EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 13.7.2016 COM(2016) 467 final 2016/0224(COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o vzpostavitvi skupnega postopka za mednarodno zaščito v Uniji in razveljavitvi Direktive 2013/32/EU



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1. OZADJE PREDLOGA Ozadje in razlogi za predlog EU si prizadeva za integrirano, trajnostno in celovito evropsko migracijsko politiko, ki temelji na solidarnosti in pravični delitvi odgovornosti ter deluje učinkovito tako v mirnih kot kriznih obdobjih. Evropska komisija se od sprejetja evropske agende o migracijah zavzema za izvajanje ukrepov za spoprijemanje s takojšnjimi in dolgoročnimi izzivi učinkovitega in celovitega upravljanja migracijskih tokov. Skupni evropski azilni sistem temelji na pravilih za določitev države članice, ki je odgovorna za prosilce za mednarodno zaščito (vključno s podatkovno zbirko prstnih odtisov azilantov), skupnih standardih za azilne postopke, pogojih za sprejem prosilcev za azil ter priznanju in zaščiti upravičencev do mednarodne zaščite. Poleg tega države članice pri izvajanju skupnega evropskega azilnega sistema podpira Evropski azilni podporni urad. Pri razvoju skupnega evropskega azilnega sistema je bil dosežen pomemben napredek, vendar še vedno obstajajo znatne razlike med državami članicami glede vrste uporabljenih postopkov, pogojev za sprejem prosilcev za azil, odstotkov priznanih statusov za azil in vrste zaščite, ki je priznana upravičencem do mednarodne zaščite. Ta razhajanja prispevajo k sekundarnim gibanjem in izbiranju najugodnejše azilne ureditve (asylum shopping), ustvarjajo privabljajoče dejavnike ter vodijo v neenakomerno porazdelitev odgovornosti med državami članicami glede nudenja zaščite tistim, ki so potrebni pomoči. Nedavni množični prihodi so pokazali, da Evropa potrebuje uspešen in učinkovit azilni sistem, ki lahko zagotovi pošteno in trajnostno delitev odgovornosti med državami članicami za zagotovitev ustreznih in dostojnih pogojev za sprejem prosilcev za azil po vsej EU, hitro in učinkovito obdelavo prošenj za azil, vloženih v EU, ter zagotovitev kakovosti sprejetih odločitev, da tisti, ki potrebujejo mednarodno zaščito, to tudi dejansko pridobijo. Hkrati mora EU ukrepati proti neregularnim in nevarnim gibanjem ter onemogočiti poslovni model tihotapcev ljudi. Zato je treba po eni strani hitro obravnavati prošnje za azil tistih prosilcev, ki niso upravičeni do mednarodne zaščite, in te migrante nato hitro vrniti. Po drugi strani pa morajo biti odprte varne in zakonite poti v EU za tiste iz tretjih držav, ki potrebujejo zaščito. To je tudi del širšega partnerstva s prednostnimi izvornimi in tranzitnimi državami. Komisija je 6. aprila 2016 predstavila svoje prednostne naloge za strukturno reformo evropskega okvira azilne in migracijske politike v svojem sporočilu „K reformi skupnega evropskega azilnega sistema in krepitvi zakonitih poti v Evropo“, ki opisuje različne korake, ki jih je treba sprejeti za bolj humano, pravično in učinkovito evropsko azilno politiko ter boljše upravljanje politike na področju zakonitih migracij. Komisija je 4. maja 2016 predstavila prvi sveženj predlogov za reformo skupnega evropskega azilnega sistema, ki so se nanašali na tri prednostne naloge, opredeljene v sporočilu: vzpostavitev trajnostnega in pravičnega dublinskega sistema za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošenj za azil, okrepitev sistema Eurodac za boljše spremljanje sekundarnih gibanj in lažji boj proti neregularnim migracijam ter ustanovitev prave evropske agencije za azil, da se zagotovi dobro delovanje evropskega azilnega sistema. Ti predlogi so bili prvi temelji za reformo strukture skupnega evropskega azilnega sistema. Z drugim svežnjem Komisija dokončuje reformo skupnega evropskega azilnega sistema s sprejetjem štirih dodatnih predlogov: predloga, ki nadomešča direktivo o azilnih postopkih z uredbo, s katero se harmonizirajo trenutno razhajajoče se postopkovne ureditve v vseh državah članicah in vzpostavlja resnično skupni postopek; predloga, ki nadomešča direktivo o pogojih z uredbo, ki določa enotne standarde za priznavanje oseb, ki potrebujejo zaščito, in pravice, podeljene upravičencem do mednarodne zaščite, ter predloga, s katerim se revidira direktiva o pogojih za sprejem za nadaljnjo harmonizacijo pogojev za sprejem v EU, povečanje možnosti integracije prosilcev in zmanjšanje sekundarnih gibanj. Da bi Komisija, kot je napovedala 6. aprila 2016, izboljšala možnosti za zakonite poti v EU, prav tako predlaga strukturiran okvir Unije za preselitev, s čimer gre v smeri bolj upravljanega pristopa k mednarodni zaščiti v EU in pri čemer se zagotavljajo urejene in varne poti v EU za osebe, ki potrebujejo mednarodno zaščito, da se postopoma zmanjšajo spodbude za neregularne prihode. Ti predlogi so nepogrešljiv del celovite reforme skupnega evropskega azilnega sistema in so med seboj tesno povezani. S to drugo fazo zakonodajnih predlogov, s katerimi se reformira pravni red Unije na področju azila, se bodo proučili vsi elementi trdnega, doslednega in integriranega skupnega evropskega azilnega sistema, ki temelji na skupnih, učinkovitih harmoniziranih pravilih, ki zagotavljajo zaščito, kar je v celoti v skladu z Ženevsko konvencijo. Skupni evropski azilni sistem, ki ga izpopolnjujemo, je učinkovit in hkrati zagotavlja zaščito ter je zasnovan tako, da zagotavlja polno konvergenco med nacionalnimi azilnimi sistemi, pri čemer zmanjšuje spodbude za sekundarna gibanja, krepi medsebojno zaupanje med državami članicami ter na splošno vodi k dobro delujočemu dublinskemu sistemu. Zagotavlja enakopravno in ustrezno obravnavo prosilcev za azil, ne glede na to, kje v EU se nahajajo. Zagotavlja orodja, ki so potrebna za hitro ugotavljanje, katere osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, in vračanje oseb, ki ne potrebujejo zaščite. Velikodušen je do najbolj ranljivih in strog do potencialnih zlorab, pri čemer se vedno spoštujejo temeljne pravice. Skupni sistem je tudi stroškovno učinkovit in dovolj prožen, da se lahko prilagodi zapletenim izzivom, s katerimi se soočajo države članice na tem področju. •Cilji tega predloga Cilj tega predloga je vzpostaviti resnično skupni postopek za mednarodno zaščito, ki je učinkovita, poštena in uravnotežena. Z izbiro oblike uredbe, ki se neposredno uporablja v vseh državah članicah, in z odstranitvijo elementov diskrecije ter tudi poenostavitvijo, racionalizacijo in okrepitvijo postopkovnih ureditev je cilj predloga doseči višjo stopnjo harmonizacije in večjo enotnost pri odločanju o azilnih postopkih v vseh državah članicah, s čimer bi odpravili spodbude za izbiranje najugodnejše azilne ureditve in sekundarna gibanja med državami članicami. Predlog spodbuja cilj zagotavljanja hitrega in visokokakovostnega odločanja v vseh fazah postopka. Določa obveznost držav članic, da vlagajo v svoje azilne sisteme od upravnega postopka dalje, tako da pristojne organe oskrbijo s potrebnimi sredstvi za sprejemanje hitrih, vendar tehtnih odločitev, zato da osebe, ki potrebujejo zaščito, hitro pridobijo status, pri tistih, ki zaščite ne potrebujejo, pa hitro zagotovijo njihovo vrnitev. Hiter in učinkovit postopek odločanja je v interesu tako prosilcev, ki na ta način dobijo jasne odgovore glede svojega pravnega statusa, kot tudi držav članic, saj se znižajo stroški sprejema in upravni stroški. Pošten in učinkovit skupni postopek, ki se uporablja v celotni Uniji, pomeni: –enostavnejše, jasnejše in krajše postopke, ki bodo nadomestili trenutno razhajajoče se postopkovne ureditve v državah članicah. Ta predlog določa kratke, vendar razumne roke za prosilčev pristop k postopku ter za zaključek obravnave prošenj tako v upravnem kot tudi pritožbenem postopku. Ohranja se šestmesečni referenčni rok za odločanje na prvi stopnji, medtem ko so predvideni bistveno krajši roki za reševanje očitno neutemeljenih in nedopustnih prošenj. Države članice imajo tudi možnost, da katero koli prošnjo določijo kot prednostno in jo obravnavajo hitro. Roki za registracijo, vložitev in obravnavanje prošenj so določeni, vendar se lahko izjemoma podaljšajo, če države članice prejmejo nesorazmerno število istočasnih prošenj. Države članice bi morale biti na to pripravljene ter zato redno pregledovati in predvideti potrebe, da lahko zagotovijo ustrezna sredstva za učinkovito upravljanje azilnega sistema. Če je potrebno, se države članice za pomoč lahko obrnejo tudi na Agencijo Evropske unije za azil. Poleg tega je postala obvezna uporaba postopka ugotavljanja dopustnosti in pospešenega postopka obravnave, določbe o naknadnih prošnjah pa so pojasnjene ter opredeljene izjeme od tega, ali ima prosilec pravico ostati po zaključku upravnega postopka ali med njim; –procesna jamstva za zaščito pravic prosilcev, da se zagotovi ustrezno obravnavanje prošenj za azil v okviru racionaliziranega in krajšega postopka. To je zagotovljeno s seznanjenjem vseh prosilcev na začetku postopka o njihovih pravicah, obveznostih in posledicah neizpolnjevanja obveznosti. Prosilci morajo imeti dejansko možnost, da sodelujejo in ustrezno komunicirajo z odgovornimi organi, zato da lahko predstavijo vsa razpoložljiva dejstva za utemeljitev svoje prošnje. Ta predlog zagotavlja prosilcem zadostna procesna jamstva, da lahko v vseh fazah postopka branijo svoj primer, zlasti pravico do zaslišanja v okviru osebnega razgovora, tolmačenja ter brezplačne pravne pomoči in zastopanja. Poleg tega imajo prosilci praviloma pravico ostati do zaključka postopka. Prosilci imajo pravico do ustrezne obvestitve o odločitvi ter dejanskih in pravnih razlogih za to odločitev, v primeru zavrnilne odločbe pa imajo pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem. Za prosilce s posebnimi postopkovnimi potrebami in mladoletnike brez spremstva so predvideni okrepljeni zaščitni ukrepi, kot so podrobnejša pravila o presoji, dokumentiranju in obravnavanju posebnih postopkovnih potreb prosilca;

