Energijska učinkovitost in njen prispevek k energetski varnosti ter okviru podnebne in energetske politike za leto 2030

POVZETEK OCENE UČINKA

1.Ozadje politike

1.Leta 2007 je Evropski svet določil cilj prihranka 20 % primarne energije do leta 2020 (v primerjavi z napovedmi iz leta 2007). Direktiva o energijski učinkovitosti vzpostavlja skupni okvir ukrepov za spodbujanje energijske učinkovitosti za zagotovitev, da se cilj doseže. Od Komisije zahteva, da do junija 2014 presodi, ali bo EU verjetno dosegla cilj, in po potrebi predlaga nadaljnje ukrepe.

2.Nedavna evropska strategija za energetsko varnost izpostavlja zmanjšanje povpraševanja po energiji kot „eno od najučinkovitejših orodij za zmanjšanje odvisnosti EU od zunanje energije in njene izpostavljenosti podražitvam“.

3.Sporočilo za leto 2030 določa osnovne oblike okvira EU za podnebje in energijo za obdobje 2020–2030 . V sporočilu je navedeno, da „bi cilj zmanjšanja emisij toplogrednih plinov za 40 % do leta 2030 zahteval višjo raven energijskih prihrankov v višini približno 25 %,“ vendar je v njem navedeno tudi, da se natančen cilj v okviru prihodnje politike glede energijskih prihrankov in ukrepi, potrebni za dosego tega cilja, določijo v pregledu direktive o energijski učinkovitosti na podlagi analize, ki je podlaga za okvir za leto 2030, in ciljev na področju obnovljivih virov energije in zmanjšanja emisij toplogrednih plinov, predlaganih v sporočilu za leto 2030.

2.Pridobljene izkušnje in opredelitev problema

4.Poraba primarne energije v EU se je v obdobju 2000–2006 povečala s 1 618 Mtoe na 1 721 Mtoe, od takrat pa se zmanjšuje. Čeprav je na povpraševanje po energiji pomembno vplivala gospodarska kriza, ki se je začela leta 2008, je bil učinek izboljšanja energijske učinkovitosti (na podlagi cen in politik) večji. Od leta 2000 se je izboljšala učinkovitost in stopnja izboljševanja je od leta 2008 še hitrejša. Vendar bo v primeru nadaljevanja trenutnih trendov do leta 2020 približno tretjina zmanjšanja porabe energije v primerjavi z referenco iz leta 2007 izhajala iz počasnejše rasti, kot je bila pričakovana, in le približno dve tretjini iz izboljšanja energijske učinkovitosti.

5.V obdobju 2008–2012 se je poraba primarne energije zmanjšala v večini držav članic. Pri tem so imele pomembno vlogo spremembe ravni gospodarske dejavnosti in tudi spremembe mešanice v proizvodnji električne energije ter spremembe industrijske strukture. V nekaterih državah so na učinek teh dejavnikov nasprotno vplivale spremembe ravni porabe (npr. povečevanje povprečne velikosti bivališč).

6.Okvir politike na področju energijske učinkovitosti se je v zadnjih letih znatno razvil. Cilj EU glede 20-odstotnih energijskih prihrankov je zdaj jasno opredeljen in zagotavlja politični zagon, smernice za vlagatelje in merilo za merjenje napredka. Na evropski ravni so se za najučinkovitejše politike do zdaj izkazali standardi glede učinkovitosti proizvodov, vključno z okoljsko primerno zasnovo proizvodov in njihovim označevanjem z energijskimi nalepkami ter zakonodajo glede CO2 za avtomobile in dostavna vozila. Direktiva o energijski učinkovitosti stavb (prenovljena leta 2010) in direktiva o energijski učinkovitosti iz leta 2012 bi lahko nadalje usmerjali energijsko učinkovitost v EU, če ju bodo države članice ustrezno izvajale. Dolgoročni potencial direktive o energijski učinkovitosti pa je v določeni meri omejen z dejstvom, da se nekatere ključne določbe leta 2020 nehajo uporabljati.

