EVROPSKA KOMISIJA Strasbourg,17.4.2018 COM(2018) 225 final 2018/0108(COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o evropskem nalogu za predložitev in evropskem nalogu za zavarovanje elektronskih dokazov v kazenskih zadevah {SWD(2018) 118 final}



{SWD(2018) 119 final}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.OZADJE PREDLOGA •Razlogi za predlog in njegovi cilji Uporaba družbenih medijev, spletne pošte ter storitev in aplikacij za pošiljanje sporočil pri komunikaciji, delu, druženju in pridobivanju informacij je danes marsikje po svetu postala običajna. Navedene storitve povezujejo na stotine milijonov uporabnikov. Uporabnikom po vsej Uniji in drugod zagotavljajo pomembne gospodarske in družbene koristi. Vendar jih je mogoče zlorabiti tudi kot orodje za storitev ali omogočanje kaznivih dejanj, vključno s hudimi kaznivimi dejanji, kot so teroristični napadi. Ko se to zgodi, so te storitve in aplikacije pogosto edini kraj, kjer lahko preiskovalci najdejo sledi za ugotovitev, kdo je storil kaznivo dejanje, in pridobitev dokazov, ki jih je mogoče uporabiti na sodišču. Ker je splet brezmejen, se lahko te storitve zagotavljajo od koder koli na svetu in zanje ni nujno potrebna fizična infrastruktura, korporativna prisotnost ali osebje v državah članicah, kjer se storitve ponujajo ali na notranjem trgu kot celoti. Prav tako za shranjevanje podatkov ni potrebna konkretna lokacija, saj ponudniki storitev to pogosto izberejo na podlagi upravičenih razlogov, kot so varnost podatkov, ekonomija obsega in hitrost dostopa. Zato organi držav članic v vse več kazenskih zadevah, ki se nanašajo na vse vrste kaznivih dejanj, potrebujejo dostop do podatkov, ki bi lahko bili dokazi in so shranjeni zunaj njihove države in/ali jih shranjujejo ponudniki storitev v drugih državah članicah ali tretjih državah. Za primere, ko so dokazi ali ponudnik storitev drugje, so bili že pred več desetletji razviti mehanizmi sodelovanja med državami. Kljub rednim reformam so ti mehanizmi sodelovanja pod vse večjim pritiskom zaradi povečanih potreb po pravočasnem čezmejnem dostopu do elektronskih dokazov. Zato so se številne države članice in tretje države odločile razširiti svoja nacionalna orodja. Razdrobljenost, ki je posledica te odločitve, ustvarja pravno negotovost in nasprotujoče si obveznosti, postavljajo pa se tudi vprašanja o zaščiti temeljnih pravic in postopkovnih zaščitnih ukrepih oseb, na katere take zahteve vplivajo. Leta 2016 je Svet pozval h konkretnim ukrepom na podlagi skupnega pristopa EU za večjo učinkovitost medsebojne pravne pomoči, izboljšanje sodelovanja med organi držav članic in ponudniki storitev iz držav nečlanic EU ter predlaganje rešitev za težave pri opredeljevanju in izvrševanju pristojnosti v kibernetskem prostoru. Evropski parlament je podobno izpostavil izzive, s katerimi se zaradi trenutnega razdrobljenega pravnega okvira spoprijemajo ponudniki storitev, ki želijo izpolniti zahteve organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj, in pozval k vzpostavitvi evropskega pravnega okvira, vključno z zaščitnimi ukrepi glede pravic in svoboščin vseh udeleženih. Ta predlog se nanaša na posebno težavo, ki je posledica minljivosti elektronskih dokazov in njihove mednarodne razsežnosti. Cilj predloga je mehanizme sodelovanja prilagoditi digitalni dobi, tako da se sodstvu in organom za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj zagotovijo orodja za obravnavo današnjih načinov komunikacije storilcev kaznivih dejanj in spoprijemanje s sodobnimi oblikami kriminalitete. Taka orodja pa so odvisna od trdnih zaščitnih mehanizmov za človekove pravice. Cilj tega predloga je izboljšati pravno varnost organov, ponudnikov storitev in prizadetih oseb ter ohraniti visok standard zahtev organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj, s čimer se zagotovi zaščita človekovih pravic, preglednosti in odgovornosti. Hkrati se pospeši postopek zavarovanja in pridobivanja elektronskih dokazov, ki jih shranjujejo in/ali imajo ponudniki storitev s poslovno enoto v drugi jurisdikciji. Ta instrument bo obstajal hkrati s sedanjimi instrumenti pravosodnega sodelovanja, ki so še vedno pomembni in jih lahko pristojni organi po potrebi uporabijo. Komisija si vzporedno prizadeva okrepiti sedanje mehanizme pravosodnega sodelovanja z ukrepi, kot so vzpostavitev varne platforme za hitro izmenjavo zahtev med pravosodnimi organi znotraj EU in naložba v višini milijon EUR za usposabljanje izvajalcev iz vseh držav članic EU na področju medsebojne pravne pomoči in sodelovanja, z osredotočanjem na ZDA kot tretjo državo, ki prejme največ zahtev iz EU. Organi bi se morali glede vročitve in izvrševanja nalogov na podlagi tega instrumenta zanašati na pravne zastopnike, ki jih imenujejo ponudniki storitev. Komisija danes vlaga predlog za zagotovitev, da se taki pravni zastopniki učinkovito imenujejo. S tem se uvaja skupna rešitev na ravni celotne EU za naslavljanje sodnih nalogov na ponudnike storitev prek pravnega zastopnika. •Skladnost z obstoječim pravnim okvirom EU s področja zadevne politike in Konvencijo Sveta Evrope o kibernetski kriminaliteti Sedanji pravni okvir EU sestavljajo instrumenti sodelovanja EU v kazenskih zadevah, kot so Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/41/EU o evropskem preiskovalnem nalogu v kazenskih zadevah (direktiva o EPN), Konvencija o medsebojni pravni pomoči v kazenskih zadevah med državami članicami Evropske unije, Sklep Sveta 2002/187/PNZ o ustanovitvi Eurojusta, Uredba (EU) 2016/794 o Europolu, Okvirni sklep Sveta 2002/465/PNZ o skupnih preiskovalnih skupinah, ter dvostranski sporazumi med Unijo in državami nečlanicami EU, kot sta sporazum o medsebojni pravni pomoči med EU in ZDA ter sporazum o medsebojni pravni pomoči med EU in Japonsko. Z uvedbo evropskega naloga za predložitev dokazov in evropskega naloga za zavarovanje dokazov v tem predlogu bo lažje zavarovati in zbirati elektronske dokaze v kazenskih postopkih, ki jih shranjujejo ali imajo ponudniki storitev iz druge jurisdikcije. Direktiva o EPN, ki je v velikem obsegu nadomestila Konvencijo o medsebojni pomoči v kazenskih zadevah, zajema vse preiskovalne ukrepe. To zajema tudi dostop do elektronskih dokazov, vendar direktiva o EPN ne vsebuje nobenih posebnih določb o tej vrsti dokazov. Nov instrument ne bo nadomestil EPN pri pridobivanju elektronskih dokazov, temveč je le dodatno orodje za organe. Mogoč je primer, ko bodo javni organi raje izbrali EPN, na primer takrat, ko je treba v državi članici izvršiteljici izvesti več preiskovalnih ukrepov. Oblikovanje novega instrumenta za elektronske dokaze je boljši način od spreminjanja direktive o EPN zaradi posebnih izzivov pri pridobivanju elektronskih dokazov, ki se ne nanašajo na druge preiskovalne ukrepe, ki jih zajema direktiva o EPN. Nov instrument bo temeljil na načelih vzajemnega priznavanja, da se olajša čezmejno zbiranje elektronskih dokazov. Organu v državi, kjer je naslovnik naloga, ne bo treba neposredno sodelovati pri vročanju in izvršitvi naloga, razen v primeru neupoštevanja naloga, pri čemer se bo v takem primeru zahtevala izvršba in posredoval bo pristojni organ v državi, kjer je zastopnik. Zato instrument zahteva več trdnih zaščitnih ukrepov in določb, kot je potrditev pravosodnega organa v vsakem posameznem primeru. Evropski nalog za predložitev podatkov o transakcijah ali vsebini (v nasprotju s podatki o naročnikih in dostopu) je na primer mogoče izdati le za kazniva dejanja, za katera je v državi izdajateljici najvišja zagrožena zaporna kazen vsaj tri leta, ali za posebna kazniva dejanja, ki jih je mogoče storiti le v kibernetskem prostoru, ki jih ta omogoča ali ki se nanašajo na terorizem, kot je navedeno v tem predlogu. Osebni podatki, zajeti v tem predlogu, so zavarovani in jih je mogoče obdelovati le v skladu s Splošno uredbo o varstvu podatkov (GDPR) in direktivo o varstvu podatkov, ki jih obdelujejo policija in organi kazenskega pravosodja (direktiva o varstvu podatkov pri preprečevanju, odkrivanju in preiskovanju kaznivih dejanj). Splošna uredba o varstvu podatkov se bo začela uporabljati 25. maja 2018, direktivo o varstvu podatkov pri preprečevanju, odkrivanju in preiskovanju kaznivih dejanj pa morajo države članice v svoj pravni red prenesti do 6. maja 2018. Konvencija Sveta Evrope o kibernetski kriminaliteti (CETS št. 185), ki jo je ratificirala večina držav članic EU, vzpostavlja mednarodne mehanizme sodelovanja zoper kibernetsko kriminaliteto. Konvencija se nanaša na kazniva dejanja, storjena prek spleta ali drugih računalniških omrežij. Od pogodbenic prav tako zahteva vzpostavitev pristojnosti in postopkov za pridobitev elektronskih dokazov in zagotavljanje medsebojne pravne pomoči, ki ni omejena le na kibernetsko kriminaliteto. Konvencija od pogodbenic zlasti zahteva vzpostavitev nalogov za predložitev dokazov, da se od ponudnikov storitev, ki so na njihovem ozemlju, pridobijo računalniški podatki, od ponudnikov storitev, ki na njihovem ozemlju ponujajo storitve, pa podatki o naročnikih. Poleg tega Konvencija določa nalog za zavarovanje dokazov, kadar obstajajo utemeljeni razlogi, da so računalniški podatki še posebej občutljivi za izgubo ali spremembo. Nadaljnje težave povzroča vročanje in izvrševanje nacionalnih nalogov za predložitev dokazov zoper ponudnike, ki imajo poslovno enoto zunaj ozemlja pogodbenice Konvencije. V zvezi s tem se trenutno obravnavajo nadaljnji ukrepi za izboljšanje čezmejnega dostopa do elektronskih dokazov. •Povzetek predlagane uredbe Predlagana uredba uvaja zavezujoča evropski nalog za predložitev in evropski nalog za zavarovanje dokazov. Oba naloga mora izdati ali potrditi pravosodni organ države članice. Nalog se lahko izda za zavarovanje ali predložitev podatkov, ki jih shranjuje ponudnik storitev iz druge jurisdikcije in so potrebni kot dokaz v kazenski preiskavi ali kazenskem postopku. Ta naloga se lahko izdata le, če je v primerljivih nacionalnih primerih v državi izdajateljici za enako kaznivo dejanje na voljo podoben ukrep. Oba naloga je mogoče vročiti ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev, družbenih omrežij, spletnih tržnic, drugim ponudnikom storitev gostovanja in ponudnikom spletne infrastrukture, kot so registri naslovov IP in domenskih imen, ali njihovim pravnim zastopnikom, kadar ti obstajajo. Evropski nalog za zavarovanje dokazov se podobno kot evropski nalog za predložitev dokazov naslovi na pravnega zastopnika zunaj jurisdikcije države članice izdajateljice, da se zavarujejo podatki s ciljem naknadne zahteve za predložitev takih podatkov, na primer prek kanalov medsebojne pravne pomoči v primeru tretjih držav ali prek EPN med sodelujočimi državami članicami. V nasprotju z ukrepi nadzora ali obveznostmi hrambe podatkov, ki so določeni v zakonodaji in v tej uredbi niso opredeljeni, je evropski nalog za zavarovanje dokazov nalog, ki ga izda ali potrdi pravosodni organ v konkretnem kazenskem postopku po posamični oceni sorazmernosti in nujnosti v vsakem posameznem primeru. Tako kot evropski nalog za predložitev dokazov se tudi ta nanaša na posamezne znane ali neznane storilce kaznivega dejanja, ki se je že zgodilo. Evropski nalog za zavarovanje dokazov omogoča le zavarovanje podatkov, ki so že shranjeni v času prejema naloga, in ne omogoča dostopa do podatkov kdaj pozneje po prejemu evropskega naloga za zavarovanje dokazov. Obe vrsti naloga je mogoče uporabiti le v kazenskih postopkih, od začetne predobravnavne faze preiskovanja do zaključka postopka s sodbo ali drugo odločbo. Nalog za predložitev podatkov o naročnikih in dostopu se lahko izda za katero koli kaznivo dejanje, medtem ko se lahko nalog za preložitev podatkov o transakcijah ali vsebini izda le za kazniva dejanja, za katera je v državi izdajateljici najvišja zagrožena zaporna kazen vsaj tri leta, ali za posebna kazniva dejanja, ki so navedena v predlogu in pri katerih obstaja posebna povezava z elektronskimi orodji, ter kazniva dejanja, ki jih zajema Direktiva 2017/541/EU o boju proti terorizmu.

Ker je stopnja poseganja uvedenih ukrepov glede na ciljne podatke različna, predlog vsebuje več pogojev in zaščitnih ukrepov. Ti zajemajo obveznost vnaprejšnje potrditve nalogov s strani pravosodnega organa. Predlog se nanaša le na shranjene podatke. Prestrezanje telekomunikacij v realnem času v tem predlogu ni zajeto. Ukrep je omejen na tisto, kar je nujno in sorazmerno glede na namene zadevnega kazenskega postopka. Ponudnikom storitev prav tako omogoča, da zahtevajo pojasnilo od organa izdajatelja, kadar je to potrebno. Če teh težav ni mogoče rešiti in se organ izdajatelj odloči vztrajati pri izvrševanju, lahko ponudniki storitev uporabijo iste razloge za ugovor na izvršitev svojih organov. Poleg tega je za primere, ko je obveznost predložitve podatkov v nasprotju s konkurenčno obveznostjo, ki izhaja iz prava tretje države, predviden poseben postopek. Zakonodaja EU varuje pravice osumljencev in obtožencev v kazenskih postopkih, pravila o varstvu osebnih podatkov pa že obstajajo. Vendar osebam, katerih podatki se zahtevajo, ti dodatni zaščitni ukrepi v predlogu zagotavljajo procesne pravice v kazenskem postopku ali zunaj njega. To zajema možnost izpodbijanja zakonitosti, nujnosti ali sorazmernosti naloga, brez omejevanja razlogov za izpodbijanje v skladu z nacionalnim pravom. Pravice na podlagi prava države izvršiteljice se v celoti upoštevajo, saj je zagotovljeno, da se imunitete in privilegiji, ki ščitijo zahtevane podatke v državi članici ponudnika storitev, upoštevajo v državi izdajateljici. To zlasti velja, kadar zagotavljajo boljšo zaščito kot po pravu države izdajateljice. Nalogi na podlagi predlagane uredbe so enako izvršljivi kot primerljivi nacionalni nalogi v jurisdikciji, v kateri ponudnik storitev prejme nalog. Uredba določa, da bi morale države članice imeti učinkovite in sorazmerne sankcije. 2.PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST •Pravna podlaga Pravna podlaga v podporo ukrepanju na tem področju je člen 82(1) Pogodbe o delovanju Evropske Unije. Člen 82(1) določa, da je mogoče ukrepe sprejeti po rednem zakonodajnem postopku za določitev pravil in postopkov za zagotovitev priznavanja vseh oblik sodb in sodnih odločb v celotni Uniji. Ukrepe je mogoče sprejeti tudi za lažje sodelovanje med sodnimi ali drugimi enakovrednimi organi držav članic pri kazenskih postopkih in izvrševanju odločb. Ta pravna podlaga se nanaša na mehanizme, ki so zajeti v tej uredbi. Člen 82(1) zagotavlja vzajemno priznavanje sodnih odločb, ki jih pravosodni organ v državi izdajateljici naslovi na pravno osebo v drugi državi članici in ji celo naloži obveznosti, brez predhodnega posredovanja pravosodnega organa v navedeni državi članici. Na podlagi evropskega naloga za predložitev ali zavarovanje dokazov lahko v postopku posreduje pravosodni organ države izvršiteljice, kadar je to potrebno za izvršitev odločbe. •Izbira instrumenta Člen 82(1) PDEU zakonodajalcu Unije omogoča sprejetje uredb in direktiv. Ker predlog zadeva čezmejne postopke, pri katerih so potrebna enotna pravila, državam članicam ni treba pustiti manevrskega prostora za prenos takih pravil. Uredba se neposredno uporablja, zagotavlja jasnost in večjo pravno varnost ter preprečuje različne razlage v državah članicah in druge težave s prenosom, ki so nastale pri okvirnih sklepih o vzajemnem priznavanju sodb in sodnih odločb. Poleg tega uredba omogoča enotno nalaganje obveznosti v Uniji. Zato se uredba šteje za najustreznejšo obliko, ki bi se morala uporabiti za ta instrument vzajemnega priznavanja. •Subsidiarnost Glede na čezmejno razsežnost obravnavanih težav je treba ukrepe, vključene v predlog, sprejeti na ravni Unije, da se dosežejo njihovi cilji. Pri kaznivih dejanjih za katera obstajajo elektronski dokazi, se pogosto zgodi, da sta infrastruktura, na kateri so shranjeni elektronski dokazi, in ponudnik storitev, ki upravlja infrastrukturo, v drugem nacionalnem pravnem okviru, v Uniji ali zunaj nje, kot žrtev in storilec kaznivega dejanja. Zato si lahko pristojna država brez minimalnih skupnih pravil le s težavo in počasi zagotovi učinkovit dostop do elektronskih dokazov čez mejo. Države članice, ki bi ukrepale same, bi se zlasti težko spoprijemale z naslednjima težavama: ·razdrobljenostjo pravnih okvirov v državah članicah, kar so ponudniki storitev, ki želijo izpolniti zahteve na podlagi različnih nacionalnih zakonodaj, navedli kot veliko oviro; ·hitrejšim izvajanjem pravosodnega sodelovanja na podlagi obstoječe zakonodaje Unije, predvsem prek EPN. Glede na raznolikost pravnih pristopov, število zadevnih področij politike (varnost, temeljne pravice, vključno s procesnimi pravicami in zaščito osebnih podatkov, gospodarska vprašanja) in veliko število zainteresiranih strani je zakonodaja na ravni Unije najustreznejši način za obravnavo navedenih težav. •Sorazmernost Predlog določa pravila, na podlagi katerih lahko pristojni organ v Uniji ponudniku storitev, ki storitve ponuja v Uniji, vendar nima poslovne enote v isti državi članici, naloži predložitev ali zavarovanje elektronskih dokazov. Ključne značilnosti predloga, kot so področje uporabe ratione materiae evropskega naloga za predložitev dokazov, pogoji, ki zagotavljajo pravno kurtoazijo, mehanizem sankcioniranja ter sistem zaščitnih ukrepov in pravnih sredstev, omejujejo predlog na tisto, kar je nujno, da se dosežejo njegovi glavni cilji. Predlog se zlasti omejuje na zahteve po shranjenih podatkih (podatki, pridobljeni s prestrezanjem telekomunikacij v realnem času, niso zajeti) in na naloge, izdane v kazenskih postopkih, za posamezno kaznivo dejanje, ki se preiskuje. Preprečevanje kriminala ali druge vrste postopkov ali kršitev torej niso zajeti (kot so upravni postopki zaradi kršitev pravnih pravil), prav tako se od ponudnikov ne zahteva sistematično zbiranje ali shranjevanje več podatkov, kot jih zbirajo ali shranjujejo iz poslovnih razlogov ali zaradi zagotavljanja skladnosti z drugimi pravnimi zahtevami. Poleg tega velja, da se lahko nalog za predložitev podatkov o naročnikih in dostopu izda za katero koli kaznivo dejanje, nalog za predložitev podatkov o transakcijah ali vsebini pa se lahko izda le za kazniva dejanja, za katera je v državi izdajateljici najvišja zagrožena zaporna kazen vsaj tri leta, ali za posebna kazniva dejanja, ki jih je mogoče storiti le v kibernetskem prostoru ali ki jih ta omogoča, kot so opredeljena v predlogu, ter za kazniva dejanja, povezana s terorizmom. Nazadnje, predlog pojasnjuje postopkovna pravila in zaščitne ukrepe, ki se uporabljajo za čezmejni dostop do elektronskih dokazov, vendar ne harmonizira nacionalnih ukrepov. Omejuje se na tisto, kar je nujno in sorazmerno za obravnavo potreb organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj in pravosodnih organov v digitalni dobi. 3.REZULTATI NAKNADNIH OCEN, POSVETOVANJ Z ZAINTERESIRANIMI STRANMI IN OCEN UČINKA •Posvetovanja z zainteresiranimi stranmi V letu in pol se je Komisija posvetovala z vsemi zadevnimi zainteresiranimi stranmi ter opredelila težave in načine njihovega reševanja. Uporabila je različne vrste anket, od odprtega javnega posvetovanja do ciljno usmerjenih anket pri zadevnih javnih organih. Organizirana so bila skupinska strokovna srečanja in dvostranska srečanja, na katerih se je razpravljalo o morebitnih učinkih zakonodaje EU. Povratne informacije o pobudi so se zbirale tudi na konferencah o čezmejnem dostopu do elektronskih dokazov.

Na splošno so anketiranci menili, da je povečana uporaba informacijskih storitev izziv za organe za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj, saj so zadevni organi pogosto slabo opremljeni za obravnavanje dokazov na spletu. Dolg postopek pridobivanja dokazov je bil opredeljen kot ena od glavnih ovir. Druga ključna vprašanja, ki so jih izpostavili javni organi, zajemajo pomanjkanje zanesljivega sodelovanja s ponudniki storitev, slabo preglednost in pravno negotovost glede pristojnosti za preiskovalne ukrepe. Menili so, da neposredno čezmejno sodelovanje organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj ter ponudnikov digitalnih storitev pomeni dodano vrednost v kazenski preiskavi. Ponudniki storitev in nekatere organizacije civilne družbe so menili, da je treba zagotoviti pravno varnost pri sodelovanju z javnimi organi in preprečevati kolizije zakonov. Glede vprašanja o tem, kako bi lahko nova zakonodaja EU vplivala na pravice, so zainteresirane strani menile, da bi bilo treba zagotoviti posebne zaščitne ukrepe kot nujen pogoj za vsak čezmejni instrument. Iz povratnih informacij, zbranih z začetno oceno učinka, izhaja, da zainteresirane strani menijo, da bi obravnava pomanjkljivosti sedanjega sistema medsebojne pravne pomoči izboljšala ta sistem in pravno varnost. Nekatere organizacije civilne družbe so nasprotovale zakonodaji na ravni EU o neposrednem sodelovanju. Menijo, da bi bilo bolje omejiti ukrepanje EU na izboljšanje postopkov medsebojne pravne pomoči. Ta zamisel bo nadalje obravnavana v okviru praktičnih ukrepov, ki jih je Svet podprl junija 2016. S ciljno usmerjeno anketo pri javnih organih v državah članicah je bilo ugotovljeno tudi, da ne obstaja skupen pristop k pridobivanju čezmejnega dostopa do elektronskih dokazov, saj ima vsaka država članica svojo nacionalno prakso. Ponudniki storitev se tudi različno odzivajo na zahteve tujih organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj, njihovi odzivni časi pa se razlikujejo glede na državo članico, ki predloži zahtevo. To ustvarja pravno negotovost za vse udeležene zainteresirane strani. Iz posvetovanj z zainteresiranimi stranmi na splošno izhaja, da je sedanji pravni okvir razdrobljen in zapleten. To lahko povzroči zamude v fazi izvrševanja ter neučinkovito preiskovanje in pregon kaznivih dejanj, ki zajemajo čezmejni dostop do elektronskih dokazov. •Ocena učinka Odbor za regulativni nadzor je izdal pozitivno mnenje o oceni učinka, ki je podlaga za ta predlog, in dal več predlogov za izboljšanje. Na podlagi navedenega mnenja je bila ocena učinka spremenjena tako, da so se nadalje obravnavala vprašanja temeljnih pravic, povezana s čezmejno izmenjavo podatkov, zlasti povezave med različnimi ukrepi, ki so del prednostne možnosti. Ocena je bila spremenjena tudi tako, da bolje izraža mnenja zainteresiranih strani in držav članic ter način, kako so bila upoštevana. Nadalje je bil pregledan okvir politike, da so se vključila dodatna sklicevanja na različne vidike, kot so razprave v strokovnih skupinah, s pomočjo katerih je bila pobuda oblikovana. Pojasnjeno je bilo dopolnjevanje med različnimi ukrepi (zlasti direktivo o EPN, pogajanji o dodatnem protokolu h Konvenciji o kibernetski kriminaliteti ter skupnim pregledom sporazuma med EU in ZDA o medsebojni pravni pomoči) v smislu področja uporabe, časovne razporeditve in globine, pri čemer je bil popravljen osnovni scenarij, tako da bolje izraža razvoj, ki se bo verjetno zgodil neodvisno od sprejetja predlaganih ukrepov. Nazadnje, dodani so bili diagrami poteka, ki bolje opisujejo potek dela pri izmenjavi podatkov. Poleg osnovnega scenarija (možnost O) so bile obravnavane štiri glavne možnosti politike: več praktičnih ukrepov za izboljšanje postopkov pravosodnega sodelovanja in neposrednega sodelovanja med javnimi organi in ponudniki storitev (možnost A: nezakonodajna); možnost kombiniranja praktičnih ukrepov iz možnosti A z mednarodnimi rešitvami na dvostranski ali večstranski ravni (možnost B: zakonodajna); možnost, pri kateri se ukrepi iz možnosti B kombinirajo z evropskim nalogom za predložitev dokazov in ukrepom za izboljšanje dostopa do podatkovnih zbirk, v katerih je mogoče dobiti informacije o naročnikih na podlagi poizvedovanja, kot je iskanje po imenu domene Domain Name Whois (možnost C: zakonodajna), in možnost kombiniranja vseh ukrepov iz možnosti C z zakonodajo o neposrednem oddaljenem dostopu do shranjenih podatkov (možnost D: zakonodajna). Če ne bo sprejet noben ukrep (možnost O), bo vse večje število zahtev poslabšalo razmere. Vse druge možnosti pripomorejo k doseganju ciljev pobude, vendar v različnem obsegu. Možnost A bi izboljšala učinkovitost sedanjih postopkov, na primer z izboljšanjem kakovosti zahtev, vendar bi bil obseg izboljšanja omejen s strukturnimi pomanjkljivostmi sedanjega sistema. Z možnostjo B bi bilo izboljšanje večje, saj bi se zagotovile mednarodno sprejete rešitve, vendar bi bil rezultat teh mednarodnih rešitev precej odvisen od tretjih držav. Rešitve so zato negotove in ni verjetno, da bi bile tako učinkovite in bi ponudile toliko zaščitnih ukrepov kot rešitev Unije. Možnost C bi prav gotovo pomenila večjo dodano vrednost kot prej navedene možnosti, zagotovila pa bi tudi instrument znotraj EU za neposredno sodelovanje s ponudniki storitev, ki bi obravnaval večino opredeljenih težav, kadar obstaja ponudnik storitev, ki ima zadevne podatke. Možnost D je najbolj celovit sveženj rešitev. Poleg predhodnih ukrepov zajema zakonodajni ukrep za neposredni dostop v primerih, ko sodelovanje ponudnika storitev ni potrebno. Sedanja zakonodajna pobuda Komisije temelji na ugotovitvah iz ocene učinka. Ta zakonodaja bo dopolnjena s praktičnimi ukrepi, kot so opisani v oceni učinka, in z nadaljnjimi prizadevanji za dodatni protokol h Konvenciji o kibernetski kriminaliteti. Komisija bo na podlagi svojega zakonodajnega predloga tudi razpravljala z ZDA in drugimi tretjimi državami o možnosti prihodnjih dvostranskih ali večstranskih sporazumov o čezmejnem dostopu do elektronskih dokazov s spremljajočimi zaščitnimi ukrepi. Komisija za zdaj glede ukrepov o neposrednem dostopu in dostopu do podatkovnih zbirk, ki so del možnosti D, ne predlaga nobene zakonodaje, saj bo nadalje obravnavala način, kako najbolje rešiti ti dve vprašanji. Pričakuje se, da bo pobuda omogočila uspešnejše in učinkovitejše preiskave in pregon, izboljšala preglednost in odgovornost ter zagotovila upoštevanje temeljnih pravic. Prav tako se pričakuje, da bo spodbudila zaupanje v enotni digitalni trg z izboljšanjem varnosti in zmanjšanjem vtisa nekaznovanosti kaznivih dejanj, storjenih na omrežnih napravah ali prek njih. Pričakuje se, da bo pobuda javnim organom sprva povzročila stroške z uvajanjem, ki pa bodo dolgoročno prihranjeni pri tekočih stroških. Nacionalni organi se bodo morali prilagoditi novim postopkom in se udeležiti usposabljanj. Vendar bodo organi potem lahko izkoriščali prednosti racionalizacije in centralizacije ter jasnega pravnega okvira, ki bo urejal zahteve po dostopu do podatkov, saj se pričakuje, da bodo te izboljšale učinkovitost. Podobno bi morale države, ki prejemajo zahteve, obdelati manj zahtev, saj bi prednostna možnost razbremenila kanale pravosodnega sodelovanja. Ponudniki storitev bi se morali prilagoditi novemu zakonodajnemu okviru z uvedbo (novih) postopkov in usposabljanjem svojega osebja. Po drugi strani pa bi se lahko s harmoniziranim okvirom zmanjšalo breme za tiste ponudnike, ki se trenutno odzivajo na zahteve po podatkih, ki ne zajemajo vsebin, saj jih morajo oceniti na podlagi različnih zakonodaj vseh držav članic. Pravna varnost in standardizacija postopkov bi morali prav tako pozitivno vplivati na mala in srednja podjetja, saj se bo z njima zmanjšalo upravno breme in spodbudila konkurenčnost. Na splošno se pričakuje tudi, da jim bo pobuda zagotovila prihranke. •Temeljne pravice Predlog bi lahko vplival na več temeljnih pravic: ·pravice posameznika, do katerega podatkov se dostopa: pravica do varstva osebnih podatkov; pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja; pravica do svobode izražanja; pravica do obrambe; pravica do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča; ·pravice ponudnika storitev: pravica do svobode gospodarske pobude; pravica do učinkovitega pravnega sredstva; ·pravice vseh državljanov: pravica do svobode in varnosti.

Upošteva se zadevni pravni red o varstvu podatkov, zato so v predlagano uredbo vključeni zadostni in pomembni zaščitni ukrepi, da se zagotovi zaščita pravic navedenih oseb. Glede na to, da je mogoče oba naloga izdati le v kazenskih postopkih, in če obstajajo primerljive nacionalne okoliščine, tako v predobravnavni fazi kot tudi v fazi sojenja, se uporabljajo vsi kazenski postopkovni zaščitni ukrepi. To zlasti zajema pravico do poštenega sojenja iz člena 6 EKČP ter členov 47 in 48 Listine EU o temeljnih pravicah. Prav tako zajema zadevno zakonodajo na ravni EU o procesnih pravicah v kazenskih postopkih: Direktivo 2010/64/EU o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih, Direktivo 2012/13/EU o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku, Direktivo 2013/48/EU o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti, Direktivo (EU) 2016/343 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku, Direktivo (EU) 2016/800 o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku, ter Direktivo (EU) 2016/1919 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje. Natančneje, predhodno posredovanje pravosodnega organa ob izdaji naloga zagotavlja preverjanje zakonitosti ukrepa ter njegove nujnosti in sorazmernosti v posamezni zadevi. To prav tako preprečuje neupravičeno poseganje naloga v temeljne pravice, vključno z učinki pravnih načel, kot je varovanje zaupnosti sporazumevanja med odvetnikom in stranko. Organ izdajatelj mora v posameznem primeru zagotoviti, da je ukrep nujen in sorazmeren, tudi glede na resnost preiskovanega kaznivega dejanja. Predlog vsebuje tudi pragove za podatke o transakcijah in vsebini, s čimer se zagotovi, da se bo evropski nalog za predložitev dokazov uporabljal samo za hujša kazniva dejanja, ki se nanašajo na take podatke. Prav tako je izrecno obravnavana pravica oseb, katerih podatki se zahtevajo, do učinkovitega pravnega sredstva. Med sojenjem v državi izdajateljici je treba upoštevati tudi imunitete in privilegije nekaterih poklicev, kot so odvetniki, in temeljne interese nacionalne varnosti ali obrambe države naslovnika. Presoja pravosodnega organa je v tem smislu dodatni zaščitni ukrep. Ker je nalog zavezujoč ukrep, vpliva tudi na pravice ponudnikov storitev, zlasti na pravico do svobode gospodarske pobude. Predlog vsebuje pravico ponudnika storitev do vložitve nekaterih zahtevkov v državi članici izdajateljici, na primer če naloga ni izdal ali potrdil pravosodni organ. Če se nalog pošlje v izvršitev v državo izvršiteljico, se lahko organ izvršitelj po posvetovanju z organom izdajateljem odloči, da ga ne bo priznal ali izvršil, če je ob prejemu očitno, da obstaja kateri koli od omejitvenih razlogov za ugovor. Poleg tega se lahko naslovnik, če se postopek izvršitve začne, odloči ugovarjati nalogu pri organu izvršitelju na podlagi katerega koli od navedenih omejitvenih razlogov. To na primer zajema primere, ko je očitno, da naloga ni izdal ali potrdil pristojni organ, ali ko bi izpolnitev očitno kršila Listino, ali ko bi se nalog očitno zlorabljal. To ne posega v pravico naslovnika do učinkovitega pravnega sredstva zoper odločbo, s katero se izreče sankcija. Morebitna težava v zvezi z ukrepi EU na tem področju je možnost, da tretje države zaradi tega uvedejo recipročne obveznosti za ponudnike storitev iz EU, ki niso skladne s pogoji EU glede temeljnih pravic, vključno z visoko stopnjo varstva podatkov, ki jo zagotavlja pravni red EU. V predlogu je to vprašanje obravnavano na dva načina: prvič, z zagotavljanjem ukrepa, ki vsebuje trdne zaščitne ukrepe in se izrecno sklicuje na pogoje in zaščitne ukrepe, ki so že del pravnega reda EU, kar je lahko vzorec za pripravo tuje zakonodaje, in, drugič, z vključitvijo posebne določbe o nasprotujočih si obveznostih, ki ponudnikom storitev omogoča opredelitev in uveljavljanje nasprotujočih si obveznosti, ki jih mora upoštevati, s čimer se sproži sodna presoja. Namen določbe je, da se zagotovi upoštevanje splošnih zakonskih prepovedi, kot je na primer zakon ZDA o zasebnosti v elektronskih komunikacijah (Electronic Communications Privacy Act), ki prepoveduje razkritje v zvezi s podatki o vsebini znotraj njegovega geografskega območja, razen v omejenih primerih, in zakonov, ki na splošno ne prepovedujejo razkritja, lahko pa ga prepovedujejo v posameznih primerih. V primerih, ki se nanašajo na zakon o zasebnosti v elektronskih komunikacijah iz ZDA, dostop do podatkov o vsebini v nekaterih primerih trenutno morda ni mogoč, zato bi morala medsebojna pravna pomoč ostati glavno orodje za dostop do takih podatkov. Vendar bi se lahko s spremembami ob sprejetju zakona ZDA o pojasnitvi zakonite tuje uporabe podatkov (CLOUD Act) zakonska prepoved odpravila, če bi EU sklenila sporazum z ZDA. Dodatni mednarodni sporazumi z drugimi ključnimi partnerji lahko nadalje zmanjšajo število primerov kolizije zakonov. Glede na zgoraj navedeno so ukrepi v tem predlogu skladni s temeljnimi pravicami. 4.PRORAČUNSKE POSLEDICE Zakonodajni predlog uredbe ne vpliva na proračun Unije. 5.DRUGI ELEMENTI •Načrti za izvedbo ter ureditev spremljanja, ocenjevanja in poročanja Uredba se neposredno uporablja v Uniji. Izvajalci jo bodo neposredno uporabljali, zato spremembe notranjih pravnih sistemov ne bodo potrebne. Komisija bo ocenila Uredbo ter predložila poročilo Evropskemu parlamentu in Svetu najpozneje v petih letih po njenem začetku veljavnosti. Komisija bo na podlagi ugotovitev iz poročila, zlasti o tem, ali Uredba pušča vrzeli, ki so pomembne v praksi, ter ob upoštevanju tehnološkega napredka ocenila, ali je treba področje uporabe Uredbe razširiti. Komisija bo po potrebi predložila predloge za spremembo te uredbe. Države članice bodo Komisiji poslale potrebne informacije za pripravo poročila. Zbirale bodo potrebne podatke za letno spremljanje izvajanja Uredbe. Komisija bo po potrebi izdala smernice za ponudnike storitev, da bodo lahko izpolnili obveznosti iz Uredbe. •Natančnejša pojasnitev posameznih določb predloga UREDBA Člen Uvodna izjava I. Predmet urejanja, opredelitev pojmov in področje uporabe 1. Predmet urejanja 1–15 2. Opredelitev pojmov 16–23 3. Področje uporabe 24–27 II. Evropski nalog za predložitev dokazov, evropski nalog za zavarovanje dokazov in potrdila, pravni zastopnik 4. Organ izdajatelj 30 5. Pogoji za izdajo evropskega naloga za predložitev dokazov 28–29, 31–35 6. Pogoji za izdajo evropskega naloga za zavarovanje dokazov 36 7. Naslovnik evropskega naloga za predložitev dokazov in evropskega naloga za zavarovanje dokazov 37 8. Potrdilo o evropskem nalogu za predložitev dokazov in potrdilo o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov 38–39 9. Izvršitev potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov 40–41 10. Izvršitev potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov 42 11. Zaupnost in podatki o uporabnikih 43 12. Povrnitev stroškov Brez III. Sankcije in izvrševanje 13. Sankcije Brez 14. Postopek za izvršitev 44–45, 55 IV. Pravna sredstva 15. in 16. Postopek sodne presoje v primeru nasprotujočih si obveznosti na podlagi prava tretje države 47–53 17. Učinkovita pravna sredstva 54 18. Zagotavljanje privilegijev in imunitet na podlagi prava države izvršiteljice 35 V. Končne določbe 19. Spremljanje in poročanje 58 20. Spremembe potrdil in obrazcev 59–60 21. Izvajanje pooblastila 60 22. Uradna obvestila Brez 23. Razmerje do evropskega preiskovalnega naloga 61 24. Ocena 62 25. Začetek veljavnosti Brez

V tem členu sta določena splošno področje uporabe in namen predloga, ki je določiti pravila, na podlagi katerih lahko pristojni pravosodni organ v Evropski uniji ponudniku storitev, ki ponuja storitve v Uniji, naloži predložitev ali zavarovanje elektronskih dokazov na podlagi evropskega naloga za predložitev dokazov ali evropskega naloga za zavarovanje dokazov. Ta dva instrumenta se lahko uporabita le v čezmejnih primerih, tj. v primerih, ko ima ponudnik storitev poslovno enoto ali zastopnika v drugi državi članici. Ta uredba preiskovalnim organom daje dodatna orodja za pridobivanje elektronskih dokazov brez omejevanja pooblastil, ki so že določena v nacionalnem pravu glede nalaganja obveznosti ponudnikom storitev, ki imajo poslovno enoto ali zastopnika na njihovem ozemlju. Če ima ponudnik storitev poslovno enoto ali zastopnika v isti državi članici, organi navedene države članice torej uporabijo nacionalne ukrepe za nalaganje obveznosti ponudnikom storitev. Podatki, ki se zahtevajo na podlagi evropskega naloga za predložitev dokazov, bi se morali predložiti neposredno organom, brez sodelovanja organov v državi članici, kjer ima ponudnik storitev poslovno enoto ali zastopnika. Z uvedbo Uredbe lokacija podatkov ni več odločilna navezna okoliščina, saj shranjevanje podatkov običajno ne pomeni nobenega nadzora države, na ozemlju katere so podatki shranjeni. V večini primerov lokacijo shranjevanja določi sam ponudnik na podlagi poslovnih razlogov. Poleg tega se Uredba uporablja tudi, če ponudniki storitev nimajo poslovne enote ali zastopnika v Uniji, vendar ponujajo storitve v Uniji. To je izraženo v členu 3(1). Kadar se predlog nanaša na ponudnika storitev s poslovno enoto ali zastopnikom v državi članici prek imenovanega pravnega zastopnika, samo imenovanje pravnega zastopnika še ne pomeni določitve poslovne enote ponudnika storitev za namene te uredbe. V členu 1(2) je ponovno določeno, da ta uredba ne spreminja obveznosti spoštovanja temeljnih pravic in pravnih načel iz člena 6 PEU. Člen 2: Opredelitev pojmov V tem členu so navedene opredelitve pojmov, ki se uporabljajo za celoten instrument. Naslednje vrste ponudnikov storitev spadajo na področje uporabe Uredbe: ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev, ponudniki storitev informacijske družbe, pri katerih je shranjevanje podatkov odločilni element storitve, ki se zagotavlja uporabniku, vključno z družbenimi omrežji, če se ne štejejo za elektronske komunikacijske storitve, spletne tržnice, ki olajšajo transakcije med svojimi uporabniki (kot so potrošniki in podjetja), in drugi ponudniki storitev gostovanja ter ponudniki storitev spletnih domenskih imen in dodeljevanja številk. Področje uporabe Uredbe zajema ponudnike elektronskih komunikacijskih storitev, kot so opredeljeni [v direktivi o Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah]. Tradicionalne telekomunikacijske storitve, potrošniki in podjetja namesto tradicionalnih komunikacijskih storitev vse bolj uporabljajo nove spletne storitve, ki omogočajo medosebno komunikacijo, kot so govor po IP, takojšnje sporočanje in storitve elektronske pošte. Te storitve ter družbena omrežja, kot sta Twitter in Facebook, ki uporabnikom omogočajo izmenjavo vsebin, bi torej morale biti zajete s tem predlogom. V številnih primerih se podatki ne shranjujejo več na uporabnikovi napravi, ampak so na voljo na infrastrukturi, ki temelji na oblaku, kar načeloma omogoča dostop od koder koli. Ponudnikom storitev ni treba imeti poslovne enote ali strežnikov v vsaki jurisdikciji, ampak raje uporabljajo centralizirano upravljanje in decentralizirane sisteme za shranjevanje podatkov in zagotavljanje svojih storitev. Njihov namen je optimizacija uravnoteženja bremena in skrajšanje zamud pri odzivanju na zahteve uporabnikov po podatkih. Omrežja za dostavo vsebine (omrežja CDN) se običajno uporabljajo za hitrejšo dostavo vsebine s kopiranjem vsebine na več strežnikov, razporejenih po vsem svetu. To družbam omogoča vročanje vsebine s strežnika, ki je uporabniku najbližje ali ki lahko komunikacijo usmeri prek manj zasedenega omrežja. Da bi se upošteval ta razvoj, opredelitev pojma zajema storitve v oblaku in druge storitve gostovanja, ki zagotavljajo različne računalniške vire, kot so omrežja, strežniki ali druga infrastruktura, shranjevanje, aplikacije in storitve, ki omogočajo shranjevanje podatkov za različne namene. Instrument se uporablja tudi za digitalne tržnice, ki potrošnikom in/ali podjetjem omogočajo sklepanje transakcij na podlagi spletnih pogodb o prodaji ali storitvah. Take transakcije se opravljajo na spletišču spletne tržnice ali na spletišču trgovca, ki uporablja računalniške storitve, ki jih zagotavlja spletna tržnica. Navedena tržnica ima torej elektronske dokaze, ki bi lahko bili potrebni v kazenskih postopkih. Storitve, pri katerih shranjevanje podatkov ni odločilni element, niso zajete v predlogu. Čeprav večina storitev, ki jih zagotavljajo ponudniki, zajema določeno vrsto shranjevanja podatkov, zlasti kadar se zagotavljajo na daljavo prek spleta, je mogoče razlikovati storitve, pri katerih shranjevanje podatkov ni glavna značilnost in je torej le postranskega pomena, vključno s pravnimi, arhitekturnimi, inženirskimi in računovodskimi storitvami, ki se zagotavljajo na daljavo prek spleta. Podatki, ki jih imajo ponudniki storitev internetne infrastrukture, kot so registratorji in registri domenskih imen ter ponudniki zasebnih in posredniških storitev ali regionalni internetni registri za naslove internetnih protokolov, so lahko pomembni v kazenskih postopkih, saj lahko zagotovijo sledi, ki omogočajo identifikacijo posameznika ali subjekta, ki je bil udeležen v kaznivi dejavnosti. Kategorije podatkov, ki jih lahko na podlagi evropskega naloga za predložitev dokazov pridobijo pristojni organi, vključujejo podatke o naročnikih, dostopu in transakcijah (tri kategorije, ki so skupno imenovane „podatki, ki ne zajemajo vsebine“) ter podatke o shranjeni vsebini. To razlikovanje, razen podatkov o dostopu, obstaja v pravnih redih številnih držav članic in tudi v pravnih okvirih držav nečlanic EU. Vse kategorije vsebujejo osebne podatke in so zato zajete v zaščitnih ukrepih na podlagi pravnega reda EU o varstvu podatkov. Vpliv na temeljne pravice se po posameznih kategorijah razlikuje, zlasti med podatki o naročnikih na eni strani ter podatki o transakcijah in vsebini na drugi strani. Nujno je, da instrument zajema vse te kategorije: podatki o naročnikih in dostopu so pogosto začetek za pridobivanje sledi v preiskavi o identiteti osumljenca. Podatki o transakcijah in vsebini pa so lahko najpomembnejši kot dokazni material. Zaradi različnih stopenj poseganja v temeljne pravice je upravičeno postaviti različne pogoje glede podatkov o naročnikih na eni strani ter glede podatkov o transakcijah in vsebini na drugi, kot je to zapisano v več določbah Uredbe. Primerno je izpostaviti podatke o dostopu kot posebno kategorijo podatkov v tej uredbi. Podatki o dostopu, kot so opredeljeni tukaj, se uporabljajo za enake namene kot podatki o naročnikih, tj. za identifikacijo uporabnika, podobna pa je tudi stopnja poseganja v temeljne pravice. Zato bi morali zanje veljati enaki pogoji kot za podatke o naročnikih. S tem predlogom se zato uvaja nova kategorija podatkov, ki jih je treba obravnavati kot podatke o naročnikih, če se uporabljajo za isti namen. V členu 2 so opredeljene države članice in organi, ki so lahko vključeni v postopek. Organ izdajatelj je opredeljen v členu 4. Nujni primeri so tisti izjemni primeri, ki redno zahtevajo pravočasen odziv ponudnikov storitev in za katere se uporabljajo posebni pogoji. Zato so v tem členu opredeljeni ločeno. Člen 3: Področje uporabe Ta člen opredeljuje področje uporabe predloga. Uredba se uporablja za vse ponudnike storitev, ki ponujajo storitve v Uniji, tudi za ponudnike storitev, ki v Uniji nimajo poslovne enote. Aktivno ponujanje storitev v Uniji z vsemi prednostmi, ki iz tega izhajajo, upravičuje dejstvo, da se Uredba uporablja tudi zanje, saj se s tem vzpostavljajo enaki konkurenčni pogoji med udeleženci na istih trgih. Poleg tega bi izločitev navedenih ponudnikov storitev ustvarila vrzel, ki bi jo lahko izkoristili storilci kaznivih dejanj za izogibanje področju uporabe Uredbe.

Pri ugotavljanju, ali se storitve ponujajo, morajo organi oceniti, ali ponudnik storitev pravnim ali fizičnim osebam v eni ali več državah članicah omogoča uporabo svojih storitev. Vendar zgolj dostopnost storitve (ki bi lahko izhajala tudi iz dostopnosti spletišča ponudnika storitev ali njegovega posrednika ali iz dostopnosti elektronskega naslova in drugih kontaktnih podatkov) ne bi smela biti zadosten razlog za uporabo te uredbe. Zahteva se torej pomembna povezava z navedenimi državami članicami, da se ugotovi zadostno sovpadanje med ponudnikom in ozemljem, na katerem ponuja storitve. Taka pomembna povezava obstaja, kadar ima ponudnik storitev poslovno enoto v eni ali več državah članicah. Če ponudnik storitev v Uniji nima poslovne enote, bi bilo treba merilo pomembne povezave z Unijo oceniti na podlagi obstoja znatnega števila uporabnikov v eni ali več državah članicah ali ciljnega usmerjanja dejavnosti v eno ali več držav članic. Ciljno usmerjanje dejavnosti v eno ali več držav članic se lahko ugotovi na podlagi vseh upoštevnih okoliščin, vključno z dejavniki, kot je uporaba jezika ali denarne valute, ki se v državi članici na splošno uporablja. O ciljnem usmerjanju dejavnosti v posamezno državo članico je mogoče sklepati tudi iz razpoložljivosti aplikacije v zadevni nacionalni trgovini z aplikacijami, iz lokalnega oglaševanja ali oglaševanja v jeziku, ki se uporablja v državi članici, iz uporabe kakršnih koli informacij med izvajanjem dejavnosti ponudnika storitev, ki jih zagotovijo osebe v državah članicah, ali iz vzdrževanja odnosov s strankami, na primer z zagotavljanjem storitev za pomoč strankam v jeziku, ki se na splošno uporablja v državi članici. O pomembni povezavi je mogoče sklepati tudi, kadar ponudnik storitev svoje dejavnosti usmeri v eno ali več držav članic, kot je opredeljeno v členu 17(1)(c) Uredbe (EU) št. 1215/2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah. Evropski nalog za predložitev dokazov in evropski nalog za zavarovanje dokazov sta preiskovalna ukrepa, ki ju je mogoče izdati le v kazenski preiskavi ali kazenskem postopku za konkretno kaznivo dejanje. Povezava s konkretno preiskavo ju ločuje od preventivnih ukrepov ali zakonsko določenih obveznosti v zvezi s hrambo podatkov in zagotavlja uporabo procesnih pravic, ki se uporabljajo v kazenskih postopkih. Pristojnost za začetek preiskave za posamezno kaznivo dejanje je torej temeljni pogoj za uporabo Uredbe. Dodatni pogoj pa je, da se morajo zahtevani podatki nanašati na storitve, ki jih ponudnik storitev ponuja v Uniji. Poglavje 2: Evropski nalog za predložitev dokazov, evropski nalog za zavarovanje dokazov in potrdila Člen 4: Organ izdajatelj Pri izdaji evropskega naloga za predložitev dokazov ali evropskega naloga za zavarovanje dokazov mora vedno sodelovati pravosodni organ, in sicer kot organ izdajatelj ali kot potrditveni organ. Pri nalogih za predložitev podatkov o transakcijah in vsebini se zahteva sodelovanje sodnika ali sodišča. Kadar gre za podatke o naročnikih ali dostopu lahko to stori tudi tožilec. Člen 5: Pogoji za izdajo evropskega naloga za predložitev dokazov Člen 5 določa pogoje za izdajo evropskega naloga za predložitev dokazov. Oceniti jih mora pravosodni organ izdajatelj. Evropski nalog za predložitev dokazov se lahko izda le, če je to v posameznem primeru nujno in sorazmerno. Poleg tega se lahko izda le, če je v državi izdajateljici v primerljivih nacionalnih primerih na voljo podoben ukrep. Nalog za predložitev podatkov o naročnikih in dostopu se lahko izda za katero koli kaznivo dejanje. Za podatke o transakcijah in vsebini pa bi morale veljati strožje zahteve, s čimer bi se upoštevala občutljivejša narava takih podatkov in s tem višja stopnja poseganja naloga v primeru takih podatkov v primerjavi s podatki o naročnikih in dostopu. Nalog se lahko torej izda le za kazniva dejanja, za katera je najvišja zagrožena zaporna kazen vsaj tri leta ali več. Določitev praga na podlagi najvišje zagrožene zaporne kazni omogoča sorazmernejši pristop, skupaj z več drugimi predhodnimi in naknadnimi pogoji ter zaščitnimi ukrepi za zagotovitev upoštevanja sorazmernosti in pravic prizadetih oseb. Hkrati pa prag ne bi smel ogrožati učinkovitosti instrumenta in njegove uporabe s strani izvajalcev. V nacionalnih sistemih držav članic se uporabljajo različne najvišje zagrožene kazni. Nacionalni kazenski zakoniki se razlikujejo in niso usklajeni. To velja za kazniva dejanja in sankcije, ki se uporabljajo zanje. Nacionalni postopkovni zakoniki se razlikujejo tudi glede praga za pridobitev podatkov o transakcijah ali vsebini: nekatere države članice ne določajo nobenega posebnega praga, druge pa imajo določen seznam kaznivih dejanj. Triletni prag omejuje področje uporabe instrumenta na hujša kazniva dejanja, ne da bi se izvajalcem čezmerno omejevala možnost njegove uporabe. Ta prag s področja uporabe izključuje vrsto različnih kaznivih dejanj, odvisno od kazenskega zakonika države članice (v nekaterih državah članicah na primer sodelovanje pri dejavnostih hudodelske združbe in ugrabitev, pa tudi kazniva dejanja, kot so lažja tatvina, goljufija in napad, pri katerih bi se lahko uporaba čezmejnega naloga za predložitev občutljivejših podatkov štela za nesorazmerno). Hkrati pa triletni prag zajema kazniva dejanja, pri katerih se zahteva učinkovitejši pristop, ko je članstvo v hudodelski združbi, financiranje teroristične skupine, podpora ali oglaševanje hudodelske združbe, usposabljanje za izvajanje terorističnih kaznivih dejanj, nekatera kazniva dejanja, storjena z namenom terorizma, in priprava kaznivega dejanja, ki bo storjeno z namenom terorizma, ali priprava na jemanje talcev, ki bi bila v nekaterih državah članicah izključena, če bi se uporabil višji prag. Navedeni prag je bil izbran zato, da se zagotovi uravnoteženost v vseh državah članicah med učinkovitostjo kazenske preiskave ter zaščito pravic in sorazmernosti. Prednost praga je tudi, da ga je mogoče v praksi preprosto uporabiti. Poleg tega je mogoče nalog za predložitev podatkov o transakcijah ali vsebini izdati tudi za posamezna usklajena kazniva dejanja iz določbe, za katera so dokazi običajno večinoma na voljo le v elektronski obliki. To upravičuje uporabo Uredbe tudi v primerih, ko je najvišja zagrožena zaporna kazen nižja od tiste, določene v zgoraj navedenem pragu; v nasprotnem primeru navedenih kaznivih dejanj ne bi bilo mogoče ustrezno preiskovati, posledica pa bi bila nekaznovanost. Kazniva dejanja so posamezne določbe naslednjih aktov: (i) Okvirni sklep Sveta 2001/413/PNZ o boju proti goljufiji in ponarejanju v zvezi z negotovinskimi plačilnimi sredstvi, (ii) Direktiva 2011/92/EU o boju proti spolni zlorabi in spolnemu izkoriščanju otrok ter otroški pornografiji in nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2004/68/PNZ ter (iii) Direktiva 2013/40/EU o napadih na informacijske sisteme in nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2005/222/PNZ. Naloga je mogoče izdati tudi za kazniva dejanja, navedena v Direktivi 2017/541/EU o boju proti terorizmu in nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2002/475/PNZ ter o spremembi Sklepa Sveta 2005/671/PNZ. Nekatera od teh kaznivih dejanj imajo najvišje zagrožene kazni vsaj eno leto, druga dve leti, pri nobenem pa najvišja zagrožena kazen ni nižja od enega leta. V členu so navedene tudi obvezne informacije, ki morajo biti del evropskega naloga za predložitev dokazov, da lahko ponudnik storitev opredeli in predloži zahtevane podatke. Evropski nalog za predložitev dokazov mora vsebovati tudi obrazložitev z razlogi za nujnost in sorazmernost tega ukrepa. Evropski nalog za predložitev dokazov se izvede z izdajo potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov (PENPD, glej člen 8), ki se prevede in pošlje ponudniku storitev. Potrdilo o evropskem nalogu za predložitev dokazov vsebuje enake obvezne informacije kot nalog, razen razlogov za nujnost in sorazmernost ukrepa ali nadaljnjih informacij o zadevi. V primerih, ko so zahtevani podatki shranjeni ali se obdelujejo kot del infrastrukture, ki jo družbi zagotavlja ponudnik storitev, predvsem v primeru gostovanja ali storitev programske opreme, bi družba morala biti primarni naslovnik zahteve preiskovalnih organov. Če družba ni ponudnik storitev v okviru področja uporabe te uredbe, se lahko v tem primeru zahteva uporaba EPN ali medsebojne pravne pomoči. Ponudnik storitev je lahko naslovnik evropskega naloga za predložitev dokazov le, če ne bi bilo primerno nasloviti zahteve na družbo, zlasti kadar bi to pomenilo ogrožanje preiskave, na primer kadar je sama družba predmet preiskave. Pred izdajo evropskega naloga za predložitev dokazov mora organ izdajatelj upoštevati tudi morebitne imunitete in privilegije na podlagi prava države članice ponudnika storitev, ali kakršen koli vpliv na temeljne interese navedene države članice, kot sta nacionalna varnost in obramba. Cilj te določbe je zagotoviti, da se v državi izdajateljici upoštevajo imunitete in privilegiji, ki varujejo zahtevane podatke v državi članici ponudnika storitev, zlasti kadar zagotavljajo višjo stopnjo zaščite kot po pravu države izdajateljice. Člen 6: Pogoji za izdajo evropskega naloga za zavarovanje dokazov Za evropski nalog za zavarovanje dokazov veljajo podobni pogoji kot za evropski nalog za predložitev dokazov. Izdati ga je mogoče za katero koli kaznivo dejanje v skladu z drugimi pogoji iz člena 6. Cilj naloga je preprečiti odstranitev, izbris ali spremembo zadevnih podatkov v primerih, kadar predložitev takih podatkov morda zahteva več časa, ker bodo na primer uporabljeni kanali pravosodnega sodelovanja. Glede na to, da je mogoče EPN na splošno izdati za katero koli kaznivo dejanje brez omejitve s kakršnim koli pragom, tudi evropski nalog za zavarovanje dokazov ni omejen. V nasprotnem primeru instrument ne bi bil učinkovit. Evropski nalog za zavarovanje dokazov lahko izda ali potrdi tudi tožilec, kar preiskovalnim organom omogoča hitro ukrepanje, saj bo sledila zadevna zahteva za predložitev podatkov, pri kateri bodo znova proučeni vsi pogoji. Člen 7: Naslovnik evropskega naloga za predložitev dokazov ali evropskega naloga za zavarovanje dokazov Evropski nalog za predložitev dokazov in evropski nalog za zavarovanje dokazov se naslovita na pravnega zastopnika, ki ga ponudnik storitev imenuje za zbiranje dokazov v kazenskem postopku v skladu z direktivo o določitvi harmoniziranih pravil o imenovanju pravnih zastopnikov za namene zbiranja dokazov v kazenskih postopkih. Pošljeta se v obliki potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov (PENPD) ali potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov (PENZD), kot je navedeno v členu 8. Navedeni pravni zastopnik je odgovoren za njun prejem ter pravočasno in popolno izpolnitev. Ponudniki storitev se tako lahko sami odločijo, kako se bodo organizirali glede predložitve podatkov, ki jih zahtevajo organi države članice.

Če pravni zastopnik ni bil imenovan, je mogoče nalog nasloviti na vsako poslovno enoto ponudnika storitev v Uniji. Ta rezervna možnost je namenjena zagotavljanju učinkovitosti sistema v primeru, ko ponudnik storitev (še) ni imenoval posebnega zastopnika, na primer kadar ne obstaja obveznost imenovanja pravnega zastopnika v skladu z Direktivo, saj ima ponudnik storitev poslovno enoto le v eni državi članici, kjer tudi opravlja dejavnost, ali v primeru, ko obveznost imenovanja pravnega zastopnika še ne velja, tj. pred rokom prenosa Direktive v nacionalno pravo. Če pravni zastopnik ne sodeluje, obstajata dve vrsti primerov, ko lahko organ izdajatelj nalog naslovi na katero koli poslovno enoto ponudnika storitev v Uniji: v nujnih primerih, kot so opredeljeni v členu 9(2), v primerih, ko pravni zastopnik ne izpolnjuje svojih obveznosti iz členov 9 in 10, ter v primeru, ko organ izdajatelj meni, da obstaja jasno tveganje za izgubo podatkov. Člen 8: Potrdilo o evropskem nalogu za predložitev dokazov in potrdilo o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov Namen potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov in potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov je prenesti nalog naslovniku iz člena 7. Predlogi obeh potrdil sta v prilogah I in II k tej uredbi; prevesti ju je treba v enega od uradnih jezikov države članice, v kateri je naslovnik. Ponudnik storitev lahko izjavi, da naloge sprejema tudi v drugih uradnih jezikih Unije. Cilj potrdil je v standardizirani obliki zagotoviti vse potrebne informacije, ki jih je treba poslati naslovniku, zmanjšati možnost napak, omogočiti preprosto prepoznavanje podatkov in uporabiti čim manj prostega besedila, s čimer se znižajo stroški prevodov. Celotna obrazložitev z razlogi za nujnost in sorazmernost ali z nadaljnjimi podrobnejšimi podatki o zadevi se ne vključi v potrdilo v izognitev ogrožanju preiskave. Potrebna je torej le kot del samega naloga, kar osumljencu pozneje omogoči izpodbijanje naloga v kazenskem postopku. Nekateri ponudniki storitev so že vzpostavili platforme za predložitev zahtev organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj. Uredba ne bo preprečevala uporabe takih platform, saj omogočajo veliko prednosti, vključno z možnostjo preproste avtentikacije in varnega prenosa podatkov. Vendar morajo navedene platforme omogočati predložitev potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov in potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov v obliki, kot je predvidena v prilogah I in II, brez zahteve po dodatnih podatkih o nalogu. Platforme, ki jih vzpostavijo organi držav članic ali Unije, lahko prav tako zagotovijo varen način prenosa in omogočijo avtentikacijo nalogov ter zbiranje statističnih podatkov. Proučiti bi bilo treba morebitno razširitev platform eCodex in SIRIUS, da se vanje vključi varna povezava s ponudniki storitev za prenos potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov in potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov ter, kadar je ustrezno, odgovorov ponudnikov storitev. Člen 9: Izvršitev potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov V členu 9 je določena obveznost naslovnika odgovoriti na potrdilo o evropskem nalogu za predložitev dokazov in naveden obvezen rok. Običajen rok je deset dni, organi pa lahko postavijo krajši rok, če je to upravičeno. Poleg tega je v nujnih primerih, ki so opredeljeni kot razmere, v katerih sta neposredno ogrožena življenje ali telesna celovitost osebe ali ključna infrastruktura, rok šest ur. Določba zagotavlja tudi možnost dialoga med naslovnikom in organom izdajateljem. Če je potrdilo o evropskem nalogu za predložitev dokazov nepopolno, očitno napačno ali ne vsebuje dovolj informacij, da bi ga lahko ponudnik storitev izvršil, naslovnik pošlje organu izdajatelju obrazec iz Priloge III in prosi za pojasnilo. Prav tako ga obvesti v primerih, ko ne more predložiti podatkov zaradi višje sile ali ker je to dejansko nemogoče. Tak primer je na primer, če oseba, katere podatki se zahtevajo, ni stranka navedenega ponudnika storitev ali če (npr. v okviru drugih obveznosti glede zasebnosti) je ponudnik storitev podatke zakonito izbrisal, še preden je sam ali njegov pravni zastopnik prejel nalog. Organ izdajatelj se mora zavedati teh okoliščin, da se lahko hitro odzove in morda zbere elektronske dokaze od drugega ponudnika storitev ter ne začne postopka izvršbe, če to ne bi imelo smisla. Če naslovnik informacij sploh ne predloži ali če jih ne predloži dovolj ali pravočasno ter se pri tem ne opira na zgoraj navedene razloge, mora organu izdajatelju poslati obrazec iz Priloge III in ga obvestiti o razlogih. Naslovniki torej lahko organu izdajatelju postavijo kakršno koli vprašanje v zvezi z izvršitvijo potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov. Organu izdajatelju to omogoča popravek ali ponoven premislek o potrdilu o evropskem nalogu za predložitev dokazov, še preden nastopi faza izvršitve. Kadar se podatki ne predložijo nemudoma, zlasti kadar naslovnik in organ izdajatelj začneta dialog, kar pomeni, da roki iz člena 9(1) ne bodo upoštevani, mora ponudnik storitev ob prejemu potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov podatke zavarovati, če jih je mogoče opredeliti, da se ne izgubijo. Podatki se zavarujejo za naknadno pojasnjeno potrdilo o evropskem nalogu za predložitev dokazov ali za naknadno medsebojno pravno pomoč ali za zahtevo na podlagi EPN, ki se pošlje namesto izvirnega potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov. Člen 10: Izvršitev potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov Izvršitev potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov zahteva zavarovanje podatkov, ki so na voljo ob prejemu naloga. Ponudniki storitev podatke zavarujejo za toliko časa, kolikor je potrebno, da jih lahko na zahtevo predložijo, če organ izdajatelj v 60 dneh po izdaji naloga potrdi izdajo naknadne zahteve za predložitev. To zahteva izvedbo vsaj nekaterih uradnih dejanj, na primer pošiljanje zahteve za medsebojno pravno pomoč v prevod. Hkrati pa je treba zahteve za zavarovanje izdati ali ohranjati le toliko časa, dokler je to potrebno, da se omogoči naknadna zahteva za predložitev teh podatkov. Organ, ki je izdal evropski nalog za zavarovanje dokazov, naslovnika takoj, ko je sprejeta odločitev, obvesti, da odstopa od izdaje ali da umika nalog za predložitev dokazov ali zahtevo za pravosodno sodelovanje, da se tako izogne nepotrebnemu ali predolgemu zavarovanju podatkov. Ta določba tudi zagotavlja možnost dialoga med naslovnikom in organom izdajateljem, podobno kot določbe člena 9. Če je potrdilo o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov nepopolno, očitno napačno ali ne vsebuje dovolj informacij, da bi ga lahko ponudnik storitev izvršil, naslovnik pošlje organu izdajatelju obrazec iz Priloge III in prosi za pojasnilo. Prav tako ga obvesti v primerih, ko ne more zagotoviti podatkov zaradi okoliščin, ki se štejejo za višjo silo, ali ker je to dejansko nemogoče ali zaradi drugih razlogov. Člen 11: Zaupnost in podatki o uporabnikih Varovati je treba zaupnost preiskave, ki poteka, vključno z dejstvi, da je bil izdan nalog za pridobitev zadevnih podatkov. Povod za ta člen je bil člen 19 direktive o EPN. Ta vsebuje obveznost naslovnika in ponudnika storitev, če se razlikujeta, po varovanju zaupnosti potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov ali potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov, zlasti s prepovedjo obveščanja osebe, katere podatki se zahtevajo, kadar tako zahteva organ izdajatelj, da se zaščiti preiskava kaznivih dejanj, v skladu s členom 23 Splošne uredbe o varstvu podatkov. Po drugi strani pa je pomembno, tudi zaradi uporabe pravnih sredstev, da je oseba, katere podatki se zahtevajo, o tem obveščena. Kadar tega ne stori ponudnik storitev na zahtevo organa izdajatelja, slednji zadevno osebo obvesti v skladu s členom 13 direktive o varstvu podatkov pri preprečevanju, odkrivanju in preiskovanju kaznivih dejanj, ko preiskava ni več ogrožena, in navede informacije o razpoložljivih pravnih sredstvih. Take informacije se ne zagotovijo v primeru evropskega naloga za zavarovanje dokazov, ampak le v primeru evropskega naloga za predložitev dokazov, saj je poseganje v pravice v prvem primeru manjše. Člen 12: Povrnitev stroškov Ponudniki storitev lahko tudi zahtevajo povrnitev svojih stroškov od države izdajateljice v skladu z njenim nacionalnim pravom, če ta tako določa za nacionalne naloge v podobnih nacionalnih primerih. S tem se zagotavlja enaka obravnava ponudnikov storitev, na katere ista država članica naslovi nacionalni nalog in potrdilo o nalogu za predložitev dokazov, če se navedena država članica odloči povrniti stroške nekaterim ponudnikom storitev. Po drugi strani pa predlagana uredba ne usklajuje povrnitve stroškov, saj so države članice glede tega sprejele različne odločitve.

Ponudnik storitev lahko zahteva povrnitev stroškov neposredno ali prek svojega pravnega zastopnika. Stroški se lahko povrnejo samo enkrat. Poglavje 3: Sankcije in izvrševanje Člen 13: Sankcije Države članice zagotovijo, da so na voljo učinkovite, sorazmerne in odvračilne globe za primere, ko ponudniki storitev ne izpolnjujejo svojih obveznosti iz členov 9, 10 ali 11. S tem pa se ne posega v nacionalno pravo glede izrekanja kazenskih sankcij v takih primerih. Člen 14: Postopek za izvršitev Člen 14 določa postopek za izvršitev naloga v primeru nesodelovanja naslovnika s pomočjo države članice, v kateri je naslovnik poslanega potrdila. Odvisno od naslovnika bo to država članica ponudnika storitev ali pravnega zastopnika. Organ izdajatelj pošlje celoten nalog, vključno z obrazložitvijo nujnosti in sorazmernosti, ter potrdilo pristojnemu organu v državi izvršiteljici, ki ga izvrši v skladu s svojim nacionalnim pravom, pri čemer uporabi sankcije iz člena 13, če je to potrebno. Če se nalog pošlje v izvršitev v državo izvršiteljico, se lahko organ izvršitelj po posvetovanju z organom izdajateljem odloči, da ga ne bo priznal ali izvršil, če ob prejemu meni, da obstaja kateri od omejitvenih razlogov za ugovor. Poleg tega se lahko naslovnik, če se postopek izvršitve začne, odloči ugovarjati nalogu pri organu izvršitelju. Naslovnik lahko to stori na podlagi katerega koli takega razloga, razen imunitet in privilegijev, vključno s primeri, ko je očitno, da naloga ni izdal ali potrdil pristojni organ ali da bi izpolnitev očitno kršila Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, ali ko se očitno zlorablja. Na primer nalog z zahtevo za predložitev podatkov o vsebini, ki se nanašajo na nedoločeno skupino oseb na geografskem območju, ali oseb, ki nimajo povezave s konkretnim kazenskim postopkom, bi očitno kršil pogoje za izdajo evropskega naloga za predložitev dokazov iz te uredbe, kar bi očitno izhajalo že iz vsebine samega potrdila. Na druge razloge se lahko sklicuje le oseba, katere podatki se zahtevajo, in sicer v okviru pravnih sredstev, ki so ji na voljo v državi izdajateljici (glej člen 17 v nadaljevanju). Poleg tega imajo ponudniki storitev pravno sredstvo zoper odločbo organa izvršitelja, ki jim izreče kazen. Postopek izvrševanja vsebuje več rokov, ki jih morata upoštevati organ izvršitelj in organ izdajatelj, da se preprečijo nadaljnje zamude v navedenem postopku. Poglavje 4: Pravna sredstva Člena 15 in 16: Postopek sodne presoje v primeru nasprotujočih si obveznosti na podlagi prava tretje države V členih 15 in 16 je določen postopek sodne presoje v primerih, ko imajo ponudniki storitev s sedežem v tretji državi nasprotujoče si obveznosti. Te določbe so zelo pomembne tudi za zagotovitev varstva individualnih pravic in mednarodne pravne kurtoazije. S postavljanjem visokih standardov je njihov cilj spodbujanje tretjih držav k zagotavljanju podobne ravni zaščite. V nasprotnem primeru, ko želijo organi tretjih držav pridobiti podatke o državljanih EU od ponudnika storitev iz EU, lahko pravo Unije ali držav članic, ki ščiti temeljne pravice, kot so pravni red o varstvu podatkov, podobno prepreči razkritje. Evropska unija pričakuje, da bodo tretje države upoštevale take prepovedi, tako kot so upoštevane v tem predlogu. Postopek iz člena 15 lahko začne naslovnik, če bi izpolnitev evropskega naloga za predložitev dokazov povzročila kršitev prava tretje države, ki prepoveduje razkritje podatkov bodisi zaradi zaščite temeljnih pravic zadevnih posameznikov bodisi zaradi zaščite temeljnih interesov tretje države, ki se nanašajo na nacionalno varnost ali obrambo. Naslovnik mora organu izdajatelju poslati ugovor z obrazložitvijo razlogov, na podlagi katerih sklepa, da obstajajo nasprotujoče si obveznosti. Takšen obrazložen ugovor ne more temeljiti le na dejstvu, da v pravu tretje države ne obstajajo podobne določbe, ali le na dejstvu, da so podatki shranjeni v tretji državi. Obrazložen ugovor se vloži na podlagi postopka iz člena 9(5) za obveščanje o nameri neizpolnitve, in sicer z uporabo obrazca iz Priloge III. Organ izdajatelj na podlagi navedenega obrazloženega ugovora ponovno prouči svoj nalog. Če se organ izdajatelj odloči umakniti nalog, se postopek konča. Če organ izdajatelj vztraja pri izpolnitvi naloga, se zadeva prenese na pristojno sodišče v njegovi državi članici. Sodišče nato na podlagi obrazloženega ugovora in ob upoštevanju vseh pomembnih dejstev o zadevi oceni, ali se pravo tretje države uporablja v zadevnem primeru, in če se uporablja, ali v zadevnem primeru obstajajo nasprotujoče si obveznosti. Sodišče pri izvajanju te ocene upošteva, ali je namen prava tretje države očitno zaščititi druge interese in ne temeljnih pravic posameznikov ali temeljnih interesov tretje države, ki se nanašajo na nacionalno varnost ali obrambo, ali pa je njegov namen zaščititi nezakonite dejavnosti pred zahtevami organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj v okviru kazenskih preiskav. Če sodišče ugotovi, da dejansko obstajajo nasprotujoče si obveznosti, ki izhajajo iz prava za zaščito temeljnih pravic posameznikov ali temeljnih interesov tretje države, ki se nanašajo na nacionalno varnost ali obrambo, mora sodišče od zadevne tretje države zahtevati mnenje prek nacionalnih osrednjih organov tretje države. Če tretja država, s katero se sodišče posvetuje, potrdi, da obstajajo nasprotujoče si obveznosti, in ugovarja izvršitvi naloga, mora sodišče nalog umakniti. Če si obveznosti nasprotujejo na podlagi druge zakonodaje tretje države, katere namen ni varstvo temeljnih pravic posameznikov ali temeljnih interesov tretje države, ki se nanašajo na nacionalno varnost ali obrambo, sodišče sprejme odločitev s tehtanjem interesov v korist in zoper potrditev naloga. Pogoji iz člena 9, zlasti obveznost zavarovanja iz člena 9(6), se uporabljajo tudi v primerih nasprotujočih si obveznosti, ki izhajajo iz prava tretje države. Če sodišče odloči, da je treba nalog potrditi, to sporoči organu izdajatelju in ponudniku storitev, da se nadaljuje izvršitev naloga. Če se nalog umakne, se lahko izda ločen evropski nalog za zavarovanje dokazov, s čimer se zagotovi razpoložljivost podatkov, če jih je mogoče pridobiti na podlagi zahteve za medsebojno pravno pomoč. Ker evropski nalog za zavarovanje dokazov sam po sebi ne pomeni razkritja podatkov in zato ne povzroča podobnih pomislekov, je postopek sodne presoje omejen na evropski nalog za predložitev dokazov. Člen 17: Učinkovita pravna sredstva Ta določba zagotavlja učinkovita pravna sredstva osebam, ki jih zadeva evropski nalog za predložitev dokazov. Navedena pravna sredstva se uporabljajo v državi izdajateljici v skladu z nacionalnim pravom. V primeru osumljencev in obtožencev se pravna sredstva običajno uporabljajo v kazenskem postopku. Zoper evropski nalog za zavarovanje dokazov niso predvidena posebna pravna sredstva, saj sam po sebi ne omogoča razkritja podatkov, razen kadar mu sledi evropski nalog za predložitev dokazov ali drug instrument, katerega posledica je razkritje, za kar pa so na voljo posebna pravna sredstva. Tudi osebe, katerih podatki se zahtevajo in ki niso osumljenci ali obtoženci v kazenskem postopku, imajo pravico do pravnega sredstva v državi izdajateljici. Vse navedene pravice pa ne posegajo v nobeno pravno sredstvo, ki je na voljo na podlagi direktive o varstvu podatkov pri preprečevanju, odkrivanju in preiskovanju kaznivih dejanj ali Splošne uredbe o varstvu podatkov. Uredba ne omejuje morebitnih razlogov vseh navedenih oseb za izpodbijanje zakonitosti naloga, kot to velja pri ponudnikih storitev. Navedeni razlogi zajemajo nujnost in sorazmernost naloga.

Uporaba pravnih sredstev v državi izdajateljici prizadetih oseb ne obremenjuje nesorazmerno. Tako kot v primeru nalogov, ki se izvršujejo na podlagi drugih oblik pravosodnega sodelovanja, so sodišča v državi izdajateljici najprimernejša za zagotavljanje sodne presoje zakonitosti evropskih nalogov za predložitev dokazov, ki jih izdajo njihovi organi, in za oceno skladnosti s svojim nacionalnim pravom. Poleg tega lahko naslovnik v fazi izvrševanja ločeno ugovarja izvršitvi potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov ali potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov v svoji državi članici gostiteljici na podlagi seznama razlogov iz Uredbe (glej člen 14 zgoraj). Člen 18:Zagotavljanje privilegijev in imunitet na podlagi prava države prejemnice Cilj te določbe je enak kot v členu 5(7), tj. da se v državi izdajateljici zagotovi upoštevanje imunitet in privilegijev, ki ščitijo zahtevane podatke v državi članici ponudnika storitev, zlasti kadar obstajajo razlike med navedenima državama članicama in kadar obstajajo temeljni interesi navedene države članice, kot sta nacionalna varnost in obramba. Člen 18 določa, da jih mora sodišče v državi izdajateljici upoštevati tako, kot da bi bili določeni v nacionalnem pravu. Določba sodiščem dopušča nekaj prožnosti pri tem, kako ocenjevati upoštevnost in dopustnost dokazov, saj so med državami članicami razlike. Poglavje 5: Končne določbe Člen 19: Spremljanje in poročanje Ta člen od držav članic zahteva poročanje o posebnih informacijah, ki se nanašajo na uporabo Uredbe, kar je Komisiji v pomoč pri opravljanju nalog iz člena 24. Komisija določi podroben program za spremljanje dosežkov, rezultatov in učinkov te uredbe. Člen 20: Spremembe potrdil in obrazcev S potrdili in obrazci iz prilog I, II in III k temu predlogu bo lažje izvršiti potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov in potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov. Zato je pomembno, da se lahko morebitne potrebe po izboljšanju vsebine potrdila in obrazca v prihodnje čim prej obravnavajo. Spreminjanje prilog po rednem zakonodajnem postopku te zahteve ne izpolnjuje, poleg tega pa priloge pomenijo nebistveno vsebino zakonodajnega akta, saj so glavne sestavine opredeljene v členu 8. Zato je v členu 20 določen hitrejši in bolj prilagodljiv postopek za spremembe prek delegiranih aktov. Člen 21:Izvajanje pooblastila Ta člen določa pogoje, pod katerimi lahko Komisija sprejme delegirane akte, s katerimi določi potrebne spremembe potrdila in obrazcev, ki so priloženi predlogu. Poleg tega določa standardni postopek za sprejetje takih delegiranih aktov. Člen 22: Uradna obvestila Države članice morajo Komisiji sporočiti, kdo so pristojni organi izdajatelji in organi izvršitelji ter katera sodišča so pristojna za obravnavo obrazloženih ugovorov ponudnikov storitev v primeru kolizije zakonov. Člen 23: Razmerje do evropskega preiskovalnega naloga Ta določba pojasnjuje, da Uredba organom držav članic ne preprečuje izdaje evropskega preiskovalnega naloga v skladu z Direktivo 2014/41/EU za pridobitev elektronskih dokazov. Člen 24: Ocena Ta določba Komisijo zavezuje k izvedbi ocene te uredbe v skladu s smernicami Komisije za boljše pravno urejanje in v skladu z odstavkom 22 Medinstitucionalnega sporazuma z dne 13. aprila 2016. Komisija bo pet let po začetku veljavnosti predlagane uredbe Evropskemu parlamentu in Svetu poročala o ugotovitvah ocene, tudi glede potrebe po razširitvi področja uporabe Uredbe na storitve, ki še niso zajete, vendar bi lahko v preiskavah postale pomembnejše. Člen 25: Začetek veljavnosti Predlagana uredba bo začela veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu. Uredba se bo nato začela uporabljati šest mesecev po datumu začetka veljavnosti. 2018/0108 (COD) Predlog

UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o evropskem nalogu za predložitev in evropskem nalogu za zavarovanje elektronskih dokazov v kazenskih zadevah EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 82(1) Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Unija si je zadala cilj ohraniti in razviti območje svobode, varnosti in pravice. Za postopno vzpostavitev takega območja mora Unija sprejeti ukrepe, povezane s pravosodnim sodelovanjem v kazenskih zadevah, na podlagi načela vzajemnega priznavanja sodb in sodnih odločb, kar se od zasedanja Evropskega sveta v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 običajno predstavlja kot temelj pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah v Uniji. (2)Ukrepi za pridobitev in zavarovanje elektronskih dokazov so vse pomembnejši pri zagotavljanju kazenskih preiskav in pregona po vsej Uniji. Učinkoviti mehanizmi pridobivanja elektronskih dokazov so ključnega pomena za spoprijemanje s kaznivimi dejanji, pri čemer je treba v celoti zagotoviti upoštevanje temeljnih pravic in načel iz Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, kot so določene v Pogodbah, zlasti načel nujnosti in sorazmernosti, ustreznega pravnega postopka, varstva podatkov, zaupnosti korespondence in zasebnosti. (3)Ministri za pravosodje in notranje zadeve držav članic ter predstavniki institucij Unije so v skupni izjavi z dne 22. marca 2016 o terorističnih napadih v Bruslju poudarili, da je treba prednostno poiskati načine za hitrejše in učinkovitejše zavarovanje in pridobivanje elektronskih dokazov ter opredeliti konkretne ukrepe za obravnavo tega vprašanja. (4)V sklepih Sveta z dne 9. junija 2016 je bil poudarjen vse večji pomen elektronskih dokazov v kazenskih postopkih ter zaščite kibernetskega prostora pred zlorabami in kaznivimi dejavnostmi v korist gospodarstev in družb, s tem pa tudi, da morajo imeti organi za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj ter pravosodni organi učinkovita orodja za preiskovanje in pregon kaznivih dejanj, povezanih s kibernetskim prostorom. (5)Komisija je v skupnem sporočilu o odpornosti, odvračanju in obrambi z dne 13. septembra 2017 poudarila, da sta učinkovito preiskovanje in pregon kriminalitete, ki jo omogoča kibernetski prostor, ključnega pomena za odvračanje kibernetskih napadov in da je treba današnji postopkovni okvir bolje prilagoditi internetni dobi. Trenutni postopki včasih ne dohajajo hitrosti kibernetskih napadov, zaradi česar je hitro čezmejno sodelovanje še toliko bolj potrebno. (6)Evropski parlament je te pomisleke potrdil v svoji Resoluciji z dne 3. oktobra 2017 o boju proti kibernetski kriminaliteti, v kateri je poudaril izzive, ki jih lahko ponudnikom storitev, ki želijo izpolniti zahteve organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj, povzroča sedanji razdrobljeni pravni okvir, ter Komisijo pozval k predložitvi pravnega okvira Unije o elektronskih dokazih, ki bo vseboval zadostne zaščitne ukrepe za pravice in svoboščine vseh udeleženih. (7)Omrežne storitve se lahko zagotavljajo od koder koli in ne zahtevajo fizične infrastrukture, prostorov ali osebja v zadevni državi. Posledično so pomembni dokazi pogosto shranjeni zunaj države, v kateri poteka preiskava, ali pa jih shranjuje ponudnik storitev, ki v navedeni državi nima poslovne enote. Pogosto med zadevo, ki se preiskuje v zadevni državi, in državo, v kateri so podatki shranjeni ali v kateri ima ponudnik storitev glavno poslovno enoto, ni nobene druge povezave. (8)Ker taka povezava torej ne obstaja, se zahteve za pravosodno sodelovanje pogosto naslavljajo na države, ki gostijo večje število ponudnikov storitev, vendar z zadevo, ki se obravnava, imajo nobene druge povezave. Poleg tega se je število zahtev pomnožilo zaradi vse pogostejše uporabe omrežnih storitev, ki niso odvisne od meja. Pridobivanje elektronskih dokazov prek kanalov pravosodnega sodelovanja zato pogosto traja zelo dolgo – dlje, kot so morda na voljo sledi, ki bi jih bilo mogoče pridobiti. Nadalje, za sodelovanje s ponudniki storitev ni jasnega okvira za sodelovanje, nekateri ponudniki iz tretjih držav pa sprejemajo neposredne zahteve za podatke, ki ne zajemajo vsebine, kot to omogoča njihovo nacionalno pravo, ki se uporablja. Posledično se vse države članice zanašajo na kanale sodelovanja s ponudniki storitev, če so na voljo, pri čemer pa uporabljajo različna orodja, pogoje in postopke. Poleg tega so glede podatkov o vsebini nekatere države članice sprejele enostranske ukrepe, druge pa se še naprej zanašajo na pravosodno sodelovanje. (9)Razdrobljen pravni okvir je izziv za ponudnike storitev, ki želijo izpolniti zahteve organov za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj. Zato je treba sprejeti evropski pravni okvir za elektronske dokaze, s katerim se ponudnikom storitev, ki so zajeti v področje uporabe tega instrumenta, naloži obveznost predložitve odgovora neposredno organom, brez sodelovanja pravosodnega organa v državi članici ponudnika storitev. (10)Nalogi na podlagi te uredbe bi morali biti naslovljeni na pravne zastopnike ponudnikov storitev, ki so v ta namen imenovani. Če ponudnik storitev s poslovno enoto v Uniji ni imenoval pravnega zastopnika, se lahko nalog naslovi na katero koli poslovno enoto navedenega ponudnika storitev v Uniji. Ta rezervna možnost je namenjena zagotavljanju učinkovitosti sistema v primeru, ko ponudnik storitev (še) ni imenoval posebnega zastopnika. (11)Mehanizem evropskega naloga za predložitev in evropskega naloga za zavarovanje elektronskih dokazov v kazenskih zadevah lahko deluje le na podlagi visoke stopnje medsebojnega zaupanja med državami članicami, kar je bistveni pogoj za ustrezno delovanje tega instrumenta.

(12)Ta uredba upošteva temeljne pravice in načela, priznana zlasti na podlagi Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Ta zajemajo pravico do svobode in varnosti, spoštovanje zasebnega in družinskega življenja, varstvo osebnih podatkov, svobodo gospodarske pobude, lastninsko pravico, pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča, domnevo nedolžnosti in pravico do obrambe, načeli zakonitosti in sorazmernosti ter pravico osebe, da ji v kazenskem postopku ni dvakrat sojeno za isto kaznivo dejanje oziroma da zanj v takem postopku ni dvakrat kaznovana. Če ima država članica izdajateljica informacije, da v drugi državi članici morda poteka vzporeden kazenski postopek, se posvetuje z organi navedene države članice v skladu z Okvirnim sklepom Sveta 2009/948/PNZ. (13)Za zagotovitev polnega spoštovanja temeljnih pravic se ta uredba izrecno sklicuje na potrebne standarde glede pridobivanja kakršnih koli osebnih podatkov, obdelave takih podatkov, sodne presoje uporabe preiskovalnih ukrepov iz tega instrumenta in razpoložljivih pravnih sredstev. (14)Ta uredba bi se morala uporabljati brez poseganja v procesne pravice v kazenskih postopkih, določene v direktivah Evropskega parlamenta in Sveta 2010/64/EU, 2012/13/EU, 2013/48/EU, 2016/343, 2016/800 in 2016/1919. (15)V tem instrumentu so določena pravila, na podlagi katerih lahko pristojni pravosodni organ v Evropski uniji ponudniku storitev, ki ponuja storitve v Uniji, naloži predložitev ali zavarovanje elektronskih dokazov na podlagi evropskega naloga za predložitev dokazov ali evropskega naloga za zavarovanje dokazov. Ta uredba se lahko uporabi v vseh primerih, ko ima ponudnik storitev poslovno enoto ali zastopnika v drugi državi članici. V nacionalnih primerih, v katerih instrumentov iz te uredbe ni mogoče uporabiti, Uredba ne bi smela omejevati pooblastil pristojnih nacionalnih organov, ki so že določena v nacionalnem pravu glede nalaganja obveznosti ponudnikom storitev, ki imajo poslovno enoto ali zastopnika na njihovem ozemlju. (16)Ponudniki storitev, ki so najpomembnejši v kazenskih postopkih, so ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev in posebni ponudniki storitev informacijske družbe, ki omogočajo interakcijo med uporabniki. Zato bi morala ta uredba zajemati obe skupini. Elektronske komunikacijske storitve so opredeljene v predlogu direktive o Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah. Te storitve zajemajo medosebno komunikacijo, kot je govor po IP, takojšnje sporočanje in storitve elektronske pošte. Kategorije storitev informacijske družbe, ki so tukaj zajete, so tiste, pri katerih je shranjevanje podatkov odločilni element storitve, ki se zagotavlja uporabniku, in se zlasti nanašajo na družbena omrežja, če se ne štejejo za elektronske komunikacijske storitve, spletne tržnice, ki olajšajo transakcije med svojimi uporabniki (kot so potrošniki ali podjetja), in druge storitve gostovanja, vključno s tistimi, pri katerih se storitev zagotavlja prek računalništva v oblaku. Storitve informacijske družbe, pri katerih shranjevanje podatkov ni odločilni element storitve, ki se zagotavlja uporabniku, ampak je samo postranskega pomena, kot so pravne, arhitekturne, inženirske in računovodske storitve, ki se na daljavo zagotavljajo prek spleta, bi morale biti izključene s področja uporabe te uredbe, tudi kadar morda spadajo v opredelitev storitev informacijske družbe na podlagi Direktive (EU) 2015/1535. (17)V številnih primerih se podatki ne shranjujejo ali obdelujejo več na uporabnikovi napravi, ampak so na voljo v infrastrukturi, ki temelji na oblaku, kar omogoča dostop od koder koli. Za ponujanje navedenih storitev ponudnikom storitev ni treba imeti poslovne enote ali strežnikov v posamezni jurisdikciji. Zato uporaba te uredbe ne bi smela biti odvisna od dejanske lokacije poslovne enote ponudnika ali prostorov, v katerih poteka obdelava ali shranjevanje podatkov. (18)Ponudniki storitev internetne infrastrukture, povezanih z dodeljevanjem imen in številk, kot so registratorji in registri domenskih imen ter ponudniki zasebnih in posredniških storitev ali regionalni internetni registri za naslove internetnih protokolov (IP), so zlasti pomembni pri identifikaciji akterjev, ki se skrivajo za zlonamernimi ali ogroženimi spletišči. Ti imajo podatke, ki so zlasti pomembni v kazenskih postopkih, saj omogočajo identifikacijo posameznika ali subjekta za spletiščem, ki se uporablja za izvajanje kaznive dejavnosti, ali žrtve kaznive dejavnosti v primeru kompromitiranega spletišča, ki so ga ugrabili storilci kaznivih dejanj. (19)Ta uredba ureja samo zbiranje shranjenih podatkov, torej podatkov, ki jih ponudnik storitev že ima, ko prejme potrdilo o evropskem nalogu za predložitev ali zavarovanje dokazov. V njej ni določena splošna obveznost hrambe podatkov, prav tako pa ne omogoča prestrezanja podatkov ali pridobivanja podatkov, ki ob prejemu potrdila o nalogu za predložitev ali zavarovanje dokazov še niso shranjeni. Podatki bi se morali predložiti ne glede na to, ali so šifrirani ali ne. (20)Kategorije podatkov, ki jih zajema ta uredba, vključujejo podatke o naročnikih, dostopu in transakcijah (tri kategorije, ki so skupno imenovane „podatki, ki ne zajemajo vsebine“) ter podatke o vsebini. To razlikovanje, razen podatkov o dostopu, obstaja v pravnih redih številnih držav članic in tudi v trenutnem pravnem okviru ZDA, ki ponudnikom storitev omogoča prostovoljno izmenjavo podatkov, ki ne zajemajo vsebine, s tujimi organi za preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj. (21)Primerno je izpostaviti podatke o dostopu kot posebno kategorijo podatkov v tej uredbi. Podatki o dostopu se uporabljajo za enake namene kot podatki o naročnikih, tj. za identifikacijo zadevnega uporabnika, stopnja poseganja v temeljne pravice pa je podobna tisti pri podatkih o naročnikih. Podatki o dostopu se običajno evidentirajo kot del zapisa o dogodku (z drugimi besedami dnevnik strežnika), v katerem se navede začetek in konec seje dostopa uporabnika do storitve. Običajno gre za posamezni naslov IP (statičen ali dinamičen) ali drug identifikator, ki enolično opredeljuje omrežni vmesnik, ki se je uporabil med sejo dostopa. Če uporabnik ni znan, jih je treba pogosto pridobiti, preden je mogoče od ponudnika storitev zahtevati podatke o naročniku, ki se nanašajo na navedeni identifikator. (22)Podatki o transakcijah se običajno zahtevajo za pridobitev informacij o stikih in lokaciji uporabnika ter se lahko uporabijo za oblikovanje profila zadevnega posameznika. Podatki o dostopu se sami po sebi torej ne morejo uporabiti za podoben namen, saj na primer ne razkrivajo nobenih informacij o sogovornikih, povezanih z uporabnikom. S tem predlogom se zato uvaja nova kategorija podatkov, ki jih je treba obravnavati kot podatke o naročnikih, če se pridobivajo za podoben namen. (23)Vse kategorije podatkov vsebujejo osebne podatke, zato zanje veljajo zaščitni ukrepi na podlagi pravnega reda Unije o varstvu podatkov, vendar se stopnja vpliva na temeljne pravice razlikuje, zlasti med podatki o naročnikih in dostopu na eni strani ter podatki o transakcijah in vsebini na drugi strani. Podatki o naročnikih in dostopu so uporabni za pridobivanje prvih sledi v preiskavi o identiteti osumljenca, podatki o transakcijah in vsebini pa so najpomembnejši kot dokazni material. Zato je bistvenega pomena, da instrument zajema vse navedene kategorije podatkov. Zaradi različne stopnje poseganja v temeljne pravice se za pridobitev podatkov o naročnikih in dostopu postavljajo drugačni pogoji kot za pridobitev podatkov o transakcijah in vsebini. (24)Evropski nalog za predložitev dokazov in evropski nalog za zavarovanje dokazov sta preiskovalna ukrepa, ki bi ju bilo treba izdati le v okviru posameznega kazenskega postopka zoper posamezne znane ali še neznane storilce konkretnega kaznivega dejanja, ki se je že zgodilo, na podlagi posamične ocene sorazmernosti in nujnosti v vsakem posameznem primeru. (25)Ta uredba ne posega v preiskovalna pooblastila organov v civilnih ali upravnih postopkih, niti kadar se lahko v takih postopkih izreče sankcija. (26)Ta uredba bi se morala uporabljati za ponudnike storitev, ki storitve ponujajo v Uniji, nalogi na podlagi te uredbe pa se lahko izdajajo le za podatke, ki se nanašajo na storitve, ki se ponujajo v Uniji. Storitve, ki se ponujajo izključno zunaj Unije, niso zajete v področje uporabe te uredbe, tudi če ima ponudnik storitev poslovno enoto v Uniji. (27)Za določitev, ali ponudnik storitev ponuja storitve v Uniji, je treba oceniti, ali ponudnik storitev pravnim ali fizičnim osebam v eni ali več državah članicah omogoča uporabo svojih storitev. Vendar zgolj dostopnost spletnega vmesnika, na primer dostopnost spletišča ponudnika storitev ali njegovega posrednika oziroma dostopnost elektronskega naslova in drugih kontaktnih podatkov v eni ali več državah članicah, gledano ločeno, ne bi smel biti zadosten razlog za uporabo te uredbe. (28)Upoštevati bi bilo treba tudi pomembno povezavo z Unijo, da se opredeli področje uporabe te uredbe. Domnevati bi bilo treba, da taka pomembna povezava z Unijo obstaja, kadar ima ponudnik storitev poslovno enoto v Uniji. Če ponudnik storitev nima take poslovne enote, bi bilo treba merilo pomembne povezave oceniti na podlagi obstoja znatnega števila uporabnikov v eni ali več državah članicah ali ciljnega usmerjanja dejavnosti v eno ali več držav članic. Ciljno usmerjanje dejavnosti v eno ali več držav članic se lahko ugotovi na podlagi vseh upoštevnih okoliščin, vključno z dejavniki, kot je uporaba jezika ali denarne valute, ki se v navedeni državi članici na splošno uporablja, ali možnost naročila blaga ali storitev. O ciljnem usmerjanju dejavnosti v posamezno državo članico je mogoče sklepati tudi iz razpoložljivosti aplikacije v zadevni nacionalni trgovini z aplikacijami, iz lokalnega oglaševanja ali oglaševanja v jeziku, ki se uporablja v navedeni državi članici, ali iz vzdrževanja odnosov s strankami, na primer z zagotavljanjem storitev za pomoč strankam v jeziku, ki se na splošno uporablja v navedeni državi članici. O pomembni povezavi je mogoče sklepati tudi, kadar ponudnik storitev svoje dejavnosti usmeri v eno ali več držav članic, kot je opredeljeno v členu 17(1)(c) Uredbe (EU) št. 1215/2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah. Po drugi strani pa zagotavljanja storitve zgolj zaradi upoštevanja prepovedi diskriminacije iz Uredbe (EU) 2018/302 ni mogoče samo iz tega razloga šteti za usmerjanje ali ciljno usmerjanje dejavnosti na posamezno območje v Uniji. (29)Evropski nalog za predložitev dokazov bi se moral izdati le, če je to nujno in sorazmerno. Pri oceni bi bilo treba upoštevati, ali je nalog omejen na tisto, kar je nujno za dosego zakonitega cilja pridobitve ustreznih in potrebnih podatkov, ki se bodo uporabili kot dokazi le v posamezni zadevi. (30)Pri izdaji evropskega naloga za predložitev ali zavarovanje dokazov bi moral vedno sodelovati pravosodni organ, bodisi v postopku izdaje naloga bodisi v postopku njegovega potrjevanja. Zaradi občutljivejše narave podatkov o transakcijah in podatkov o vsebini se pri izdaji ali potrjevanju evropskega naloga za predložitev teh kategorij podatkov zahteva presoja sodnika. Ker so podatki o naročnikih in dostopu manj občutljivi, lahko evropski nalog za predložitev dokazov za razkritje navedenih podatkov izda ali potrdi tudi pristojni tožilec. (31)Iz istega razloga je treba pri področju uporabe ratione materiae te uredbe razlikovati naslednje: nalogi za predložitev podatkov o naročnikih in dostopu se lahko izdajo za katero koli kaznivo dejanje, medtem ko bi morale za dostop do podatkov o transakcijah in vsebini veljati strožje zahteve, saj so ti podatki občutljivejši. Določitev praga omogoča sorazmernejši pristop, skupaj z več drugimi predhodnimi in naknadnimi pogoji ter zaščitnimi ukrepi, opredeljenimi v tej uredbi, za zagotovitev upoštevanja sorazmernosti in pravic prizadetih oseb. Hkrati pa prag ne bi smel omejevati učinkovitosti instrumenta in njegove uporabe s strani izvajalcev. S tem ko je izdaja naloga dovoljena le za preiskave kaznivih dejanj, za katera je najvišja zagrožena zaporna kazen vsaj tri leta, se področje uporabe instrumenta omejuje na hujša kazniva dejanja, ne da bi se izvajalcem čezmerno omejevala možnost njegove uporabe. S tem je s področja uporabe Uredbe izključeno pomembno število kaznivih dejanj, ki jih države članice štejejo za lažja, saj zanje določajo nižjo najvišjo zagroženo kazen. Prednost praga je tudi, da ga je mogoče v praksi preprosto uporabiti.

(32)Obstajajo posebna kazniva dejanja, pri katerih so dokazi običajno na voljo izključno v elektronski obliki, ki pa je po naravi zelo minljiva. Tako je v primeru kaznivih dejanj, povezanih s kibernetskim prostorom, tudi tistih, ki se sama po sebi ne štejejo za huda, vendar lahko povzročijo znatno ali veliko škodo, kar zlasti zajema primere z malim posamičnim učinkom, ki pa imajo množičen vpliv in povzročijo splošno škodo. V večini primerov, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno s pomočjo informacijskega sistema, bi uporaba istega praga kot za druge vrste kaznivih dejanj večinoma pomenila, da bi storilci teh kaznivih dejanj ostali nekaznovani. To upravičuje uporabo Uredbe tudi pri tistih kaznivih dejanjih, za katera je najvišja zagrožena zaporna kazen manj kot tri leta. Poleg tega se za kazniva dejanja, ki so povezana s terorizmom in opisana v Direktivi 2017/541/EU, ne zahteva prag najvišje zagrožene kazni vsaj tri leta. (33)Poleg tega je treba zagotoviti, da se lahko evropski nalog za predložitev dokazov izda le, če v primerljivih nacionalnih primerih v državi izdajateljici za enako kaznivo dejanje na voljo podoben nalog. (34)V primerih, ko se zahtevani podatki shranjujejo ali obdelujejo kot del infrastrukture, ki jo ponudnik storitev zagotavlja družbi ali drugemu subjektu, ki ni fizična oseba, običajno v primeru storitev gostovanja, bi se moral evropski nalog za predložitev dokazov uporabiti le, kadar drugi preiskovalni ukrepi, naslovljeni na družbo ali subjekt, niso primerni, zlasti če bi to lahko ogrozilo preiskavo. To je pomembno zlasti pri večjih subjektih, kot so korporacije ali vladni subjekti, ki uporabljajo storitve ponudnikov storitev za zagotavljanje svoje korporativne infrastrukture IT ali korporativnih storitev IT ali obojega. Prvi naslovnik evropskega naloga za predložitev dokazov bi v takih primerih morala biti družba ali drug subjekt. Navedena družba ali subjekt pa morda ne bo ponudnik storitev, ki bi spadal na področje uporabe te uredbe. Vendar bi morali imeti pristojni organi v primerih, ko naslavljanje naloga na navedeni subjekt ne bi bilo primerno, ker na primer obstaja sum, da je subjekt vpleten v zadevo, ali ker obstajajo indici o sodelovanju s ciljnim subjektom preiskave, možnost od ponudnika storitev, ki zagotavlja zadevno infrastrukturo, zahtevati predložitev zahtevanih podatkov. Ta določba ne vpliva na pravico, da se ponudniku storitev naloži zavarovanje podatkov. (35)Imunitete in privilegiji, ki se lahko nanašajo na kategorije oseb (kot so diplomati) ali na posebej zaščitena razmerja (kot je varovanje zaupnosti sporazumevanja med odvetnikom in stranko), so navedeni v drugih instrumentih vzajemnega priznavanja, kot je evropski preiskovalni nalog. Področje njihove uporabe in njihov vpliv se razlikuje glede na nacionalno pravo, ki se uporablja in bi ga bilo treba upoštevati ob izdaji naloga, saj lahko organ izdajatelj nalog izda le, če bi bil v primerljivih nacionalnih primerih na voljo podoben nalog. Poleg tega osnovnega načela velja, da bi bilo treba v državi izdajateljici čim bolj upoštevati imunitete in privilegije, ki varujejo podatke o dostopu, transakcijah ali vsebini, v državi članici ponudnika storitev, enako kot če bi bili zagotovljeni na podlagi nacionalnega prava države izdajateljice. To je pomembno zlasti, kadar pravo države članice, v kateri je naslovljeni ponudnik storitev ali njegov pravni zastopnik, zagotavlja boljšo zaščito kot pravo države izdajateljice. Določba zagotavlja tudi upoštevanje primerov, ko bi lahko razkritje podatkov vplivalo na temeljne interese navedene države članice, kot sta nacionalna varnost in obramba. Kot dodatni zaščitni ukrep bi bilo treba te vidike upoštevati ne samo pri izdaji naloga, ampak tudi pozneje pri oceni upoštevnosti in dopustnosti zadevnih podatkov v ustrezni fazi kazenskega postopka, če pa poteka postopek izvrševanja, bi ga moral upoštevati tudi organ izvršitelj. (36)Evropski nalog za zavarovanje dokazov se lahko izda za katero koli kaznivo dejanje. Cilj naloga je preprečiti odstranitev, izbris ali spremembo zadevnih podatkov v primerih, kadar predložitev takih podatkov morda zahteva več časa, ker bodo na primer uporabljeni kanali pravosodnega sodelovanja. (37)Evropski nalog za predložitev in evropski nalog za zavarovanje dokazov bi bilo treba nasloviti na pravnega zastopnika, ki ga imenuje ponudnik storitev. Če pravni zastopnik ne obstaja, je mogoče nalog nasloviti na poslovno enoto ponudnika storitev v Uniji. To bo morda takrat, kadar ponudnik storitev ni pravno zavezan, da imenuje pravnega zastopnika. Če pravni zastopnik naloga ne izpolni, je mogoče v nujnih primerih evropski nalog za predložitev ali zavarovanje dokazov nasloviti tudi na ponudnika storitev poleg ali namesto izvrševanja izvirnega naloga v skladu s členom 14. Če pravni zastopnik naloga ne izpolni in primer ni nujen, vendar obstaja jasno tveganje izgube podatkov, je mogoče evropski nalog za predložitev ali zavarovanje dokazov nasloviti tudi na katero koli poslovno enoto ponudnika storitev v Uniji. Ker je možnih več navedenih scenarijev, se v določbah uporablja splošni izraz „naslovnik“. Kadar obveznost, kot je varovanje zaupnosti, ne velja samo za naslovnika, ampak tudi za ponudnika storitev, če ta ni naslovnik, je to navedeno v zadevni določbi. (38)Evropski nalog za predložitev ali zavarovanje dokazov bi bilo treba ponudniku storitev poslati na podlagi potrdila o evropskem nalogu za predložitev dokazov ali potrdila o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov, ki ju je treba prevesti. Potrdili bi morali vsebovati enake obvezne informacije kot nalog, razen razlogov za nujnost in sorazmernost ukrepa ali nadaljnjih informacij o zadevi v izognitev ogrožanju preiskave. Ker pa so del samega naloga, osumljencu omogočajo, da jih pozneje izpodbija v kazenskem postopku. Potrdilo je treba po potrebi prevesti v uradni jezik države članice naslovnika (ali v enega od uradnih jezikov take države članice) ali v drug uradni jezik, za katerega je ponudnik storitev izjavil, da ga sprejema. (39)Pristojni organ izdajatelj bi moral potrdilo o evropskem nalogu za predložitev dokazov ali potrdilo o evropskem nalogu za zavarovanje dokazov poslati neposredno naslovniku na kateri koli način, ki omogoča pisni zapis, pod pogoji, ki ponudniku storitev omogočajo preverjanje pristnosti, kot so priporočena pošta, varno elektronsko sporočilo in platforme ali drugi varni kanali, vključno s tistimi, ki jih da na voljo ponudnik storitev, v skladu s pravili o varstv