–strožja pravila za preprečevanje zlorabe sistema, sankcioniranje prošenj z očitnim namenom zlorabe in odpravljanje spodbud za sekundarna gibanja z določitvijo jasnih obveznosti za prosilce, da sodelujejo z organi v celotnem postopku, in strogimi ukrepi za neizpolnjevanje obveznosti. V zvezi s tem je obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito pogojeno z vložitvijo prošnje, odvzemom prstnih odtisov ter zagotavljanjem potrebnih podatkov za obravnavanje prošnje ter tudi prisotnostjo in bivanjem v odgovorni državi članici. Neupoštevanje katere koli od teh zahtev lahko pripelje do tega, da se prošnja zavrže zaradi odstopa v skladu s postopkom za implicitni umik. Trenutni neobvezni postopkovni instrumenti za sankcioniranje prosilčevih dejanj, katerih namen je zloraba, sekundarnih gibanj in očitno neutemeljenih prošenj so obvezni in dodatno okrepljeni. Tako so v predlogu navedeni jasni, izčrpni in obvezni seznami razlogov, na podlagi katerih je treba obravnavo pospešiti in na podlagi katerih je treba prošnjo zavrniti kot očitno neutemeljeno ali jo zavreči zaradi odstopa. Poleg tega je okrepljena možnost odziva na naknadne prošnje, katerih namen je zlorabljanje azilnega postopka, zlasti z omogočanjem odstranitve takšnih prosilcev z ozemelj držav članic pred in po sprejetju upravne odločbe o njihovi prošnji. Hkrati so vzpostavljena vsa jamstva, vključno s pravico do učinkovitega pravnega sredstva, da se prosilcem zagotovijo pravice; –harmonizirana pravila o varnih državah so bistveni element učinkovitega skupnega postopka in ta predlog določa uskladitev postopkovnih posledic uporabe konceptov varne države. Kadar je očitno, da prosilci ne potrebujejo mednarodne zaščite, saj prihajajo iz varne izvorne države, je treba njihove prošnje hitro zavrniti in organizirati takojšnjo vrnitev. Če so prosilci že našli prvo državo azila, v kateri so upravičeni do zaščite, ali varno tretjo državo, ki lahko obravnava njihovo prošnjo, je treba njihovo prošnjo šteti za nedopustno. Komisija predlaga, da bi si na tem področju postopoma prizadevali za popolno harmonizacijo ter da bi se nacionalni seznami varnih držav nadomestili z evropskimi seznami ali določitvami na ravni Unije, in sicer v petih letih od začetka veljavnosti te uredbe. •Skladnost z veljavnimi predpisi s področja zadevne politike Ta predlog je v celoti skladen s prvimi predlogi za reformo skupnega evropskega azilnega sistema, predstavljenimi 4. maja 2016 v povezavi z dublinsko uredbo, sistemom Eurodac in Agencijo Evropske unije za azil, ter tudi s predlogoma za uredbo o pogojih za azil in prenovljeno direktivo o pogojih za sprejem ter predlogom za strukturiran sistem Unije za preselitev. Kar zadeva predlog za prenovitev dublinske uredbe, se ta predlog uporablja za prosilce, ki so v dublinskem postopku. Zlasti je ta predlog skladen s pravili iz predloga za prenovitev dublinske uredbe, ki so v tem predlogu podrobneje opredeljena, kot na primer glede presoje dopustnosti prošnje, pospešenega postopka obravnave, naknadnih prošenj ter jamstev za mladoletnike in posebnih jamstev za mladoletnike brez spremstva. Ta predlog je tudi v skladu s prenovitvijo uredbe Eurodac glede odvzema prstnih odtisov ali zagotavljanja podob obraza prosilcev in njihovega pomena pri prošnjah za mednarodno zaščito. Glede predloga za Agencijo Evropske unije za azil ta predlog opozarja na pomen operativne in tehnične podpore, ki jo Agencija lahko nudi državam članicam za zagotovitev učinkovitega obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito, ter tudi zagotavljanja krepitve zmogljivosti Agencije v skladu z novim predlaganim mandatom Agencije. Kar zadeva predlog za uredbo o pogojih za azil, se predloga med seboj dopolnjujeta do te mere, da predlog uredbe o pogojih za azil določa standarde glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status upravičencev do mednarodne zaščite, medtem ko ta predlog določa skupna postopkovna pravila za priznanje in odvzem mednarodne zaščite. Ta predlog je prav tako tesno povezan s predlogom za prenovitev direktive o pogojih za sprejem. Da bi zagotovili pravočasno in učinkovito presojo prošenj za mednarodno zaščito, morajo prosilci izpolnjevati obveznosti javljanja, kot so določene v predlogu za prenovitev direktive o pogojih za sprejem, ta predlog pa opredeljuje postopkovne posledice za tiste prosilce, ki ne izpolnjujejo navedenih obveznosti javljanja. •Skladnost z drugimi politikami Unije Ta predlog je v skladu s celovito dolgoročno politiko za boljše upravljanje migracij, kot jo je Komisija določila v evropski agendi o migracijah, s katero so se politične usmeritve predsednika Junckerja razvile v sklop skladnih pobud, ki temeljijo na štirih stebrih in se vzajemno krepijo. Navedeni stebri so zmanjšanje spodbude za neregularne migracije, varovanje zunanjih meja in reševanje življenj, močna azilna politika ter nova politika o zakonitih migracijah. Ta predlog, ki nadaljuje izvajanje evropske agende o migracijah v zvezi s ciljem krepitve azilne politike Unije, bi bilo treba obravnavati kot del širše politike na ravni EU za vzpostavitev trpežnega in učinkovitega v prihodnost naravnanega sistema za trajnostno upravljanje migracij, ki bo pravičen za gostiteljsko družbo in državljane EU ter zadevne državljane tretjih držav in države izvora in tranzita. 2.PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST •Pravna podlaga Pravna podlaga za predlog je člen 78(2)(d) Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU), ki predvideva sprejetje ukrepov za skupne postopke za dodelitev ali odvzem enotnega statusa azila ali subsidiarne zaščite. •Subsidiarnost Cilj tega predloga je vzpostaviti skupni postopek za priznanje in odvzem mednarodne zaščite, ki nadomešča različne azilne postopke v državah članicah, da se zagotovi pravočasnost in učinkovitost postopka. Prošnje za mednarodno zaščito državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva bi bilo treba obravnavati v okviru postopka, za katerega veljajo enaka pravila ne glede na državo članico, v kateri je bila prošnja vložena, da se zagotovi pravičnost pri obravnavanju prošenj za mednarodno zaščito ter jasnost in pravna varnost za posameznega prosilca. Poleg tega države članice ne morejo vsaka zase vzpostaviti skupnih pravil, s katerimi bi zmanjšale spodbude za izbiranje najugodnejše azilne ureditve in sekundarna gibanja med državami članicami. Zato je potrebno ukrepanje na ravni Unije. Tega cilja države članice ne morejo zadovoljivo doseči, temveč se zaradi obsega in učinkov te uredbe lažje doseže na ravni Unije. Unija lahko zato sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenega cilja. •Sorazmernost V skladu z načelom sorazmernosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje njenih ciljev.

Glede vzpostavitve skupnega postopka za priznanje in odvzem mednarodne zaščite so vsi elementi predloga omejeni na to, kar je potrebno za vzpostavitev in delovanje takega skupnega postopka, da se postopek racionalizira in poenostavi ter zagotovi enako obravnavanje prosilcev glede pravic in jamstev ter preprečijo neskladnosti v nacionalnih postopkih, ki imajo neželeno posledico spodbujanja sekundarnih gibanj. Uvedba rokov v vseh fazah postopka, tudi v pritožbenem postopku, in skrajšanje roka za upravni postopek so potrebne spremembe za racionalizacijo postopkov in povečanje njihove učinkovitosti. Predlagani roki v pritožbenem postopku omogočajo, da so spoštovani vsi ustrezni postopkovni zaščitni ukrepi, vključno s pravico do ustnega zaslišanja in spoštovanjem enakopravnosti strank v postopku. Komisija si je pri predlaganju teh rokov prizadevala najti ravnovesje med pravico prosilcev, da se o njihovi zadevi odloči v razumnem roku, ter njihovo pravico do učinkovitega pravnega sredstva in obrambe, vključno z zagotovitvijo brezplačne pravne pomoči in zastopanja. •Izbira instrumenta To je predlog za uredbo, s katero bi se razveljavila in nadomestila direktiva. Stopnja harmonizacije nacionalnih postopkov za priznanje in odvzem mednarodne zaščite, ki je bila dosežena z Direktivo 2013/32/EU, se ni izkazala za zadostno za odpravo razlik glede vrst uporabljenih postopkov, rokov za postopke, prosilčevih pravic in procesnih jamstev, odstotkov priznanih statusov za azil in vrste priznane zaščite. Le z uredbo, ki vzpostavlja skupni azilni postopek v Uniji in katere določbe se neposredno uporabljajo, se lahko zagotovi obvezna stopnja enotnosti in učinkovitosti, ki je potrebna pri uporabi postopkovnih pravil iz zakonodaje Unije na področju azila. 3.POSVETOVANJE Z ZAINTERESIRANIMI STRANMI •Posvetovanja z zainteresiranimi stranmi Komisija je pri pripravi tega drugega svežnja predlogov organizirala ciljno usmerjena posvetovanja z državami članicami, Visokim komisarjem Združenih narodov za begunce in civilno družbo, pri katerih je sledila ciljem reforme skupnega evropskega azilnega sistema, predstavljenim v sporočilu Komisije z dne 6. aprila 2016. Komisija je skrbno proučila izražene argumente in si prizadevala upoštevati tiste, ki so v večji meri skupni vsem stranem, ki jih zadeva ta predlog. Junija 2016 je potekala neformalna izmenjava mnenj z Evropskim parlamentom o drugem svežnju predlogov. –Dejstvo, da je Komisija kot instrument za nadomestitev trenutno veljavne direktive izbrala uredbo, je pozitivno sprejela večina držav članic, razen nekaterih, ki so izrazile pomisleke glede združljivosti z njihovim nacionalnim upravnopravnim sistemom. Nekatere so od razprave o predlogu direktive o azilnih postopkih dalje dosledno zagovarjale mnenje, da je uredba, katere določbe se neposredno uporabljajo, najučinkovitejši pravni instrument za zagotavljanje pravic prosilcev in enako obravnavanje v vseh državah članicah. Vendar so nekatere zainteresirane strani opozorile na tveganje zniževanja standardov zaščite, da bi dosegli skupni imenovalec, zlasti zato, ker je Unija glavni zgled na tem področju mednarodnega prava o beguncih. –Večina držav članic se zaveda, da je treba trenutna postopkovna pravila poenostaviti in pojasniti, ter so izrazile podporo za nadaljnjo harmonizacijo azilnih postopkov v celotni Uniji. Države članice so priznale potrebo po pojasnitvi in poenostavitvi razlogov za dopustnost, uporabo postopkov na meji in pospešenih postopkov ter obravnavo naknadnih prošenj. Države članice so na splošno podprle uvedbo najdaljših rokov v različnih fazah postopka, vključno v fazi pritožbe. Večina držav članic je bila zadovoljna z obstoječim časovnim načrtom za redni upravni postopek, vendar so priznale, da je treba določiti krajše roke, postopke pa racionalizirati. Vendar pa je več držav članic izpostavilo potrebo po prožnosti v primerih množičnega prihoda migrantov in nesorazmernega števila istočasnih prošenj. Države članice so na splošno podprle uvedbo obveznih rokov v pritožbenem postopku, vendar so predlagale, da se roki razlikujejo glede na to, ali gre za pritožbe zoper odločitve, sprejete v rednih postopkih, ali odločitve, sprejete v pospešenih postopkih. Večina zainteresiranih strani iz civilne družbe je pozvala k poenostavitvi veljavnih postopkovnih pravil. Vendar pa je bila ta skupina bolj skeptična glede učinkovitosti obveznih rokov v različnih fazah postopka. Nadalje so bili izraženi pomisleki o tem, kako zagotoviti, da so predlagani roki združljivi z učinkovitim uveljavljanjem procesnih jamstev. –Večina držav članic meni, da so pospešeni postopek obravnave, postopek na meji in postopek ugotavljanja dopustnosti potrebna orodja za učinkovitejšo obravnavanje prošenj, ki so očitno goljufive, očitno neutemeljene ali nedopustne. Izražena so bila različna mnenja o obvezni uporabi konceptov prve države azila in varne tretje države za zavrženje prošnje kot nedopustne ter obvezni uporabi pospešenega postopka obravnave in postopka na meji. Večina držav članic meni, da je treba sprejeti ukrepe za večjo učinkovitost sistema, in se zavzema za vzpostavitev skupnih evropskih seznamov varnih izvornih držav in varnih tretjih držav, hkrati pa so izrazile tudi željo, da se ohrani možnost nacionalnih seznamov. Več zainteresiranih strani je navedlo, da obvezna uporaba konceptov prve države azila in varne tretje države pri ugotavljanju dopustnosti prošenj, skupaj z uvedbo skupnih evropskih seznamov varnih tretjih držav, morda ne bo zadostovala za uresničitev zaželene harmonizacije, če bi še vedno obstajala določena stopnja diskrecije pri uporabi konceptov v posameznih primerih. Nekatere zainteresirane strani so izrazile pomisleke zaradi možnega soobstoja evropskih in nacionalnih seznamov varnih izvornih držav in opozorile, da bi le Sodišče Evropske unije lahko imelo nadzor nad vključitvijo države na skupni evropski seznam varnih izvornih držav ali izključitvijo s tega seznama. Večina predstavnikov civilne družbe je posvarila pred obvezno uporabo konceptov prve države azila in varne tretje države ter posebnih postopkov na splošno. Nekateri menijo, da bi bilo treba pospešene postopke uporabiti le pri prošnjah, ki so prima facie očitno neutemeljene ali pri katerih je jasen namen zlorabe. V zvezi s tem je več zainteresiranih strani trdilo, da bi morali biti ranljivi prosilci, zlasti mladoletniki brez spremstva, izvzeti iz uporabe posebnih postopkov. Nekatere strani, s katerimi so potekala posvetovanja, so se zavzemale za močnejša jamstva za mladoletnike brez spremstva, zlasti kar zadeva takojšnje imenovanje usposobljenega skrbnika. –Države članice so menile, da je treba v postopek vključiti ukrepe za odvračanje od neutemeljenih prošenj in sekundarnih gibanj. Večina držav članic meni, da bi morale biti v predlogu določene tudi jasne odgovornosti prosilcev za mednarodno zaščito, zlasti obveznost sodelovanja z organi v vseh fazah postopka in zagotavljanja informacij, ki so potrebne za obravnavanje prošenj. Prosilci bi morali spoštovati tudi obveznost, da ne smejo zapustiti ozemlja države članice, ki obravnava prošnjo, v skladu z določbami predlagane reforme dublinske uredbe. Večina držav članic je podprla predlog, da se prošnje oseb, ki pobegnejo brez utemeljitve, obravnavajo v pospešenem postopku, pri čemer se v celoti spoštujejo ustrezna procesna jamstva. Obenem pa so nekatere glavne zainteresirane strani iz civilne družbe poudarile, da se postopki ne bi smeli uporabljati kot sankcije in da se jim ne zdi upravičeno, da je uporaba pospešenega postopka povezana s pobegom. •Zbiranje in uporaba strokovnih mnenj Podatke o izvajanju direktive o azilnih postopkih je delno zbiral Evropski azilni podporni urad kot del procesa, katerega cilj je analizirati zakonodajo in prakse držav članic glede izvajanja instrumentov skupnega evropskega azilnega sistema. Poleg tega je Komisija od sprejetja direktive o azilnih postopkih leta 2013 organizirala številna srečanja odbora za stike o navedeni direktivi, na katerih so Komisija in države članice obravnavale vprašanja, s katerimi se države članice soočajo pri izvajanju direktive. V tem predlogu so bile upoštevane ugotovitve iz obeh postopkov.

•Temeljne pravice Ta predlog spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana zlasti v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah, ter tudi obveznosti, ki izhajajo iz mednarodnega prava, zlasti iz Ženevske konvencije o statusu beguncev, Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah, Konvencije Združenih narodov proti mučenju ter Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah. Skupni postopek za priznanje in odvzem mednarodne zaščite se izvaja ob polnem spoštovanju temeljnih pravic, kot so zapisane v Listini, vključno s pravico do človekovega dostojanstva (člen 1), prepovedjo mučenja in nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja (člen 4), pravico do varstva osebnih podatkov (člen 8), pravico do azila (člen 18), varstvom pred vračanjem (člen 19), prepovedjo diskriminacije (člen 21), enakostjo žensk in moških (člen 23), pravicami otroka (člen 24) in pravico do učinkovitega pravnega sredstva (člen 47). Ta predlog v celoti upošteva pravice otroka in posebne potrebe ranljivih oseb. Predlog zagotavlja, da se posebne potrebe mladoletnikov, zlasti mladoletnikov brez spremstva, ustrezno upoštevajo, tako da so v vseh fazah postopka deležni usmerjanja in podpore. V predlogu so upoštevane tudi obveznosti držav članic, ki izhajajo iz Konvencije Sveta Evrope o preprečevanju nasilja nad ženskami in nasilja v družini ter o boju proti njima (Istanbulska konvencija). Ob upoštevanju predlogov Komisije za sklepe Sveta o podpisu in sklenitvi Istanbulske konvencije ter da bi ženskam, ki potrebujejo mednarodno zaščito in so bile izpostavljene nasilju na podlagi spola, zagotovili ustrezno raven zaščite, bi bilo treba pri razlagi in uporabi te uredbe sprejeti pristop, ki upošteva vprašanja spolov. Predlog dovoljuje shranjevanje podatkov, zbranih pri registraciji in vložitvi prošnje za mednarodno zaščito, kar vključuje osebne podatke in elemente, povezane s prošnjo, kot tudi v okviru osebnega razgovora, vključno s posnetkom ali dobesednim zapisom razgovora. Za zagotovitev, da se osebni podatki prosilcev hranijo le tako dolgo, kot je potrebno, predlog zagotavlja pravico do varstva osebnih podatkov z določitvijo najdaljšega obdobja hranjenja navedenih podatkov. Ob upoštevanju dejstva, da so navedeni podatki sestavni del prosilčevega spisa, je najdaljše obdobje hranjenja, ki se šteje za potrebno, deset let od končne odločitve. Navedeno obdobje hranjenja se šteje za potrebno, če mednarodna zaščita ni priznana, saj lahko državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva poskusijo zaprositi za mednarodno zaščito v drugi državi članici ali vložijo dodatne naknadne prošnje v isti ali drugi državi članici v prihodnjih letih. To isto obdobje hranjenja je treba upoštevati tudi pri tistih, ki se jim prizna mednarodna zaščita, da se lahko pregleda njihov status, zlasti v okviru rednega pregleda statusa iz predloga za uredbo o pogojih za azil, ter je prav tako nujno zaradi obveznosti ponovnega sprejema, določene v predlogu za prenovitev dublinske uredbe v zvezi z upravičenci do mednarodne zaščite. Po navedenem obdobju bodo državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, ki so v Uniji ostali več let, pridobili urejen status ali celo državljanstvo države članice. Podatki o osebi, ki je pridobila državljanstvo katere koli od držav članic pred iztekom obdobja desetih let, bi morali biti nemudoma izbrisani. V sistemu Eurodac se ti podatki izbrišejo iz centralnega sistema takoj, ko je izvorna država članica seznanjena, da je zadevna oseba pridobila tako državljanstvo, saj zanjo obveznost vključitve v sistem Eurodac več ne velja. 4.PRORAČUNSKE POSLEDICE Ta predlog ne pomeni finančne ali upravne obremenitve Unije. Zato ne vpliva na proračun Unije. 5.DRUGI ELEMENTI •Ureditve spremljanja, ocenjevanja in poročanja Komisija poroča Evropskemu parlamentu in Svetu o uporabi te uredbe v dveh letih po začetku njene veljavnosti in nato vsakih pet let. Od držav članic se zahteva, da pošljejo zadevne informacije za pripravo navedenega poročila Komisiji in Agenciji Evropske unije za azil. Agencija bo tudi spremljala, ali države članice izpolnjujejo obveznosti iz te uredbe, in sicer prek mehanizma za spremljanje, vzpostavitev katerega je Komisija predlagala v svoji reviziji mandata Agencije. •Natančnejša pojasnitev posameznih določb predloga Cilj tega predloga je zagotoviti hitro in učinkovito obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito z vzpostavitvijo skupnega postopka za priznanje in odvzem mednarodne zaščite, ki nadomešča različne postopke v državah članicah in ki velja za vse prošnje za mednarodno zaščito, ki so bile podane v državah članicah. S tem predlogom so pojasnjena in racionalizirana postopkovna pravila, nacionalnim organom pa zagotovljena potrebna orodja za obravnavanje in odločanje o prošnjah na učinkovit način ter za boj proti zlorabam in sekundarnim gibanjem znotraj EU, pri čemer se spodbujajo potrebna procesna jamstva za posameznega prosilca, zaradi česar je postopek hitrejši in učinkovitejši. Racionalizacija in poenostavitev postopka za mednarodno zaščito Predlog zagotavlja racionalizacijo in poenostavitev postopka, saj so z njim pojasnjeni različni koraki glede dostopa do postopka. Prošnja šteje za podano, čim državljan tretje države ali oseba brez državljanstva izrazi željo po mednarodni zaščiti države članice (člen 25(1)). Navedeno prošnjo je treba registrirati nemudoma ali najpozneje v treh delovnih dneh po tem, ko jo je nacionalni organ prejel (člen 27(1)). Navedeni rok ostaja v primerjavi z direktivo o azilnih postopkih nespremenjen. Posamezni prosilec mora imeti nato dejansko možnost, da vloži prošnjo, kar bi moral storiti v desetih delovnih dneh od datuma, ko je prošnja registrirana (člen 28(1)). Za mladoletnike brez spremstva začne navedeni rok teči šele od trenutka, ko je skrbnik imenovan in se je z otrokom srečal (člen 32(2)). Rok za vložitev prošnje je novost v primerjavi z direktivo o azilnih postopkih. Države članice bi morale redno pregledovati in predvideti potrebe, da lahko zagotovijo ustrezne vire za učinkovito upravljanje azilnega sistema, vključno s pripravo kontingentnih načrtov, kadar je to potrebno. Agencija Evropske unije za azil lahko državam članicam zagotavlja potrebno operativno in tehnično pomoč, da bodo te lahko spoštovale določene roke. Če države članice predvidijo, da ne bodo mogle izpolniti navedenih rokov, bi morale za pomoč zaprositi Agencijo Evropske unije za azil na podlagi določb novega predlaganega mandata Agencije. Če za pomoč ne zaprosijo in postane azilni sistem v državi članici zaradi nesorazmernega pritiska neučinkovit do te mere, da je ogroženo delovanje skupnega evropskega azilnega sistema, lahko Agencija na podlagi izvedbenega sklepa Komisije sprejme ukrepe v podporo tej državi članici. Predlog predvideva racionalizacijo rokov za upravni postopek. Čeprav so bili roki določeni v direktivi o azilnih postopkih, so se ti do zdaj bistveno razlikovali med državami članicami, med aprilom 2015 in aprilom 2016 pa je bilo v Evropski uniji v povprečju 50 % primerov nerešenih že več kot šest mesecev. Rok za obravnavanje prošenj v okviru rednega postopka iz predloga je šest mesecev, ki se lahko podaljša enkrat za nadaljnje obdobje treh mesecev v primerih nesorazmernega pritiska ali zaradi zapletenosti primera (člen 34(2) in (3)). Enako kot v direktivi o azilnih postopkih ostaja možnost, da se obravnavanje prošnje začasno odloži zaradi spremembe okoliščin v izvorni državi. Vendar tudi v tem primeru rok za obravnavo prošnje ne bi smel biti daljši od 15 mesecev (člen 34(5)). Novi roki so določeni za pospešeni postopek obravnave (člen 40(2)) in za obravnavanje prošenj, ki niso dopustne (člen 34(1)). Trenutno v direktivi o azilnih postopkih niso določeni roki za te postopke, zaradi česar se roki v državah članicah bistveno razlikujejo in se gibljejo od nekaj dni do nekaj mesecev. Ti postopki bi morali biti učinkoviti, zaradi česar je rok, predlagan za pospešeni postopek obravnave, dva meseca, za primere nedopustnosti pa en mesec. V primerih, ko je razlog za nedopustnost dejstvo, da prosilec prihaja iz prve države azila ali varne tretje države, je rok za preverjanje dopustnosti deset delovnih dni, da se zagotovi učinkovito izvajanje določb iz predlagane reforme dublinske uredbe, s katero se zahteva, da o dopustnosti prošnje presoja prva država članica, v kateri je bila vložena prošnja, preden se uporabijo merila za določanje odgovorne države članice (drugi odstavek člena 34(1)). Rok za postopek na meji ostaja štiri tedne, kot je določen v direktivi o azilnih postopkih (člen 41(2)). Predlog obravnava celotni postopek za mednarodno zaščito, zaradi česar so v njem določeni tudi roki za vložitev pritožb in za odločitve o pritožbah na prvi stopnji. To je nujno za zagotavljanje pravičnosti in učinkovitosti postopka ter za uresničitev splošnega cilja večje usklajenosti postopka (člen 55). Komisija se zaveda, da je državam članicam včasih težko spoštovati roke, določene v tem predlogu. Vendar je potreba po tem, da se za posameznega prosilca zagotovi pravna varnost glede njegovega položaja, glavna skrb. Komisija je pri pripravi predloga upoštevala predlog za znatno okrepitev mandata Agencije Evropske unije za azil in možnost, da se države članice za operativno in tehnično pomoč lahko obrnejo na Agencijo, druge države članice ali mednarodne organizacije.

Pravice in obveznosti prosilcev Predlog vsebuje jasne določbe o pravicah in obveznostih prosilcev za namene postopka za mednarodno zaščito. Zagotavlja potrebna jamstva za posameznega prosilca, da lahko ta učinkovito uveljavlja svoje pravice, ter hkrati določa številne obveznosti prosilca v prizadevanju, da se prosilec zaveda svojih odgovornosti skozi celoten postopek (člen 7). V skladu s predlogom Komisije za reformo dublinske uredbe mora prosilec podati prošnjo v državi članici prvega vstopa ali v državi članici, v kateri se zakonito nahaja (člen 7(1)). Prosilci morajo sodelovati z odgovornimi organi, da ti lahko ugotovijo njihovo identiteto, vključno z zagotavljanjem svojih prstnih odtisov in podobe obraza. Prosilci morajo prav tako predložiti vse elemente, s katerimi razpolagajo in ki so potrebni za obravnavanje prošnje (člen 7(2)). Prosilec mora odgovorne organe obvestiti o svojem prebivališču in telefonski številki, kjer lahko navežejo stik z njim za namene postopka (člen 7(4)). Prosilci morajo biti obveščeni o poteku postopka ter o svojih pravicah in obveznostih med postopkom, o posledicah v primeru, da teh obveznosti ne upoštevajo, izidu obravnave ter možnosti, da izpodbijajo zavrnilno odločbo (člen 8(2)). Obveznost držav članic, da prosilcu posredujejo vse potrebne informacije, postane še toliko bolj pomembna zaradi posledic, ki jih ima lahko neupoštevanje obveznosti za prosilca. Če prosilec na primer odkloni sodelovanje s tem, da ne zagotovi potrebnih podrobnosti za obravnavo prošnje in da ne zagotovi svojih prstnih odtisov in podobe obraza, lahko to privede do tega, da se prošnja zavrže zaradi odstopa v skladu s postopkom za implicitni umik prošnje (člen 7(3) in člen 39(1)(c)). Trenutno je odklanjanje odvzema prstnih odtisov razlog za pospešeni postopek obravnave. Ker pa gre za pomemben element pri ocenjevanju popolnosti prošnje, so bile v primeru, da prosilec te obveznosti ne izpolni, določene resnejše posledice. Prosilci morajo ostati v državah članicah, v katerih se morajo nahajati v skladu z dublinsko uredbo (člen 7(5)), in morajo spoštovati vse morebitne obveznosti javljanja iz direktive o pogojih za sprejem (člen 7(6)). Neizpolnjevanje obveznosti javljanja lahko pripelje do tega, da se prošnja zavrže zaradi odstopa (člen 39(1)(f)), če pa prosilec ne ostane v državi članici, v kateri se mora nahajati, se njegova prošnja obravnava v pospešenem postopku (člen 40(1)(g)). Prosilcu je treba v treh delovnih dneh od vložitve prošnje predložiti dokument, ki potrjuje, da je posameznik prosilec, in v katerem je navedeno, da ima pravico ostati na ozemlju države članice in da dokument ni veljavna potna listina (člen 29). Glavne določbe o dokumentih so vzete iz direktive o pogojih za sprejem in vključene v ta predlog kot prizadevanje za racionalizacijo postopka za mednarodno zaščito. Predlog določa vrsto informacij, ki jih je treba vključiti v navedeni dokument, in predvideva možnost, da se z izvedbenim aktom določi enotna oblika za navedene dokumente in tako zagotovi, da vsi prosilci v vseh državah članicah prejmejo enak dokument (člen 29(5)). Prosilec ima pravico, da ostane na ozemlju države članice za namen in trajanje upravnega postopka. Ta pravica ne pomeni upravičenosti do dovoljenja za prebivanje in prosilcu ne daje pravice do potovanja v drugo državo članico brez dovoljenja. Enako kot v direktivi o azilnih postopkih so izjeme od tega, ali ima prosilec pravico ostati med upravnim postopkom, omejene in jasno opredeljene ter se nanašajo na naknadne prošnje in primere, ko je oseba predana ali izročena drugi državi članici na podlagi evropskega naloga za prijetje, tretji državi ali mednarodnemu kazenskemu sodišču (člen 9). Procesna jamstva Racionalizacija postopka je potrebna za zagotovitev učinkovitosti postopka v državah članicah ob hkratnem zagotavljanju, da posamezni prosilec prejme odločitev, bodisi pozitivno bodisi negativno, v najkrajšem možnem času. To pa ne bi smelo imeti neželenih posledic in negativno vplivati na pravico posameznika, da se njegova prošnja obravnava na ustrezen in celovit način, ki prosilcu omogoča, da predloži vse elemente, ki so relevantni za utemeljitev prošnje v času njenega obravnavanja. Zaradi tega predlog vsebuje pomembna jamstva za zagotovitev, da ima prosilec ob upoštevanju omejenih izjem in v vseh fazah postopka pravico do zaslišanja v okviru osebnega razgovora, zagotovljeno pomoč s potrebnim tolmačenjem ter brezplačno pravno pomoč in zastopanje. Predlog zagotavlja pravico prosilca do zaslišanja v okviru osebnega razgovora o dopustnosti ali vsebini prošnje, ne glede na vrsto uporabljenega upravnega postopka (člen 12(1)). Da bi bila pravica do osebnega razgovora učinkovita, mora prosilec imeti pomoč tolmača (člen 12(8)) in možnost, da celovito predstavi razloge za svojo prošnjo. Pomembno je, da ima prosilec dovolj časa, da se pripravi in posvetuje s svojim pravnim ali drugim svetovalcem, na samem razgovoru pa mu lahko pomaga pravni ali drug svetovalec. V vsebinskih razgovorih, izvedenih v povezavi z vsebinsko obravnavo prošnje, ima prosilec možnost, da predloži vse potrebne elemente za utemeljitev svoje prošnje in pojasni morebitne manjkajoče elemente ali nedoslednosti (člen 11(2)). V okviru postopka za ugotavljanje dopustnosti ima prosilec pravico do razgovora o dopustnosti, s katerim mu je dana možnost, da navede zadostne razloge, zakaj njegove prošnje ni mogoče zavreči kot nedopustne (člen 10(2)). Osebni razgovor bi moral potekati v razmerah, ki zagotavljajo ustrezno zaupnost (člen 12(2)), izvajati pa bi ga moralo ustrezno izobraženo in usposobljeno osebje, po potrebi tudi osebje organov drugih držav članic ali strokovnjaki, ki jih zagotovi Agencija Evropske unije za azil (člen 12(3) in (7)). Osebni razgovor se lahko opusti le, kadar namerava organ za presojo izdati ugoditveno odločbo o prošnji ali meni, da je prosilec nezmožen za osebni razgovor ali ga ne more opraviti zaradi okoliščin, na katere prosilec ne more vplivati (člen 12(5)). Glede na to, da je osebni razgovor bistven del obravnavanja prošnje, bi bilo treba razgovor posneti, prosilcem in njihovim pravnim svetovalcem pa omogočiti dostop do posnetka ter tudi do zapisnika ali dobesednega zapisa o razgovoru, preden organ za presojo odloči, ali v primeru pospešenega postopka obravnave sočasno s sprejetjem odločitve (člen 13). Na podlagi direktive o azilnih postopkih so prosilci upravičeni do brezplačnih pravnih in postopkovnih informacij v upravnem postopku ter bi morali pri pritožbi na prvi stopnji prejeti brezplačno pravno pomoč, če sami nimajo sredstev za plačilo tovrstne pravne pomoči. V tem predlogu se dostop do pravne pomoči in zastopanja šteje za nujen v vseh fazah postopka, da se prosilcem omogoči, da lahko v celoti uveljavljajo svoje pravice glede na strožje roke, ki veljajo za postopek. Zato ob upoštevanju omejenih izjem, določenih v predlogu, določa pravico, da lahko prosilci zaprosijo za brezplačno pravno pomoč in zastopanje v vseh fazah postopka (člen 15(1)). V skladu s tem pa se države članice lahko odločijo, da ne bodo zagotovile brezplačne pravne pomoči in zastopanja, če ima prosilec zadostna sredstva in če se za prošnjo ali pritožbo šteje, da nima dejanskih možnosti za uspeh (člen 15(3)(a) in (b) ter (5)(a) in (b)). V upravnem postopku pa se države članice lahko tudi odločijo, da zavrnejo brezplačno pravno pomoč in zastopanje v primeru naknadnih prošenj (člen 15(3)(c)), v pritožbenem postopku pa lahko to storijo v zvezi s pritožbami na drugi ali višji stopnji (člen 15(5)(c)). Komisija meni, da je potrebno in primerno razširiti to pravico na upravni postopek, pri čemer se upošteva praksa, ki je že uveljavljena v dvaindvajsetih državah članicah. To zahteva, da se za namen kakovosti odločanja med upravnim postopkom uporabijo ustrezni viri. Vendar pa praksa v državah članicah, ki že zagotavljajo to možnost, kaže, da je zagotavljanje brezplačne pravne pomoči in zastopanja koristno, saj zagotavlja kakovostno pomoč, kar vodi do kakovostnejših upravnih odločb in morda manj pritožb. Mladoletniki brez spremstva in prosilci, ki potrebujejo posebna procesna jamstva Predlog ohranja visoko raven posebnih procesnih jamstev za ranljive kategorije prosilcev (člen 19), zlasti za mladoletnike brez spremstva (člena 21 in 22). Za zagotovitev poštenega postopka za te prosilce je treba čim bolj zgodaj v postopku ugotoviti njihove potrebe ter jim zagotoviti ustrezno podporo in usmerjanje v vseh fazah postopka (člen 20(1)). Kadar take ustrezne podpore v okviru pospešenega postopka obravnave ali postopka na meji ni mogoče zagotoviti, se navedena postopka ne bi smela uporabljati (člen 19(3)). Glede otrok na splošno pa mora biti največja korist otroka najpomembnejše vodilo kot prevladujoče načelo pri uporabi skupnega postopka. Vsi otroci, ne glede na starost in ne glede na to, ali imajo spremstvo ali ne, imajo prav tako pravico do osebnega razgovora, razen če to očitno ni v največjo korist otroka (člen 21(1) in (2)). Kar zadeva mladoletnike brez spremstva, jim je treba dodeliti skrbnika v najkrajšem možnem času in najpozneje v petih delovnih dneh od trenutka, ko mladoletnik brez spremstva poda prošnjo (člen 22(1)). Razlike med različnimi sistemi skrbništva za mladoletnike brez spremstva v državah članicah lahko privedejo do nespoštovanja procesnih jamstev, do tega, da mladoletniki ne prejemajo ustrezne oskrbe ali so izpostavljeni tveganju ali negotovim razmeram, kar jih lahko privede do tega, da pobegnejo. Ta predlog ob upoštevanju študije o skrbništvu otrok, ki jo je izvedla Agencija za temeljne pravice, stremi k standardizaciji skrbniških praks z namenom, da bo skrbništvo postalo hitro in učinkovito po vsej Uniji. Vloga skrbnika je, da mladoletniku brez spremstva pomaga in ga zastopa, da bi v postopku za mednarodno zaščito zaščitil največjo korist otroka in njegovo splošno dobrobit. Po potrebi in v skladu z nacionalnim pravom lahko skrbnik za mladoletnika opravlja pravna dejanja (člen 4(2)(f)). Da bi zagotovili, da mladoletniki brez spremstva prejmejo ustrezno podporo, predlog določa, da skrbnik ne bi smel biti odgovoren za nesorazmerno število mladoletnikov (prvi odstavek člena 22(5)). Glede na naloge in odgovornosti skrbnika, vključno z roki za različne postopkovne korake iz te uredbe, mora biti vsakemu skrbniku dodeljeno razumno število primerov, predlog pa prav tako predvideva vzpostavitev ustreznega sistema za spremljanje opravljanja nalog vsakega skrbnika (drugi odstavek člena 22(4)). Uporaba pospešenega postopka obravnave in postopka na meji S tem predlogom postane pospešeni postopek obravnave obvezen iz določenih omejenih razlogov, povezanih s prošnjami, ki so prima facie očitno neutemeljene, na primer, ko prosilec navaja očitno nedosledna ali lažna dejstva, zavaja organe z neresničnimi informacijami ali prihaja iz varne izvorne države. Podobno je treba prošnjo obravnavati v okviru pospešenega postopka, kadar gre za jasen namen zlorabe, kot na primer, če želi prosilec upočasniti ali onemogočiti izvršitev odločbe o vrnitvi ali če ni zaprosil za mednarodno zaščito v državi članici prvega neregularnega vstopa ali v državi članici, v kateri se zakonito nahaja, ali če je bil prosilec, čigar prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje, ponovno sprejet v skladu z novimi pravili, ki jih predlaga Komisija z dublinsko uredbo, ne da bi dokazal, da je do neizpolnjevanja prišlo zaradi okoliščin, na katere ni mogel vplivati (člen 40(1)).

Postopki na meji, ki običajno pomenijo pridržanje skozi celoten postopek, ostanejo neobvezni in se lahko uporabijo za presojo dopustnosti ali vsebine prošnje iz istih razlogov kot pri pospešenem postopku obravnave. Če odločitev ni sprejeta v štirih tednih, prosilec pridobi pravico, da vstopi in ostane na ozemlju države članice (člen 41). Ob upoštevanju dejstva, da pospešeni postopek obravnave zdaj postane obvezen, da je pri uporabi postopka na meji v večini primerov vključeno pridržanje, da sta oba postopka hitra in da ni samodejnega odložilnega učinka po odločitvi, sprejeti v okviru katerega koli od teh postopkov, je treba za posameznega prosilca uporabiti vsa procesna jamstva, še posebej pravico do zaslišanja v okviru osebnega razgovora, tolmačenja ter brezplačne pravne pomoči in zastopanja (člen 40(1) in člen 41(1)). Uporaba teh postopkov je omejena glede mladoletnikov brez spremstva (člen 40(5) in člen 41(5)) ter ju ni mogoče uporabiti za prosilce, ki potrebujejo posebna procesna jamstva, razen če se tem prosilcem lahko zagotovi ustrezna podpora v okviru teh postopkov (člen 19(3)). Dopustnost prošenj Splošno pravilo je, da bi bilo treba obravnavati vsebino prošnje za mednarodno zaščito, da se ugotovi, ali prosilec izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito v skladu z Uredbo (EU) XXX/XXX (uredba o pogojih za azil). Vsebine prošnje ni treba obravnavati, kadar se prošnja šteje za nedopustno v skladu s tem predlogom. Ta predlog določa, da bi se morala prošnja v primeru razlogov za nedopustnost iz predloga zavreči kot nedopustna (člen 36(1)) ter da obravnavanje ne bi smelo trajati dlje kot en mesec (člen 34(1)). Preden se določi odgovorna država članica v skladu z novimi pravili, ki jih je predlagala Komisija z dublinsko uredbo, bi morala prva država članica, v kateri je bila vložena prošnja, presojati o dopustnosti navedene prošnje, ko se država, ki ni država članica, šteje za prvo državo azila ali varno tretjo državo za prosilca. Za zagotovitev učinkovitega delovanja dublinskega sistema predlog predvideva, da obravnavanje razlogov, ki se nanašajo na prvo državo azila ali varno tretjo državo, ne bi smelo trajati dlje kot deset delovnih dni (drugi odstavek člena 34(1)). Prošnjo bi bilo treba šteti za nedopustno, če gre za naknadno prošnjo brez novih relevantnih elementov ali ugotovitev, ali če se ločena prošnja zakonca, partnerja ali mladoletnika brez spremstva ne šteje za utemeljeno (člen 36(1)(c) in (d)). Razlogi, ki se nanašajo na prvo državo azila in varno tretjo državo, se ne bi smeli uporabljati za upravičence do subsidiarne zaščite, ki so preseljeni v skladu z Uredbo (EU) XXX/XXX (uredba o preselitvi), v primeru da se odločijo zaprositi za status begunca, ko pridejo na ozemlje držav članic. Primere, ki spadajo pod dublinsko uredbo, tudi kadar je druga država članica priznala mednarodno zaščito, kot je predvideno v predlagani reformi dublinske uredbe, bi bilo treba obravnavati v okviru dublinskega sistema (člen 36(2)). Kadar je iz presoje prima facie razvidno, da se prošnja lahko zavrne kot očitno neutemeljena, se prošnja lahko zavrne iz tega razloga brez presoje dopustnosti. Ob upoštevanju dejstva, da je postopek za ugotavljanje dopustnosti časovno zelo omejen in da v nekaterih primerih pritožba zoper sprejeto odločitev, na primer tako, sprejeto na podlagi razloga, ki se nanaša na prvo državo azila, nima samodejnega odložilnega učinka, je treba zagotoviti, da so posameznemu prosilcu na voljo vsa procesna jamstva, še posebej pravica do zaslišanja v okviru osebnega razgovora, tolmačenja in brezplačne pravne pomoči (člen 36(1)). Vendar v primeru naknadnih prošenj obstajajo izjeme od teh procesnih jamstev. Obravnavanje naknadnih prošenj Ta predlog pojasnjuje in poenostavlja postopek glede obravnavanja naknadnih prošenj, pri čemer zagotavlja potrebna orodja za preprečevanje zlorab pri uporabi možnosti, ki izhajajo iz naknadnih prošenj. Naknadna prošnja je prošnja, ki jo je vložil isti prosilec v kateri koli državi članici po zavrnitvi predhodne prošnje s končno odločitvijo (člen 42(1)). Naknadna prošnja je predmet predhodne obravnave, v kateri se ugotovi, ali je prosilec predložil nove relevantne elemente ali ugotovitve, ki bi lahko znatno povečali verjetnost, da bo prosilec izpolnjeval pogoje za upravičenca do mednarodne zaščite (člen 42(2)). Če temu ni tako, se naknadna prošnja zavrže kot nedopustna ali zavrne kot očitno neutemeljena, kadar je prošnja tako jasno neutemeljena ali ima namen zlorabe, da ni dejanskih možnosti za uspeh (člen 42(5)). Ta predlog določa, da se predhodna obravnava izvede na podlagi pisnih navedb in osebnega razgovora. Vendar se osebni razgovor lahko opusti v primerih, kadar je iz pisnih navedb jasno, da prošnja ne vsebuje novih relevantnih elementov ali ugotovitev oziroma da očitno ni utemeljena in ni dejanskih možnosti za uspeh (člen 42(3)). Poleg tega prosilcu na stopnji predhodne obravnave ne bo zagotovljena brezplačna pravna pomoč (člen 15(3)(c)). V primeru naknadnih prošenj ni samodejnega odložilnega učinka in se lahko sprejmejo izjeme od posameznikove pravice, da ostane na ozemlju države članice, kadar je naknadna prošnja zavržena kot nedopustna ali zavrnjena kot očitno neutemeljena, ali v primeru druge ali nadaljnjih naknadnih prošenj, takoj ko je bila prošnja podana v kateri koli državi članici po končni odločitvi, s katero je bila predhodna naknadna prošnja zavržena kot nedopustna ali zavrnjena kot neutemeljena ali očitno neutemeljena (člen 43). Komisija meni, da je ta pristop upravičen glede na to, da je bila prošnja posameznega prosilca že obravnavana v upravnem postopku in tudi pred sodiščem, prosilec pa je bil upravičen do procesnih jamstev, vključno z osebnim razgovorom, tolmačenjem ter brezplačno pravno pomočjo in zastopanjem. Koncepti varne države Komisija je v sporočilu z dne 6. aprila 2016 izrazila mnenje, da je ključni vidik skupnega pristopa uporaba mehanizmov „varne države“. Komisija je zlasti napovedala, da bo uskladila postopkovne posledice koncepta in odpravila diskrecijsko pravico glede njegove uporabe. Pri uporabi konceptov prve države azila in varne tretje države se lahko nekatere prošnje štejejo za nedopustne, če bi prosilec zaščito lahko izkoristil v tretji državi (člen 36(1)(a) in (b)). Oba koncepta se lahko uporabita pri prosilcu po posamezni obravnavi, ki vključuje razgovor o dopustnosti. Ta predlog pojasnjuje oba koncepta. Oba temeljita na obstoju zadostne zaščite, kakor je opredeljena v predlogu (člen 44 in člen 45). Glavna razlika med konceptoma se nanaša na posameznega prosilca. Medtem ko je bil prosilec na podlagi koncepta prve države azila deležen zaščite v skladu z Ženevsko konvencijo ali zadostne zaščite v navedeni tretji državi in lahko še vedno koristi to zaščito, pa ima na podlagi koncepta varne tretje države prosilec možnost zaščite v skladu z vsebinskimi standardi Ženevske konvencije ali zadostne zaščite v skladu s tem predlogom. Ta razlika je razlog, zakaj ta predlog v skladu z veljavnim zakonodajnim okvirom predvideva samodejni odložilni učinek pritožbe v povezavi z odločitvijo, ki temelji na konceptu varne tretje države, ne pa v povezavi z odločitvijo, ki temelji na konceptu prve države azila (člen 53(2)(b)). Šteje se, da obstaja večje tveganje za morebitno kršitev člena 3 Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP), kadar se uporablja koncept varne tretje države, zaradi česar je še vedno potreben odložilni učinek pritožbe, da se v skladu s členom 13 EKČP zagotovi učinkovito pravno sredstvo. Glede koncepta varne tretje države je Komisija v sporočilu z dne 10. februarja 2016 pozvala vse države članice, da v nacionalni zakonodaji predvidijo in določijo uporabo koncepta. V tem predlogu Komisija predlaga usklajeni pristop EU pri uporabi koncepta ob polnem spoštovanju mednarodnih obveznosti iz Listine, EKČP in Ženevske konvencije, zato da se zagotovi, da se koncept uporablja na enak način v vseh državah članicah, in predlaga, da bi bilo treba varne tretje države določiti na ravni Unije v okviru prihodnjih sprememb te uredbe na podlagi pogojev, določenih v tej uredbi, in po izvedbi temeljite ocene na podlagi dokazov, ki vključuje vsebinsko raziskavo ter obsežno posvetovanje z državami članicami in relevantnimi zainteresiranimi stranmi (člen 46). Vendar se lahko koncept varne tretje države uporablja tudi v posameznih primerih neposredno na podlagi pogojev, določenih v tej uredbi. Uporaba koncepta varne izvorne države državi članici omogoča, da prošnjo obravnava na podlagi izpodbojne pravne domneve, da je izvorna država prosilca varna. Uporaba tega koncepta omogoča, da se prošnje lahko obravnavajo v pospešenem postopku (člen 40(1)(e)), če pa je prošnja zavrnjena kot očitno neutemeljena na podlagi koncepta, pritožba nima samodejnega odložilnega učinka (člen 53(2)(a)).

Komisija je septembra 2015 predlagala sprejetje uredbe o vzpostavitvi skupnega evropskega seznama varnih izvornih držav, da bi bila omogočena hitra obdelava prošenj oseb iz teh držav. Komisija meni, da bi moral biti skupni evropski seznam varnih izvornih držav sestavni del osnutka te uredbe. Zato ta predlog vključuje predlog Komisije za uredbo o vzpostavitvi skupnega evropskega seznama varnih izvornih držav, vključno z enakim seznamom držav, ki temelji na enakih utemeljitvah kot seznam v navedenem predlogu, z manjšimi spremembami besedila zaradi upoštevanja tekoče razprave med sozakonodajalcema (člen 48). Ko bo dosežen dogovor med sozakonodajalcema o predlogu Komisije o vzpostavitvi skupnega evropskega seznama varnih izvornih držav, bi bilo treba navedeni predlog sprejeti. Končno besedilo navedene nove uredbe bi bilo zatem treba vključiti v uredbo o azilnih postopkih, preden je slednja sprejeta, uredbo o vzpostavitvi skupnega evropskega seznama varnih izvornih držav pa bi bilo treba razveljaviti. Cilj je prehod na popolnoma harmonizirane določitve varnih izvornih držav in varnih tretjih držav na ravni Unije, ki temeljijo na predlogih Komisije, pri katerih ji pomaga Agencija Evropske unije za azil. Zato je primerno, da ta predlog vsebuje samoderogacijsko klavzulo, v skladu s katero lahko države članice ohranijo nacionalne določitve varnih izvornih držav in varnih tretjih držav samo za obdobje do petih let po začetku veljavnosti te uredbe (člen 50(1)). Pravica do učinkovitega pravnega sredstva Kot splošno pravilo velja, da ima prosilec za uveljavljanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva pravico ostati do izteka roka za vložitev pritožbe na prvi stopnji, in če prosilec tako pravico v tem roku uveljavi, do zaključka postopka s pravnim sredstvom (člen 54(1)). Le v omejenem številu primerov pritožba lahko nima samodejnega odložilnega učinka in bi posamezni prosilec moral zaprositi sodišče, da zaustavi izvršitev odločitve o vrnitvi, ali pa bi sodišče v ta namen ravnalo po uradni dolžnosti. Kadar je z negativno odločitvijo prošnja zavrnjena kot očitno neutemeljena ali neutemeljena v primerih, ki so predmet pospešenega postopka obravnave ali postopka na meji, zavržena kot nedopustna, ker prosilec prihaja iz prve države azila ali ker je prošnja naknadna prošnja, ali je prošnja zavržena kot izrecno umaknjena ali zaradi odstopa, lahko sodišče prosilcu dovoli ostati bodisi na zahtevo prosilca bodisi po uradni dolžnosti, da zaustavi izvršitev odločbe o vrnitvi (člen 54(2)). Kadar prosilec vloži pravno sredstvo zoper prvo ali poznejšo odločitev v pritožbenem postopku, načeloma nima pravice ostati na ozemlju držav članic (člen 54(5)). Kadar velja izjema od pravice do pravnega sredstva s samodejnim odložilnim učinkom, bi bilo treba zagotoviti ustrezno varstvo prosilčevih pravic, in sicer s potrebnim tolmačenjem in pravno pomočjo ter zadostnim časom za pripravo prošnje in njeno predložitev sodišču. Poleg tega, kakor je v takem okviru ugotovilo Evropsko sodišče za človekove pravice v zadevi M. S. S. proti Belgiji in Grčiji, bi sodišče moralo imeti možnost, da prouči dejanske in pravne razloge za negativno odločitev organa za presojo. V teh primerih ob upoštevanju sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi I. M. proti Franciji in Sodišča Evropske unije v zadevi Dörr in glede na stroge roke za vložitev pritožbe Komisija predlaga razširitev jamstev, ki so se v direktivi o azilnih postopkih uporabljala le v postopku na meji, na vse primere, ko mora prosilec vložiti ločeno prošnjo za začasno zaščito (člen 54(3)). Prosilec bi moral imeti možnost, da ostane na ozemlju do zaključka postopka, v katerem se odloča, ali lahko ostane. Vendar bi morala biti navedena odločitev sprejeta v enem mesecu od vložitve pritožbe (člen 54(4)). Odvzem mednarodne zaščite Komisija v predlogu uredbe o pogojih za azil predlaga okrepitev pravil o pregledu statusa, da se preveri, ali so merila upravičenosti še vedno izpolnjena, z uvedbo sistematičnih in rednih pregledov. Takšne preglede je treba opraviti v primeru bistvenih sprememb v izvorni državi, ki so razvidne iz informacij o izvorni državi in skupne analize, ki jo na ravni Unije pripravi Agencija Evropske unije za azil, in kadar se prvič obnovijo dovoljenja za prebivanje za begunce ter pri prvi in drugi obnovitvi za upravičence do subsidiarne zaščite. Organi za presojo prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje statusa, če ni več potrebe po zaščiti ali če se po priznanju zaščite ugotovijo razlogi za izključitev. Postopek za odvzem mednarodne zaščite v tem predlogu ostaja v glavnem nespremenjen v primerjavi z veljavnim zakonodajnim okvirom. Vendar se je ob upoštevanju predlaganega rednega pregleda statusa izkazalo, da je treba okrepiti posameznikova procesna jamstva in mu dati možnost, da svojo zadevo predloži v okviru osebnega razgovora in ne le na podlagi pisnih navedb, kot je trenutno urejeno, ter da ima zagotovljeno potrebno tolmačenje (člen 52(1)(b) in člen 52(4)). Posameznik bo še naprej imel pravico do brezplačne pravne pomoči in zastopanja (člen 52(4)). 2016/0224 (COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o vzpostavitvi skupnega postopka za mednarodno zaščito v Uniji in razveljavitvi Direktive 2013/32/EU EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 78(2)(d) Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, ob upoštevanju mnenja Odbora regij, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Cilj te uredbe je racionalizirati, poenostaviti in harmonizirati postopkovne ureditve držav članic z vzpostavitvijo skupnega postopka za mednarodno zaščito v Uniji. Za uresničitev navedenega cilja je treba izvesti več vsebinskih sprememb Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta ter navedeno direktivo razveljaviti in nadomestiti z uredbo. Sklicevanje na razveljavljeno direktivo bi se moralo šteti za sklicevanje na to uredbo. (2)Skupna azilna politika, vključno s skupnim evropskim azilnim sistemom, ki temelji na popolni in vključujoči uporabi Ženevske konvencije v zvezi s statusom beguncev z dne 28. julija 1951, kot je bila spremenjena s Protokolom o statusu beguncev z dne 31. januarja 1967 (Ženevska konvencija), je sestavni del cilja Evropske unije za postopno vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice, odprtega za tiste, ki po sili razmer zakonito iščejo zaščito v Uniji. Taka politika bi morala temeljiti na načelu solidarnosti in pravične delitve odgovornosti med državami članicami, vključno s finančnimi posledicami.

(3)Skupni evropski azilni sistem temelji na skupnih standardih za azilne postopke, priznanje in zaščito na ravni Unije, pogojih za sprejem in sistemu za določitev države članice, odgovorne za prosilce za azil. Pri postopnem razvoju skupnega evropskega azilnega sistema je bil sicer dosežen napredek, vendar še vedno obstajajo znatne razlike med državami članicami glede vrste uporabljenih postopkov, odstotkov priznanih statusov za azil, vrste priznane zaščite, stopnje materialnih pogojev za sprejem ter ugodnosti, ki jih prejmejo prosilci in upravičenci do mednarodne zaščite. Ta razhajanja so pomembni povzročitelji sekundarnih gibanj in škodujejo cilju zagotavljanja, da so v okviru skupnega evropskega azilnega sistema vsi prosilci obravnavani enako povsod v Uniji. (4)Komisija je v sporočilu z dne 6. aprila 2016 navedla možnosti, ki jih ima za izboljšanje skupnega evropskega azilnega sistema, tj. za oblikovanje trajnostnega in pravičnega sistema za določitev držav članic, odgovornih za prosilce za azil, krepitev sistema Eurodac, doseganje večjega zbliževanja v azilnem sistemu EU, preprečitev sekundarnih gibanj v okviru Unije in za nov mandat Agencije Evropske unije za azil. Navedeno sporočilo je v skladu s pozivi Evropskega sveta z dne 18. in 19. februarja 2016 za doseganje napredka pri preoblikovanju obstoječega okvira EU, da se zagotovi humana in učinkovita azilna politika. V njem so predlagani tudi nadaljnji ukrepi v skladu s celovitim pristopom k migracijam, kot ga je Evropski parlament določil v poročilu na lastno pobudo z dne 12. aprila 2016. (5)Za dobro delovanje skupnega evropskega azilnega sistema mora biti dosežen precejšen napredek v zvezi z zbliževanjem nacionalnih azilnih sistemov. Obstoječe razhajajoče se azilne postopke v vseh državah članicah bi bilo treba nadomestiti s skupnim postopkom za priznanje in odvzem mednarodne zaščite, veljavnim v vseh državah članicah v skladu z Uredbo (EU) XXX/XXX Evropskega parlamenta in Sveta (uredba o pogojih za azil), da se zagotovi pravočasnost in učinkovitost postopka. Prošnje za mednarodno zaščito državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva bi bilo treba obravnavati v okviru postopka, za katerega veljajo enaka pravila ne glede na državo članico, v kateri je bila prošnja vložena, da se zagotovi pravičnost pri obravnavanju prošenj za mednarodno zaščito ter jasnost in pravna varnost za posameznega prosilca. (6)Skupni postopek za priznanje in odvzem mednarodne zaščite bi moral omejiti sekundarna gibanja prosilcev za mednarodno zaščito med državami članicami v primerih, kadar takšna gibanja povzročajo razlike med pravnimi okviri, saj bodo z njim obstoječe diskrecijske določbe nadomeščene z usklajenimi pravili ter pojasnjene pravice in obveznosti prosilcev in posledice nespoštovanja teh obveznosti ter vzpostavljeni enaki pogoji za uporabo Uredbe (EU) XXX/XXX (uredba o pogojih za azil) v državah članicah. (7)Ta uredba bi se morala uporabljati za vse prošnje za mednarodno zaščito, podane na ozemlju držav članic, vključno s tistimi, ki so bile podane na zunanji meji, v teritorialnih vodah ali tranzitnih območjih držav članic, ter za odvzem mednarodne zaščite. Osebe, ki prosijo za mednarodno zaščito in se nahajajo v teritorialnih vodah države članice, bi bilo treba izkrcati in njihove prošnje obravnavati v skladu s to uredbo. (8)Ta uredba bi se morala uporabljati za prošnje za mednarodno zaščito v postopku, s katerim se prouči, ali so prosilci upravičeni do mednarodne zaščite v skladu z Uredbo (EU) XXX/XXX (uredba o pogojih za azil). Države članice lahko poleg mednarodne zaščite v skladu s svojim nacionalnim pravom priznajo tudi druge nacionalne humanitarne statuse tistim, ki ne izpolnjujejo pogojev za status begunca ali subsidiarne zaščite. Državam članicam bi bilo treba za racionalizacijo njihovih postopkov omogočiti, da to uredbo uporabljajo tudi za prošnje za kakršno koli drugo tovrstno zaščito. (9)Pri obravnavanju oseb, ki sodijo na področje uporabe te uredbe, države članice zavezujejo obveznosti iz instrumentov mednarodnega prava, katerih pogodbenice so. (10)Vire Sklada za azil, migracije in vključevanje bi bilo treba uporabiti, da se zagotovi ustrezna podpora prizadevanjem držav članic pri uporabi te uredbe, zlasti tistim državam članicam, ki se soočajo s posebnimi in nesorazmernimi pritiski na njihove azilne in sprejemne sisteme. (11)Agencija Evropske unije za azil bi morala državi članici zagotoviti potrebno operativno in tehnično pomoč pri uporabi te uredbe, zlasti z zagotavljanjem strokovnjakov, ki nacionalnim organom pomagajo pri prejemu, registraciji in obravnavi prošenj za mednarodno zaščito, ter z zagotavljanjem posodobljenih informacij o tretjih državah, vključno z informacijami o izvorni državi in smernicami o razmerah v posameznih izvornih državah. Države članice bi morale pri uporabi te uredbe upoštevati operativne standarde, kazalnike, smernice in dobre prakse, ki jih je razvila Agencija Evropske unije za azil. (12)Da bi lahko pravilno ugotovili, katere osebe potrebujejo zaščito kot begunci v smislu člena 1 Ženevske konvencije ali kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, bi moral imeti vsak prosilec učinkovit dostop do postopka, možnost sodelovati in ustrezno komunicirati z odgovornimi organi, kar naj mu omogoči, da predstavi vsa relevantna dejstva v zvezi s svojim primerom, ter zadostna procesna jamstva, da lahko v vseh fazah postopka brani svoj primer. (13)Prosilec bi moral imeti dejansko možnost, da organu za presojo predloži vse relevantne elemente, ki jih ima na razpolago. Zato bi prosilec ob upoštevanju omejenih izjem moral imeti pravico, da se v okviru osebnega razgovora po potrebi izjasni o dopustnosti ali vsebini svoje prošnje. Da bi bila pravica do osebnega razgovora učinkovita, bi moral prosilec imeti pomoč tolmača in možnost, da celovito predstavi razloge za svojo prošnjo. Prosilcu bi bilo treba dati dovolj časa, da se pripravi in posvetuje s svojim pravnim ali drugim svetovalcem, na samem razgovoru pa mu lahko pomaga pravni ali drug svetovalec. Osebni razgovor bi moral potekati v razmerah, ki zagotavljajo ustrezno zaupnost, izvajati pa bi ga moralo ustrezno izobraženo in usposobljeno osebje, po potrebi tudi osebje organov drugih držav članic ali strokovnjaki, ki jih zagotovi Agencija Evropske unije za azil. Osebni razgovor se lahko opusti le, kadar namerava organ za presojo izdati ugoditveno odločbo o prošnji ali meni, da je prosilec nezmožen za osebni razgovor ali ga ne more opraviti zaradi trajnih okoliščin, na katere prosilec ne more vplivati. Glede na to, da je osebni razgovor bistven del obravnavanja prošnje, bi bilo treba razgovor posneti, prosilcem in njihovim pravnim svetovalcem pa omogočiti dostop do posnetka ter tudi do zapisnika ali dobesednega zapisa o razgovoru, preden organ za presojo odloči ali v primeru pospešenega postopka obravnave sočasno s sprejetjem odločitve. (14)V interesu držav članic in tudi prosilcev je, da se zagotovi pravilno ugotavljanje potreb po mednarodni zaščiti že v upravnem postopku, in sicer z zagotavljanjem kakovostnih informacij in pravne podpore, kar vodi k učinkovitejšemu in bolj kakovostnemu odločanju. Zato bi moral biti dostop do pravne pomoči in zastopanja sestavni del skupnega postopka za mednarodno zaščito. Za zagotovitev učinkovitega varstva pravic prosilca, zlasti pravice do obrambe in načela pravičnosti, ter za zagotovitev ekonomičnosti postopka bi bilo treba prosilcem v upravnem in pritožbenem postopku na prošnjo ter ob upoštevanju pogojev iz te uredbe zagotoviti brezplačno pravno pomoč in zastopanje. Brezplačno pravno pomoč in zastopanje bi morale zagotavljati osebe, pristojne za zagotavljanje v skladu z nacionalnim pravom. (15)Določeni prosilci lahko potrebujejo posebna procesna jamstva, med drugim zaradi starosti, spola, spolne usmerjenosti, spolne identitete, invalidnosti, hude bolezni, duševnih motenj ali posledic mučenja, posilstva ali drugih hudih oblik psihološkega, fizičnega, spolnega nasilja ali nasilja na podlagi spola. Treba je sistematično oceniti, ali posamezni prosilec potrebuje posebna procesna jamstva, in takšne prosilce, ko je prošnja za mednarodno zaščito podana, čim prej določiti, in sicer pred sprejetjem odločitve. (16)Za zagotovitev čim zgodnejšega ugotavljanja, kateri prosilci potrebujejo posebna procesna jamstva, mora biti osebje organov, odgovornih za prejem in registracijo prošenj, ustrezno usposobljeno za prepoznavanje znakov ranljivosti in v ta namen prejeti ustrezna navodila. Dodatni ukrepi v zvezi s prepoznavanjem in dokumentiranjem simptomov in znakov mučenja ali drugih hudih dejanj fizičnega ali psihološkega nasilja, vključno z dejanji spolnega nasilja, po