7.Države članice na nacionalni ravni poročajo o uspešnosti različnih ukrepov politik. Iz posodobljenih informacij, ki so jih predložile države članice v svojih nacionalnih akcijskih načrtih za energijsko učinkovitost za leto 2014, je razvidna nadaljnja krepitev nacionalnih politik v številnih državah članicah, vključno z novimi ukrepi za izvajanje direktive o energijski učinkovitosti.

8.Analiza kljub temu napredku kaže na to, da bo pri trenutnem trendu cilj energijske učinkovitosti EU glede prihranka 20 % energije do leta 2020 zgrešen za 1 do 2 odstotni točki.

9.Razne analize, ki obravnavajo obdobje po letu 2020, vključno z analizami IEA in Fraunhofer ISI, navajajo, da trenutni okvir politike ne bo zadostoval za uresničitev celotnega potenciala stroškovno učinkovitega energijskega prihranka. Iz ocene učinka, priložene sporočilu za leto 2030, je tudi jasno razvidno, da trenutne politike (kot so predstavljene v referenčnem scenariju ) ne bi zagotovile stroškovno učinkovitega prehoda na nizkoogljično gospodarstvo, saj bi do leta 2030 dosegle zgolj 21-odstotni prihranek v primerjavi z napovedmi iz leta 2007.

10.Glavni razlog, zaradi katerega se pričakuje, da cilj za leto 2020 ne bo dosežen, je dejstvo, da na ravni držav članic kljub nedavnemu pozitivnemu razvoju pogosto ni dovolj zavezanosti za izvajanje obstoječega zakonodajnega okvira. Glede obetov za obdobje po letu 2020 pa so bila nekatera ključna orodja politik zasnovana za časovni okvir do leta 2020, zaradi česar ne zagotavljajo dolgoročnih spodbud za naložbe v energijsko učinkovitost. Poleg tega pomembne ovire za energijsko učinkovitost ostajajo tudi ob trenutnih pravilih.

11.Splošni problem zaradi teh osnovnih dejavnikov je, da potencial stroškovno učinkovitega energijskega prihranka (tako kratko- kot dolgoročnega) ni v celoti uresničen, zato energijska učinkovitost ne prispeva dovolj k ciljem energetske politike EU. To ima naslednje posledice: (a) veliko povpraševanje po energiji povečuje odvisnost EU od uvoza energije, predvsem plina; (b) neizrabljeni potencial energijske učinkovitosti negativno vpliva na cenovno dostopnost energije in omejuje konkurenčnost gospodarstva EU; (c) veliko povpraševanje po energiji draži prehod na nizkoogljično gospodarstvo, ker številni ukrepi za energijsko učinkovitost spadajo med možnosti za zmanjšanje količine toplogrednih plinov z najnižjimi stroški.

3.Subsidiarnost

12.V središču uresničevanja politike na področju energijske učinkovitosti so države članice, pri čemer bi moralo biti posredovanje EU natančno usmerjeno in spodbudno za njihove ukrepe. Vloga EU je, da: (a) vzpostavi skupni okvir, s katerim se oblikuje osnova za skladne in medsebojno krepilne mehanizme, pri čemer je državam članicam prepuščena odgovornost za določitev sredstev za doseganje dogovorjenih ciljev; (b) vzpostavi platformo za izmenjavo dobrih praks in spodbujanje krepitve zmogljivosti; (c) določi minimalne zahteve na področjih, na katerih obstaja tveganje za izkrivljanje notranjega trga, če države članice izvedejo samostojne ukrepe; (d) z uporabo instrumentov EU, npr. prek financiranja, spodbuja energijsko učinkovitost.

4.Obseg in cilji

13.Splošni cilj je zagotoviti, da energijska učinkovitost prispeva k razvoju konkurenčnega, trajnostnega in zanesljivega energetskega sistema EU.

14.Posebna cilja sta: