiti nekatere podatke o svoji zakonodaji in postopkih v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema v okviru Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah, ustanovljene z Odločbo Sveta 2001/470/ES. Da bi lahko vse informacije, pomembne za uporabo te uredbe v praksi, pravočasno objavili v Uradnem listu Evropske unije, bi morale države članice takšne informacije Komisiji sporočiti pred začetkom uporabe te uredbe. (68)Prav tako bi bilo treba zaradi lažje uporabe te uredbe in zato, da bi omogočili uporabo modernih komunikacijskih tehnologij, predpisati standardne obrazce za dokazila, ki se predložijo ob vložitvi zahtevkov za razglasitev izvršljivosti odločbe, javne listine ali sodne poravnave. (69)Pri izračunu rokov in iztekov rokov, določenih v tej uredbi, bi bilo treba uporabljati Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1182/71 z dne 3. junija 1971 o določitvi pravil glede rokov, datumov in iztekov rokov. (70)Za zagotovitev enotnih pogojev izvajanja te uredbe bi bilo treba na Komisijo prenesti izvedbena pooblastila za pripravo in poznejše spreminjanje dokazil in obrazcev za razglasitev izvršljivosti odločb, sodnih poravnav in javnih listin. Ta pooblastila bi bilo treba izvajati v skladu z Uredbo (EU) št. 182/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o določitvi splošnih pravil in načel, na podlagi katerih države članice nadzirajo izvajanje izvedbenih pooblastil Komisije. (71)Pri sprejemanju izvedbenih aktov za oblikovanje in poznejše spreminjanje dokazil in obrazcev, določenih v tej uredbi, bi bilo treba uporabljati svetovalni postopek v skladu s členom 4 Uredbe (EU) št. 182/2011. (72)Ciljev te uredbe, in sicer prostega gibanja oseb v Evropski uniji, možnosti, da zakonca uredita premoženjska razmerja med seboj in s tretjimi osebami v času trajanja zakonske zveze in ob likvidaciji svojih premoženjskih razmerij, ter večje predvidljivosti in pravne varnosti, države članice same ne morejo zadovoljivo doseči, temveč se ti cilji zaradi obsega in učinkov te uredbe lažje dosežejo na ravni Unije, in sicer po potrebi z okrepljenim sodelovanjem držav članic. Zato je v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji Unija pristojna za ukrepanje. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenih ciljev. (73)Ta uredba spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti s členi 7, 9, 17, 21 in 47 Listine v zvezi s spoštovanjem zasebnega in družinskega življenja, pravico sklepanja zakonske zveze in pravico ustvarjanja družine v skladu z nacionalnimi zakoni, lastninsko pravico, načelom nediskriminacije in pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča. Sodišča in drugi pristojni organi držav članic morajo pri uporabi te uredbe upoštevati te pravice in načela – SPREJEL NASLEDNJO UREDBO: Poglavje I Področje uporabe in opredelitev pojmov Člen 1

Področje uporabe 1.Ta uredba se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema. Ne uporablja se v davčnih, carinskih ali upravnih zadevah. 2.Iz področja uporabe te uredbe so izključeni: (a)pravna in poslovna sposobnost zakoncev, (b) obstoj, veljavnost in priznanje zakonske zveze, (c)preživninske obveznosti, (d) dedovanje po pokojnem zakoncu, (e)socialna varnost,

(f)upravičenost prenosa ali prilagoditev pravic do starostne ali invalidske pokojnine, ki so bile pridobljene v času zakonske zveze in na podlagi katerih v času zakonske zveze ni prišlo do izplačila pokojnine, med zakoncema v primeru razveze, prenehanja življenjske skupnosti ali razveljavitve zakonske zveze, (g)narava stvarnih pravic na premoženju in (h)vpis pravic na nepremičnini ali premičnini v register, vključno s pravnimi zahtevami za takšen vpis, in učinki vpisa ali nevpisa takšnih pravic v register. Člen 2

Pristojnost za obravnavanje premoženjskih razmerij med zakoncema v državah članicah Ta uredba ne vpliva na pristojnost organov držav članic za obravnavanje premoženjskih razmerij med zakoncema. Člen 3

