1.UVOD

1.1 Luganska konvencija

Konvencijo o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah iz leta 2007 (v nadaljnjem besedilu: Luganska konvencija) so sklenile Evropska unija, samostojno Danska in tri od štirih članic Evropskega združenja za prosto trgovino (Švica, Norveška in Islandija, v nadaljnjem besedilu: države Efte) .

Področje pristojnosti in priznavanja ter izvrševanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v Uniji ureja Uredba (EU) št. 1215/2012 (prenovljena uredba Bruselj Ia). Luganska konvencija odraža prejšnje stanje prava Unije na tem področju (Uredba Sveta (ES) št. 44/2001).

Luganska konvencija je „dvojna konvencija“, ki ureja tako mednarodno pristojnost (tj. vprašanje, ali je sodišče pristojno za obravnavo čezmejne zadeve) kot priznavanje in izvrševanje tujih sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah.

H konvenciji lahko prosto pristopijo prihodnje članice Efte in države članice EU v zvezi z nekaterimi njihovimi neevropskimi ozemlji. V skladu s členi 70 do 72 Luganske konvencije morajo vse druge države za pristop h Konvenciji pri depozitarju vložiti prošnjo, ki se pošlje pogodbenicam. Pogodbenice si prizadevajo podati soglasje najpozneje v enem letu po povabilu depozitarja . Depozitar državo povabi k pristopu k Luganski konvenciji samo v primeru soglasne privolitve pogodbenic. Po deponiranju listine o pristopu lahko pogodbenice še vedno podajo pripombe. Konvencija začne veljati samo med državo pristopnico in tistimi pogodbenicami, ki niso izrazile pripomb pred prvim dnevom tretjega meseca, ki sledi deponiranju listine o pristopu.

Zunanjo pristojnost za sklenitev Luganske konvencije iz leta 2007 in s tem tudi za privolitev k pristopu nove pogodbenice in pripombe k začetku veljavnosti Konvencije med Unijo in novo pogodbenico ima izključno Evropska unija.

1.2 Prošnja Združenega kraljestva

Luganska konvencija se je za Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska (v nadaljnjem besedilu: Združeno kraljestvo) uporabljala do 31. januarja 2020 prek njegovega članstva v EU. EU je druge pogodbenice Luganske konvencije obvestila, da je treba v prehodnem obdobju, ki se je končalo 31. decembra 2020, za namene mednarodnih sporazumov, katerih pogodbenica je bila Unija, Združeno kraljestvo obravnavati kot državo članico, kar je zajemalo tudi Lugansko konvencijo.

Združeno kraljestvo je 8. aprila 2020 zaprosilo za pristop k Luganski konvenciji iz leta 2007. Prošnja je bila predložena depozitarju Luganske konvencije. Združeno kraljestvo je predlagalo razširitev uporabe Konvencije na Gibraltar.

Depozitar je z dopisom z dne 14. aprila 2020 uradno poslal prošnjo in z njo povezane informacije pogodbenicam Luganske konvencije, med drugim tudi Evropski uniji, ki jo zastopa Evropska komisija.

2.ANALIZA KOMISIJE

Glede na naravo Luganske konvencije (glej oddelek 2.1 v nadaljevanju) in obstoječi okvir pravosodnega sodelovanja s tretjimi državami (glej oddelek 2.2 v nadaljevanju) Komisija meni, da EU ne bi smela soglašati s pristopom Združenega kraljestva k Luganski konvenciji.

2.1 Narava Luganske konvencije

Luganska konvencija odraža pravila EU o mednarodni pristojnosti in njen skoraj avtomatičen sistem priznavanja in izvrševanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v razmerju do držav Efte. Tako razširja ugodnosti okvira EU za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb na te države, pa tudi na države članice EU v zvezi s temi državami. Posledično močno olajšuje dostop sodnih odločb v civilnih zadevah iz držav Efte do območja pravosodja EU v civilnih in gospodarskih zadevah in obratno.

Luganska konvencija je bistven element skupnega območja pravice in spremljevalni ukrep za gospodarske odnose EU z državami Efte/EGP. V primeru Norveške in Islandije ti odnosi temeljijo na Sporazumu EGP, ki na notranjem trgu združuje države članice EU in države Efte/EGP. Gospodarske in trgovinske odnose Švice z EU ureja niz dvostranskih sporazumov, v okviru katerih Švica soglaša, da bo v zameno za dostop do dela enotnega trga EU prevzela nekatere vidike zakonodaje EU. Ta okvir predstavljajo vse sedanje pogodbenice. Te države so vsaj delno udeležene na notranjem trgu EU, ki zajema prosti pretok blaga, storitev, kapitala in oseb.

Luganska konvencija tako podpira odnose EU s tretjimi državami, ki so z EU posebej tesno regulativno povezane, med drugim tudi prek uskladitve s pravnim redom EU (ali njegovimi deli). Čeprav je Konvencija načeloma odprta za pristop „vseh drugih držav“ na povabilo depozitarja na podlagi soglasne privolitve pogodbenic (glej zgoraj), pa ni ustrezen splošni okvir za pravosodno sodelovanje s katero koli tretjo državo. Ni namenjena vsem tretjim državam, kar je razvidno iz dejstva, da se je od leta 1988 (ko je bila sprejeta prva Luganska konvencija) kot tretja država Konvenciji pridružila le Poljska, ki pa je to storila na poti k pristopu k EU. Razen držav Efte/EGP ni nobena tretja država pogodbenica Konvencije. Združeno kraljestvo je od 1. januarja 2021 tretja država z „običajnim“ sporazumom o prosti trgovini, ki olajšuje trgovino, ne vključuje pa temeljnih svoboščin in politik notranjega trga. Konvencija temelji na visoki ravni medsebojnega zaupanja med pogodbenicami in predstavlja bistven element skupnega območja pravice, sorazmerno z visoko stopnjo gospodarske povezanosti, ki temelji na uporabi štirih svoboščin.

2.2 Mednarodni okvir za sodelovanje EU s tretjimi državami na področju civilnega pravosodja