Opredelitev pojmov 1.V tej uredbi: (a)„premoženjska razmerja med zakoncema“ pomeni celoto pravil, ki veljajo za premoženjske odnose med zakoncema in v njunem razmerju do tretjih oseb zaradi sklenitve ali prenehanja zakonske zveze; (b)„dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema“ pomeni vsak dogovor med zakoncema ali bodočima zakoncema, s katerim uredita svoja premoženjska razmerja; (c)„javna listina“ pomeni listino v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema, ki je bila uradno sestavljena ali vpisana kot javna listina v državi članici in katere verodostojnost: (i)se nanaša na podpis in vsebino javne listine, (ii)je ugotovil javni organ ali drug organ, ki ga je za ta namen pooblastila država članica izvora; (d)„odločba“ pomeni vsako odločbo v zvezi z premoženjskimi razmerji med zakoncema, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na to, kako je odločba poimenovana, vključno s sklepom sodnega uradnika o odmeri stroškov sodnega postopka; (e)„sodna poravnava“ pomeni poravnavo v zadevi v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema, ki jo je potrdilo sodišče ali je bila med postopkom sklenjena pred sodiščem; (f)„država članica izvora“ pomeni državo članico, v kateri je bila bodisi izdana sodna odločba bodisi sestavljena javna listina bodisi potrjena ali sklenjena sodna poravnava; (g)„država članica izvršitve“ pomeni državo članico, v kateri se zahteva priznanje in/ali izvršitev sodne odločbe, javne listine ali sodne poravnave. 2.V tej uredbi izraz „sodišče“ pomeni vsak sodni organ ter vse druge organe in pravne strokovnjake, pristojne za obravnavanje premoženjskih razmerij med zakoncema, ki izvajajo sodno funkcijo ali delujejo na podlagi pooblastil, ki jih nanje prenese sodni organ, ali pod njegovim nadzorom, če ti organi in pravni strokovnjaki zagotavljajo jamstva glede svoje nepristranskosti in pravice strank do zaslišanja in so odločbe, ki jih izdajo, po pravu države članice, v kateri poslujejo: (i)lahko predmet pritožbe, naslovljene na sodni organ, ali predmet ponovne preučitve s strani tega organa in (ii)imajo enakovredno veljavnost in učinek kot odločba sodnega organa glede iste zadeve. Države članice v skladu s členom 64 uradno obvestijo Komisijo o drugih organih in pravnih strokovnjakih iz prvega pododstavka.

Poglavje II Pristojnost Člen 4

Pristojnost v primeru smrti enega od zakoncev Če sodišče države članice začne postopek v zadevi dedovanja po zakoncu v skladu z Uredbo (EU) št. 650/2012, so sodišča te države pristojna za odločanje o premoženjskih razmerjih med zakoncema, povezanih s to dedno zadevo. Člen 5

Pristojnost v primeru razveze, prenehanja življenjske skupnosti ali razveljavitve zakonske zveze 1.Če sodišče države članice začne postopek, da bi odločilo o vlogi za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze v skladu z Uredbo (ES) št. 2201/2003, so brez poseganja v odstavek 2 sodišča te države pristojna za odločanje o premoženjskih razmerjih med zakoncema, povezanih s to vlogo. 2.Zakonca se morata dogovoriti o pristojnosti za odločanje o premoženjskih razmerjih iz odstavka 1, če je sodišče, ki je začelo postopek, da bi odločilo o vlogi za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze: (a)sodišče države članice, v kateri vlagatelj običajno prebiva in je tam prebival najmanj leto dni neposredno pred vložitvijo vloge v skladu s peto alineo člena 3(1)(a) Uredbe (ES) št. 2201/2003, ali (b)sodišče države članice, katere državljan je vlagatelj, ki tam običajno prebiva ter je tam bival najmanj šest mesecev neposredno pred vložitvijo vloge v skladu s šesto alineo člena 3(1)(a) Uredbe (ES) št. 2201/2003, (c)začelo postopek za spremembo prenehanja življenjske skupnosti v razvezo v skladu s členom 5 Uredbe (ES) št. 2201/2003 ali (d)začelo postopek v okviru subsidiarne pristojnosti v skladu s členom 7 Uredbe (ES) št. 2201/2003. 3.Če se dogovor iz odstavka 2 sklene, preden sodišče začne postopek, da bi odločilo o premoženjskih razmerjih med zakoncema, je dogovor skladen s členom 7(2). Člen 6

Pristojnost v drugih primerih Če ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členoma 4 in 5, ali v primerih, ki niso zajeti v navedenih členih, so za odločanje o premoženjskih razmerjih med zakoncema pristojna sodišča države članice: (a)na katere ozemlju imata zakonca v času, ko sodišče začne postopek, običajno prebivališče ali, če tega ni, (b)na katere ozemlju sta imela zakonca zadnje običajno prebivališče, če eden od zakoncev še vedno prebiva tam v času, ko sodišče začne postopek, ali, če tega ni, (c)na katere ozemlju ima tožena stranka običajno prebivališče v času, ko sodišče začne postopek, ali, če tega ni, (d)katere skupno državljanstvo imata zakonca v času, ko sodišče začne postopek. Člen 7Izbira sodišča 1.V zadevah, ki jih ureja člen 6, se stranki lahko dogovorita, da so sodišča države članice, katere pravo se uporablja v skladu s členoma 22 ali 26(1)(a) ali (b), ali sodišča države članice, v kateri je bila zakonska zveza sklenjena, izključno pristojna za odločanje o premoženjskih razmerjih med njima.

2.Dogovor se sestavi v pisni obliki, datira, podpišeta pa ga obe stranki. Komunikacije po elektronskih medijih, ki zagotavljajo trajen zapis dogovora, so enakovredne pisni obliki. Člen 8

Pristojnost na podlagi spustitve v postopek 1.Poleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče v državi članici, katere pravo se uporablja v skladu s členoma 22 ali 26(1)(a) ali (b), in pred katerim se tožena stranka spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je spustila v postopek, da bi ugovarjala pristojnosti, ali v primerih iz členov 4 ali 5(1). 2.Sodišče pred prevzemom pristojnosti v skladu z odstavkom 1 zagotovi, da je bil toženi stranki zagotovljen pravni pouk o njeni pravici, da ugovarja pristojnosti, in o posledicah spustitve ali nespustitve v postopek. Člen 9

Alternativna pristojnost 1.Če sodišče države članice, ki je pristojno v skladu s členi 4, 6, 7 ali 8, presodi, da zadevna zakonska zveza v skladu z mednarodnim zasebnim pravom te države ni priznana za namene postopka v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema, lahko izjemoma zavrne pristojnost. Če sodišče sklene zavrniti pristojnost, to stori nemudoma. 2.Če sodišče, ki ima pristojnost na podlagi člena 4 ali 6, zavrne pristojnost in se stranki dogovorita, da se pristojnost v skladu s členom 7 podeli sodiščem katere koli druge države članice, so za odločanje o premoženjskih razmerjih med zakoncema pristojna sodišča te države članice. V drugih primerih so za odločanje o premoženjskih razmerjih med zakoncema pristojna sodišča katere koli druge države članice na podlagi člena 6 ali 8 ali sodišča države članice, v kateri je bila zakonska zveza sklenjena. 3.Ta člen se ne uporablja, kadar sta stranki pridobili odločbo o razvezi, prenehanju življenjske skupnosti ali razveljavitvi zakonske zveze, ki jo je mogoče priznati v državi članici sodišča, pred katerim teče postopek. Člen 10

Subsidiarna pristojnost Če ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členi 4, 5, 6, 7 in 8 ali če so vsa sodišča zavrnila pristojnost v skladu s členom 9 ter ni pristojno nobeno sodišče na podlagi člena 9(2), so pristojna sodišča države članice, če je nepremično premoženje enega ali obeh zakoncev na ozemlju te države članice, vendar je v tem primeru sodišče, ki je začelo postopek, pristojno samo za odločanje o tem nepremičnem premoženju. Člen 11

Forum necessitatis Če ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členi 4, 5, 6, 7, 8 in 10 ali če so vsa sodišča zavrnila pristojnost v skladu s členom 9 ter ni pristojno nobeno sodišče države članice v skladu s členoma 9(2) in 6, lahko o zadevi v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema izjemoma odločajo sodišča države članice, če v tretji državi, s katero je zadeva tesno povezana, postopka ni mogoče začeti ali izvesti v razumnih okvirih ali če postopek tam ni mogoč. Zadeva mora biti v zadostni meri povezana z državo članico, v kateri je sodišče, ki je začelo postopek. Člen 12

Nasprotne tožbe Sodišče, pred katerim teče postopek v skladu s členom 4, 5, 6, 7, 8, 9(2), 10 ali 11, je pristojno tudi za odločanje o nasprotni tožbi, če ta spada na področje uporabe te uredbe. Člen 13

Omejitev postopka 1.Če zapuščina, katere dedovanje spada na področje uporabe Uredbe (EU) št. 650/2012, obsega premoženje, ki je v tretji državi, lahko sodišče, ki je začelo postopek, da bi odločilo o premoženjskih razmerjih med zakoncema, na zahtevo ene od strank odloči, da ne bo odločalo o enem ali več delih tega premoženja, če je mogoče pričakovati, da njegova odločitev o tem premoženju ne bo priznana in, kjer je ustrezno, razglašena za izvršljivo v tej tretji državi. 2.Odstavek 1 ne vpliva na pravico strank do omejitve predmeta postopka po pravu države članice, v kateri je sodišče, ki je začelo postopek. Člen 14

Začetek postopka

Za namene tega poglavja se šteje, da sodišče začne postopek: (a)v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, če tožeča stranka po tem ni opustila dejanj, ki bi jih morala opraviti, da bi bilo pisanje vročeno toženi stranki, ali (b)če je treba pisanje vročiti še pred vložitvijo na sodišče, v trenutku, ko ga prejme organ, ki je odgovoren za vročitev, če tožeča stranka potem ni opustila dejanj, ki bi jih morala opraviti, da bi bilo pisanje vloženo na sodišču, ali (c)če se postopek začne po uradni dolžnosti, v trenutku, ko sodišče sprejme sklep o začetku postopka, ali – če takšen sklep ni potreben – v trenutku, ko je zadeva vpisana pri sodišču. Člen 15

Preizkus pristojnosti Če sodišče države članice začne postopek v zvezi s premoženjskimi razmerji med zakoncema, za katera to sodišče po tej uredbi ni pristojno, se to sodišče po uradni dolžnosti izreče za nepristojno. Člen 16

Preizkus dopustnosti 1.Če se tožena stranka, ki nima običajnega prebivališča v državi, v kateri proti njej teče postopek, ne spusti v postopek, sodišče, pristojno v skladu s to uredbo, prekine postopek za toliko časa, dokler se ne ugotovi, da je tožena stranka pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje lahko prejela pravočasno, da bi lahko pripravila svojo obrambo, ali da je bilo za to storjeno vse potrebno. 2.Namesto odstavka 1 tega člena se uporabi člen 19 Uredbe (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah, kadar je treba v skladu z navedeno uredbo pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje poslati iz ene države članice v drugo. 3.Če se Uredba (ES) št. 1393/2007 ne uporablja, se uporabi člen 15 Haaške konvencije z dne 15. novembra 1965 o vročitvi sodnih in zunajsodnih listin v civilnih ali gospodarskih zadevah v tujini, če je bilo treba v skladu s to konvencijo pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje poslati v tujino. Člen 17

Litispendenca 1.Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo postopke za toliko časa, dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek. 2.V zadevah iz odstavka 1 katero koli sodišče, ki je začelo postopek, na zahtevo sodišča, ki je začelo postopek v sporu, nemudoma obvesti slednje o datumu začetka postopka. 3.Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča. Člen 18

Sorodne pravde 1.Če pred sodišči različnih držav članic tečejo sorodne pravde, lahko vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, prekinejo postopek. 2.Če te pravde tečejo na prvi stopnji, se lahko vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, na zahtevo ene od strank prav tako izrečejo za nepristojna, če je sodišče, ki je prvo začelo postopek, pristojno za odločanje o zadevnih pravdah in če njegovo pravo dovoljuje združitev pravd. 3.Za namene tega člena se šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih smiselna, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov. Člen 19

Začasni ukrepi, vključno z ukrepi zavarovanja Pri sodiščih države članice se lahko vloži zahteva za začasne ukrepe, vključno z ukrepi zavarovanja, ki jih predvideva pravo te države, tudi če so po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojna sodišča druge države članice.

Poglavje III Pravo, ki se uporablja Člen 20

Univerzalna uporaba Pravo, ki se uporablja po tej uredbi, se uporablja ne glede na to, ali je pravo države članice ali ne. Člen 21

Enotnost prava, ki se uporablja Pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema v skladu s členoma 22 ali 26, se uporablja za celotno premoženje, ki je urejeno s premoženjskimi razmerji med zakoncema, ne glede na to, kje je. Člen 22

Izbira prava, ki se uporablja 1.Zakonca ali bodoča zakonca lahko z dogovorom določita ali spremenita pravo, ki se uporablja za njuna premoženjska razmerja, če je to pravo: (a)pravo države, v kateri imata zakonca ali bodoča zakonca ali eden od njiju v času sklenitve dogovora običajno prebivališče, ali (b)pravo države, katere državljanstvo ima eden od zakoncev ali bodočih zakoncev v času sklenitve dogovora. 2.Če se zakonca ne dogovorita drugače, ima sprememba prava, ki se uporablja za premoženjska razmerja med njima, v času trajanja zakonske zveze učinek samo za naprej. 3.Nobena sprememba prava, ki se uporablja, z učinkom za nazaj na podlagi odstavka 2 ne sme negativno vplivati na pravice tretjih oseb, ki izhajajo iz tega prava. Člen 23

Formalna veljavnost dogovora o izbiri prava, ki se uporablja 1.Dogovor iz člena 22 se sklene v pisni obliki in datira, podpišeta pa ga oba zakonca. Komunikacije po elektronskih medijih, ki zagotavljajo trajen zapis dogovora, so enakovredne pisni obliki. 2.Če pa pravo države članice, v kateri imata oba zakonca v času sklenitve dogovora običajno prebivališče, za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. 3.Če imata zakonca v času sklenitve dogovora običajno prebivališče v različnih državah članicah, pravo vsake od njiju pa za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema določa drugačne obličnostne zahteve, je dogovor formalno veljaven, če izpolnjuje zahteve prava ene od teh držav. 4.Če ima v času sklenitve dogovora običajno prebivališče v državi članici le eden od zakoncev, ta država pa za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. Člen 24

Soglasje in materialna veljavnost 1.Sklenitev in veljavnost dogovora o izbiri prava ali veljavnost določb tega dogovora se presoja po pravu, ki bi se uporabljalo po členu 22 te uredbe, če bi bil dogovor ali njegove določbe veljavne. 2.Vseeno se lahko zakonec, kadar zatrjuje, da ni soglašal, sklicuje na pravo države, v kateri ima običajno prebivališče ob začetku postopka pred sodiščem, če je iz okoliščin mogoče sklepati, da učinka njegovega ravnanja ni ustrezno presojati po pravu iz odstavka 1.

Člen 25

Formalna veljavnost dogovora o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema 1.Dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema se sklene v pisni obliki in datira, podpišeta pa ga oba zakonca. Komunikacije po elektronskih medijih, ki zagotavljajo trajen zapis dogovora, so enakovredne pisni obliki. 2.Če pa pravo države članice, v kateri imata oba zakonca v času sklenitve dogovora običajno prebivališče, za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. Če imata zakonca v času sklenitve dogovora običajno prebivališče v različnih državah članicah, pravo vsake od njiju pa za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema določa drugačne obličnostne zahteve, je dogovor formalno veljaven, če izpolnjuje zahteve prava ene od teh držav. Če ima v času sklenitve dogovora običajno prebivališče v državi članici le eden od zakoncev, ta država pa za dogovore o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. 3.Če pa pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, določa dodatne obličnostne zahteve, se uporabljajo te zahteve. Člen 26

Pravo, ki se uporablja, če stranki ne izbereta prava 1.Če ni bil sklenjen dogovor o izbiri prava v skladu s členom 22, je pravo, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, pravo države: (a)v kateri imata zakonca prvo običajno skupno prebivališče po sklenitvi zakonske zveze ali, če tega ni, (b)katere skupno državljanstvo imata zakonca v času sklenitve zakonske zveze ali, če tega ni, (c)s katero sta oba zakonca v času sklenitve zakonske zveze ob upoštevanju vseh okoliščin najtesneje povezana. 2.Če imata zakonca v času sklenitve zakonske zveze več kot eno skupno državljanstvo, se uporabljata samo točki (a) in (c) odstavka 1. 3.Sodni organ, ki je pristojen za odločanje o premoženjskih razmerjih med zakoncema, lahko izjemoma in na zahtevo enega od zakoncev odloči, da se za premoženjska razmerja med zakoncema uporabi pravo države, ki ni država, katere pravo se uporablja na podlagi odstavka 1(a), če vlagatelj dokaže, da: (a)sta imela zakonca v tej drugi državi zadnje običajno skupno prebivališče znatno dalj časa kot v državi, navedeni v odstavku 1(a), in (b)sta se oba zakonca pri urejanju ali načrtovanju svojih premoženjskih razmerij sklicevala na pravo te druge države. Pravo te druge države se uporablja od sklenitve zakonske zveze, razen če eden od zakoncev temu nasprotuje. V slednjem primeru se pravo te druge države uporablja od določitve zadnjega običajnega skupnega prebivališča v tej drugi državi. Uporaba prava druge države ne sme negativno vplivati na pravice tretjih oseb, ki izhajajo iz prava, ki se uporablja na podlagi odstavka 1(a). Odstavek 3 se ne uporablja, kadar zakonca pred določitvijo zadnjega običajnega skupnega prebivališča v tej drugi državi skleneta dogovor o ureditvi premoženjskih razmerij med zakoncema. Člen 27

Področje uporabe prava, ki se uporablja Pravo, ki se po tej uredbi uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, med drugim določa:

(a)razvrstitev premoženja enega ali obeh zakoncev v različne kategorije med trajanjem zakonske zveze in po njenem koncu, (b)prehod premoženja iz ene kategorije v drugo, (c)odgovornost enega zakonca za obveznosti in dolgove drugega zakonca, (d)pooblastila, pravice in obveznosti enega ali obeh zakoncev v zvezi s premoženjem, (e)prenehanje premoženjskih razmerij med zakoncema ter razdelitev ali likvidacijo premoženja, (f)učinke premoženjskih razmerij med zakoncema na pravno razmerje med zakoncem in tretjimi osebami ter (g)materialno veljavnost dogovora o ureditvi premoženjskih razmerjih med zakoncema. Člen 28

Učinki za tretje osebe 1.Ne glede na člen 27(f) zakonec v sporu med tretjo osebo in enim ali obema zakoncema ne sme uporabiti prava, ki ureja premoženjska razmerja med zakoncema, proti tretji osebi, razen če je tretja oseba vedela ali bi ob ustrezni skrbnosti morala vedeti za to pravo. 2.Šteje se, da tretja oseba ve za to pravo, če: (a)je pravo, ki ureja premoženjska razmerja med zakoncema, pravo (i) države, ki se uporablja za pravni posel med zakoncem in tretjo osebo, ali (ii) države, v kateri imata zakonec, ki sklene pravni posel, in tretja oseba običajno prebivališče, ali (iii) v zadevah, povezanih z nepremičnim premoženjem, države, v kateri je premoženje, ali (b)je eden od zakoncev izpolnil veljavne zahteve za javno objavo ali registracijo premoženjskih razmerij med zakoncema, ki jih določa pravo: (i) države, ki se uporablja za pravni posel med zakoncem in tretjo osebo, ali (ii) države, v kateri imata zakonec, ki sklene pravni posel, in tretja oseba običajno prebivališče, ali (iii) v zadevah, povezanih z nepremičnim premoženjem, države, v kateri je premoženje. 3.Če zakonec ne more uporabiti prava, ki ureja premoženjska razmerja med zakoncema, proti tretji osebi v skladu z odstavkom 1, učinke premoženjskih razmerij med zakoncema za tretjo osebo ureja:

(a) pravo države, ki se uporablja za pravni posel med zakoncem in tretjo osebo, ali (b) v zadevah, povezanih z nepremičnim premoženjem ali vpisanim premoženjem ali pravicami, pravo države, v kateri je nepremičnina ali v kateri so vpisani premoženje ali pravice. Člen 29

Prilagoditev stvarnih pravic Če oseba uveljavlja stvarno pravico, do katere je upravičena po pravu, ki se uporablja za premoženjska razmerja med zakoncema, pravo države članice, v kateri to pravico uveljavlja, pa takšne stvarne pravice ne pozna, se ta stvarna pravica po potrebi in v mogočem obsegu prilagodi najbolj enakovredni stvarni pravici po pravu te države, pri tem pa se upoštevajo nameni in interesi zadevne stvarne pravice ter z njo povezani učinki. Člen 30

Prevladujoče prisilne določbe 1.Ta uredba v ničemer ne omejuje uporabe prevladujočih prisilnih določb prava države sodišča, pred katerim teče postopek. 2.Prevladujoče prisilne določbe so določbe, katerih upoštevanje je po mnenju države članice bistveno za zaščito njenih javnih interesov, kot je njena politična, socialna ali gospodarska ureditev, in sicer do take mere, da se te določbe uporabljajo za vse primere, ki spadajo na njihovo področje uporabe, ne glede na to, katero pravo se po tej uredbi sicer uporablja za urejanje premoženjskih razmerij med zakoncema. Člen 31

Javni red Uporaba določbe prava katere koli države, določene s to uredbo, se lahko zavrne le, če je taka uporaba očitno nezdružljiva z javnim redom države sodišča, pred katerim teče postopek. Člen 32

Izključitev zavračanja Uporaba prava katere koli države, določenega s to uredbo, pomeni uporabo v tej državi veljavnih pravil prava, brez pravil mednarodnega zasebnega prava te države. Člen 33

Države z več kot enim pravnim sistemom – kolizije, povezane z ozemeljskimi enotami 1.Če je pravo po tej uredbi pravo države, ki obsega več ozemeljskih enot, od katerih ima vsaka svoja pravna pravila za premoženjska razmerja med zakoncema, se ustrezna ozemeljska enota, katere pravna pravila se uporabijo, določi na podlagi notranjih kolizijskih pravil te države. 2.Če takšnih notranjih kolizijskih pravil ni: (a)se vsako napotilo na pravo države iz odstavka 1 za namene določitve prava, ki se uporablja, v skladu z določbami o običajnem prebivališču zakoncev razlaga kot napotilo na pravo ozemeljske enote, v kateri imata zakonca običajno prebivališče; (b)se vsako napotilo na pravo države iz odstavka 1 za namene določitve prava, ki se uporablja, v skladu z določbami o državljanstvu zakoncev razlaga kot napotilo na pravo ozemeljske enote, s katero sta zakonca najtesneje povezana; (c)se vsako napotilo na pravo države iz odstavka 1 za namene določitve prava, ki se uporablja, v skladu z drugimi določbami o drugih elementih kot naveznih okoliščinah razlaga kot napotilo na pravo ozemeljske enote, v kateri je zadevni element. Člen 34

Države z več kot enim pravnim sistemom – kolizije, povezane s kategorijami oseb Če ima država za premoženjska razmerja med zakoncema dva ali več pravnih sistemov ali sklopov pravil, ki se za premoženjska razmerja med zakoncema uporabljajo za različne kategorije oseb, se vsako napotilo na pravo te države razlaga kot napotilo na pravni sistem ali sklop pravil, ki ga določajo veljavna pravila te države. Če teh pravil ni, se uporablja pravni sistem ali sklop pravil, s katerim sta zakonca najtesneje povezana. Člen 35

Neuporaba te uredbe za notranjo kolizijo zakonov

Državi članici, ki obsega več ozemeljskih enot, od katerih ima vsaka svoja pravna pravila za premoženjska razmerja med zakoncema, te uredbe ni treba uporabljati za kolizijo zakonov, ki nastane samo med temi ozemeljskimi enotami. Poglavje IV Priznanje, izvršljivost in izvrševanje odločb

Člen 36

Priznanje 1.Odločba, izdana v eni od držav članic, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bil za priznanje potreben kakršen koli poseben postopek. 2.Vsaka zainteresirana stranka, ki kot glavni predmet spora uveljavlja priznanje odločbe, lahko v skladu s postopki iz členov 44 do 57 zahteva, da se odločba prizna. 3.Če je izid postopka pred sodiščem države članice odvisen od odločitve o priznanju kot o predhodnem vprašanju, lahko o priznanju odloči to sodišče. Člen 37

Razlogi za nepriznanje Odločba se ne prizna: (a)če je njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje; (b)če toženi stranki, ki se ni spustila v postopek, pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje ni bilo vročeno pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravila svojo obrambo, razen v primeru, če tožena stranka ni začela postopka za izpodbijanje odločbe, čeprav je imela to možnost; (c)če je nezdružljiva z odločbo, izdano v postopku med istima strankama v državi članici, v kateri se zahteva priznanje; (d)če je nezdružljiva s predhodno odločbo, izdano v drugi državi članici ali v tretji državi glede istega zahtevka med istima strankama, pod pogojem, da predhodna odločba izpolnjuje pogoje za priznanje v državi članici, v kateri se zahteva priznanje. Člen 38

Temeljne pravice Sodišča in drugi pristojni organi držav članic člen 36 uporabljajo ob spoštovanju temeljnih pravic in načel, priznanih v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti njenem členu 21 o načelu prepovedi diskriminacije. Člen 39

Prepoved preverjanja pristojnosti sodišča izvora 1.Pristojnosti sodišča države članice izvora se ne sme preverjati. 2.Merilo javnega reda iz člena 37 se ne uporablja za pravila o pristojnosti iz členov 4 do 11. Člen 40

Nepreverjanje vsebine Odločbe, izdane v državi članici, v nobenem primeru ni dovoljeno preverjati glede vsebine.

Člen 41

Prekinitev postopka za priznanje Sodišče države članice, v kateri se zahteva priznanje odločbe, izdane v drugi državi članici, lahko prekine postopek, če je bilo zoper odločbo v državi članici izvora vloženo redno pravno sredstvo. Člen 42

Izvršljivost Odločbe, izdane v državi članici in izvršljive v tej državi, so izvršljive v drugi državi članici, če so bile na zahtevo zainteresirane stranke tam razglašene za izvršljive po postopku iz členov 44 do 57. Člen 43

Določitev stalnega prebivališča Da bi sodišče, ki je začelo postopek, ugotovilo, ali ima stranka za namene postopka iz členov 44 do 57 stalno prebivališče v državi članici izvršitve, uporabi notranje pravo te države članice. Člen 44

Krajevna pristojnost 1.Zahteva za razglasitev izvršljivosti se vloži pri sodišču ali pristojnem organu države članice izvršitve; ime sodišča ali pristojnega organa ta država članica sporoči Komisiji v skladu s členom 64. 2.Krajevna pristojnost se določi glede na stalno prebivališče stranke, zoper katero se zahteva izvršitev, ali glede na kraj izvršitve. Člen 45

Postopek 1.Za postopek vložitve zahteve se uporablja pravo države članice izvršitve. 2.Vlagatelju v državi članici izvršitve ni treba imeti poštnega naslova ali pooblaščenega predstavnika. 3.Zahtevi se priložijo naslednje listine: (a)izvod odločbe, ki izpolnjuje pogoje, potrebne za potrditev njene verodostojnosti; (b)dokazilo, ki ga izda sodišče ali pristojni organ države članice izvora na obrazcu, pripravljenem v skladu s svetovalnim postopkom iz člena 67(2), brez poseganja v člen 46. Člen 46

Nepredložitev dokazila 1.Če dokazilo iz točke (b) člena 45(3) ni predloženo, lahko sodišče ali pristojni organ določi rok za njegovo predložitev, sprejme enakovredno listino ali, če meni, da razpolaga z zadostnimi podatki, stranko oprosti predložitve. 2.Na zahtevo sodišča ali pristojnega organa se listine prevedejo ali prečrkujejo. Listine prevede oseba, ki je za to pooblaščena v eni od držav članic. Člen 47

Razglasitev izvršljivosti Odločba se razglasi za izvršljivo takoj po izpolnitvi formalnosti iz člena 45 brez kakršnega koli preizkusa iz člena 37. Stranka, zoper katero se zahteva izvršitev odločbe, v tej fazi postopka nima možnosti dajati nobenih izjav glede zahteve.

Člen 48

Obvestilo o razglasitvi izvršljivosti 1.O razglasitvi izvršljivosti se nemudoma obvesti vlagatelj zahteve v skladu s postopkom, predpisanim po pravu države članice izvršitve. 2.Razglasitev izvršljivosti se vroči stranki, zoper katero se zahteva izvršitev, skupaj z odločbo, če ji ta ni bila vročena že prej. Člen 49

Pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti 1.Obe stranki lahko zoper razglasitev izvršljivosti vložita pravno sredstvo. 2.Pravno sredstvo se vloži pri sodišču, katerega ime zadevna država članica sporoči Komisiji v skladu s členom 64. 3.Pravno sredstvo se obravnava po kontradiktornem postopku. 4.Če se stranka, zoper katero se zahteva izvršitev, ne spusti v postopek pred sodiščem, ki odloča o pravnem sredstvu, ki ga je vložil vlagatelj, se uporabijo določbe člena 16, tudi če stranka, zoper katero se zahteva izvršitev, nima stalnega prebivališča v nobeni od držav članic. 5.Pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti se vloži v 30 dneh po njeni vročitvi. Če stranka, zoper katero se zahteva izvršitev, nima stalnega prebivališča v državi članici, v kateri je bila razglašena izvršljivost, temveč v drugi državi članici, je rok za vložitev pravnega sredstva 60 dni, teči pa začne z dnem, ko je stranki razglasitev izvršljivosti vročena osebno ali na njenem prebivališču. Ta rok se ne sme podaljšati zaradi oddaljenosti. Člen 50

Postopek izpodbijanja razsodbe o pravnem sredstvu Razsodba o pravnem sredstvu se lahko izpodbija samo po postopku, ki ga je zadevna država članica sporočila Komisiji v skladu s členom 64. Člen 51

Zavrnitev ali preklic razglasitve izvršljivosti Sodišče, pri katerem se vloži pravno sredstvo iz člena 49 ali člena 50, zavrne ali prekliče razglasitev izvršljivosti samo na podlagi enega izmed razlogov iz člena 37. Odločitev sprejme nemudoma. Člen 52

Prekinitev postopka Sodišče, pri katerem je vloženo pravno sredstvo v skladu s členom 49 ali členom 50, na zahtevo stranke, zoper katero se zahteva izvršitev odločbe, prekine postopek, če je bila izvršljivost odločbe v državi članici izvora zaradi vložitve pravnega sredstva začasno zadržana. Člen 53

Začasni ukrepi, vključno z ukrepi zavarovanja 1.Ko je treba odločbo priznati v skladu s tem poglavjem, lahko vlagatelj kadar koli uveljavlja začasne ukrepe, vključno z ukrepi zavarovanja, po pravu države članice izvršitve, ne da bi bilo za to treba razglasiti izvršljivost odločbe v skladu s členom 46. 2.Razglasitev izvršljivosti po zakonu vključuje pooblastilo za uvedbo ukrepov zavarovanja. 3.V predpisanem roku za pravno sredstvo iz člena 49(5) zoper razglasitev izvršljivosti in vse do odločitve o tem pravnem sredstvu zoper premoženje stranke, zoper katero se zahteva izvršitev, ni dovoljeno sprejeti nobenega ukrepa izvršbe, razen ukrepov zavarovanja. Člen 54

Delna izvršljivost

1.Če je z odločbo odločeno o več zahtevkih, pa izvršljivosti ni mogoče razglasiti glede vseh zahtevkov, sodišče ali pristojni organ razglasi izvršljivost za enega ali več teh zahtevkov. 2.Vlagatelj lahko zahteva, da se razglasitev izvršljivosti omeji na del odločbe. Člen 55

Pravna pomoč Če je bila vlagatelju zahteve v državi članici izvora odobrena popolna ali delna brezplačna pravna pomoč ali oprostitev stroškov postopka, je ta v postopku za razglasitev izvršljivosti upravičen do kar najširše brezplačne pravne pomoči ali oprostitve stroškov postopka, ki ju dopušča pravo države članice izvršitve. Člen 56

Brez varščine, jamstva ali pologa Od stranke, ki v eni od držav članic vloži zahtevo za priznanje, izvršljivost ali izvršitev odločbe, izdane v drugi državi članici, ni dovoljeno zahtevati nobene varščine, jamstva ali pologa iz razloga, da je ta stranka tuj državljan ali da nima stalnega prebivališča oziroma ne prebiva v državi članici izvršitve. Člen 57

Brez taks, pristojbin ali dajatev V državi članici izvršitve v postopku za razglasitev izvršljivosti ni dovoljeno zahtevati nobene takse, pristojbine ali dajatve, izračunane glede na vrednost spornega predmeta. Poglavje V Javne listine in sodne poravnave Člen 58

Sprejemljivost javnih listin 1.Javna listina, sestavljena v eni državi članici, ima v drugi državi članici enako dokazno moč kot v državi članici izvora ali najbolj primerljive učinke, če to ni v očitnem nasprotju z javnim redom zadevne države članice. Oseba, ki želi uporabiti javno listino v drugi državi članici, lahko zaprosi organ, ki je sestavil javno listino v državi članici izvora, naj izpolni obrazec, pripravljen v skladu s svetovalnim postopkom iz člena 67(2), v katerem opiše dokazno moč javne listine v državi članici izvora.