postopkih iz te uredbe bi morali med drugim temeljiti na Priročniku o učinkovitem preiskovanju in dokumentiranju mučenja in drugih krutih, nečloveških ali poniževalnih kazni ali ravnanja (Istanbulski protokol). (17)Prosilcem, za katere je bilo ugotovljeno, da potrebujejo posebna procesna jamstva, bi bilo treba zagotoviti ustrezno podporo, vključno z zadostnim časom, da se vzpostavijo potrebni pogoji za njihov učinkovit dostop do postopkov in možnost predstavitve elementov, potrebnih za utemeljitev njihove prošnje za mednarodno zaščito. Kadar prosilcu, ki potrebuje posebna procesna jamstva, ni mogoče zagotoviti ustrezne podpore v pospešenem postopku obravnave ali postopku na meji, bi moral biti tak prosilec izvzet iz teh postopkov. Če so potrebna posebna procesna jamstva take narave, da bi lahko preprečila uporabo pospešenega postopka ali postopka na meji, bi se morala prosilcu zagotoviti tudi dodatna jamstva, kadar pritožba prosilca samodejno ne zadrži izvršitve, zato da bi bilo pravno sredstvo v posebnih okoliščinah prosilca učinkovito. (18)Zaradi zagotavljanja dejanske enakosti prosilcev ženskega in moškega spola bi morali postopki obravnavanja prošenj upoštevati razliko med spoloma. Zlasti osebne razgovore bi bilo treba organizirati na način, ki prosilkam in prosilcem omogoča, da spregovorijo o svojih izkušnjah v primerih preganjanja na podlagi spola. V ta namen bi morale ženske imeti dejansko možnost, da se osebni razgovor z njimi opravi ločeno od njihovega zakonca, partnerja ali drugih družinskih članov. Kadar je mogoče, bi morale osebne razgovore z ženskami in dekleti opraviti ženske, tolmačenje pa zagotavljati tolmačke. Zdravniške preglede žensk in deklet bi morale opraviti zdravnice, zlasti ob upoštevanju dejstva, da so prosilke morda bile žrtve nasilja na podlagi spola. Kompleksnost prošenj, povezanih s spolom prosilcev, bi bilo treba ustrezno upoštevati v postopkih na podlagi konceptov prve države azila, varne tretje države, varne izvorne države in naknadnih prošenj. (19)Kadar se v okviru obravnave prošnje prosilca preišče, bi morala to preiskavo opraviti oseba istega spola. To ne bi smelo posegati v preiskave, ki se v skladu z nacionalnim pravom opravijo iz varnostnih razlogov. (20)V skladu s členom 24 Listine in Konvencijo Združenih narodov o otrokovih pravicah iz leta 1989 bi morala biti največja korist otroka najpomembnejše vodilo držav članic pri uporabi te uredbe. Pri ugotavljanju, kaj je največja korist otroka, bi morale države članice upoštevati predvsem dobrobit mladoletnika in njegov socialni razvoj, vključno z okoljem, iz katerega prihaja. Ob upoštevanju 12. člena Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah glede pravice otroka do zaslišanja organ za presojo mladoletniku zagotovi možnost osebnega razgovora, razen če to očitno ni v največjo korist mladoletnika. (21)S skupnim postopkom so racionalizirani roki za posameznikov pristop k postopku, za obravnavo prošnje s strani organa za presojo, pa tudi za obravnavo pritožb na prvi stopnji s strani pravosodnih organov. Ker lahko zaradi nesorazmernega števila istočasnih prošenj pride do zamud pri dostopu do postopka in obravnavi prošenj, bo navedene roke morda občasno treba izjemoma podaljšati. Za zagotovitev učinkovitosti postopka bi moralo biti podaljšanje navedenih rokov zadnja možnost, saj bi morale države članice za ohranitev učinkovitega azilnega sistema redno pregledovati svoje potrebe, vključno po potrebi s pripravo kontingentnih načrtov in upoštevanjem, da bi Agencija Evropske unije za azil morala državam članicam zagotavljati potrebno operativno in tehnično pomoč. Če države članice predvidijo, da ne bodo mogle izpolniti določenih rokov, bi morale za pomoč zaprositi Agencijo Evropske unije za azil. Če za pomoč ne zaprosijo in postane azilni sistem v državi članici zaradi nesorazmernega pritiska neučinkovit do te mere, da je ogroženo delovanje skupnega evropskega azilnega sistema, lahko Agencija na podlagi izvedbenega sklepa Komisije sprejme ukrepe v podporo tej državi članici. (22)Dostop do skupnega postopka bi moral temeljiti na tristopenjskem pristopu, ki vključuje podajanje, registracijo in vložitev prošnje. Podajanje prošnje je prvi korak, s katerim se sproži uporaba te uredbe. Za državljana tretje države ali osebo brez državljanstva se šteje, da je podal prošnjo, če je izrazil željo po mednarodni zaščiti države članice. Taka želja se lahko izrazi v kateri koli obliki in ni nujno, da posamezni prosilec uporabi specifične besede, kot so mednarodna zaščita, azil ali subsidiarna zaščita. Opredeljujoči element bi moral biti, da državljan tretje države ali oseba brez državljanstva izrazi strah pred preganjanjem ali resno škodo po vrnitvi v svojo izvorno državo, ali v primeru osebe brez državljanstva, v državo, v kateri je imela prej običajno prebivališče. V primeru dvoma, ali je določeno izjavo mogoče šteti za prošnjo za mednarodno zaščito, je treba državljana tretje države ali osebo brez državljanstva izrecno vprašati, ali želi prejeti mednarodno zaščito. Prosilec bi moral imeti možnost, da ko poda prošnjo, nemudoma uveljavlja pravice iz te uredbe in Direktive XXX/XXX/EU (direktiva o pogojih za sprejem).

(23)Prošnjo bi bilo treba registrirati, kakor hitro je podana. V tej fazi bi morali organi, odgovorni za prejem in registracijo prošenj, vključno z mejno policijo, policijo, organi, pristojnimi za priseljevanje, in organi, odgovornimi za centre za tujce, registrirati prošnjo skupaj z osebnimi podatki posameznega prosilca. Navedeni organi bi morali prosilca obvestiti o njegovih pravicah in obveznostih ter tudi posledicah, ki jih bo zanj imelo nespoštovanje navedenih obveznosti. Prosilcu bi bilo treba izročiti dokument, ki potrjuje, da je bila prošnja podana. Rok za vložitev prošnje začne teči od trenutka registracije prošnje. (24)Vložitev prošnje je dejanje, ki formalizira prošnjo za mednarodno zaščito. Prosilcu bi bilo treba dati vse potrebne informacije o tem, kako in kje lahko vloži svojo prošnjo, prav tako pa mu je treba zagotoviti dejansko možnost za vložitev prošnje. V tej fazi mora predložiti vse elemente, s katerimi razpolaga in ki so potrebni za utemeljitev prošnje in njeno popolnost. Rok za upravni postopek začne teči od trenutka, ko je prošnja vložena. Takrat bi moral prosilec prejeti dokument, ki potrjuje njegov status prosilca in ki bi moral veljati za čas trajanja njegove pravice, da ostane na ozemlju države članice, odgovorne za obravnavo prošnje. (25)Prosilec bi moral biti ustrezno in pravočasno obveščen o svojih pravicah in obveznostih, in sicer v jeziku, ki ga razume ali za katerega se razumno domneva, da ga razume. Ob upoštevanju dejstva, da se prošnja lahko zavrže zaradi odstopa, če prosilec na primer odklanja sodelovanje z nacionalnimi organi, tako da ne predloži elementov, potrebnih za obravnavo prošnje, in ne zagotovi svojih prstnih odtisov ali podobe obraza, ali ne vloži svoje prošnje v predvidenem roku, je treba prosilca seznaniti s posledicami zaradi neizpolnjevanja navedenih obveznosti. (26)Da bi osebje organov, odgovornih za prejem in registracijo prošenj, lahko izpolnilo svoje obveznosti iz te uredbe, bi moralo imeti ustrezno znanje in biti deležno potrebnega usposabljanja na področju mednarodne zaščite, vključno s podporo Agencije Evropske unije za azil. Prav tako bi moralo imeti na razpolago ustrezna sredstva in navodila za učinkovito opravljanje svojih nalog. (27)Da bi povečali dostopnost postopka na mejnih prehodih in v centrih za tujce, bi bilo treba dati na voljo informacije o možnosti vložitve prošnje za mednarodno zaščito. S tolmačenjem bi bilo treba zagotoviti osnovno komunikacijo, ki je potrebna, da bi pristojni organi lahko razumeli, kdaj osebe izrazijo željo po mednarodni zaščiti. (28)Ta uredba bi morala predvideti možnost, da prosilci vložijo prošnjo v imenu svojega zakonca, partnerja v stabilnem in trajnem razmerju, vzdrževane odrasle osebe in mladoletnika. Ta možnost dovoljuje skupno obravnavo takih prošenj. Pravica vsakega posameznika, da zaprosi za mednarodno zaščito, je zagotovljena z dejstvom, da če prosilec ne vloži prošnje v imenu zakonca, partnerja, vzdrževane odrasle osebe ali mladoletnika v roku za vložitev prošnje, lahko zakonec ali partner to še vedno stori v svojem imenu, vzdrževani odrasli osebi ali mladoletniku pa bi pri tem moral pomagati organ za presojo. Vendar bi bilo treba ločeno prošnjo šteti za nedopustno, če ni utemeljena. (29)Za zagotovitev, da bo mladoletnikom brez spremstva omogočen učinkovit dostop do postopka, bi jim bilo treba vedno imenovati skrbnika. Skrbnik bi morala biti oseba ali zastopnik organizacije, imenovane za pomoč in usmerjanje mladoletnika skozi postopek, da se zaščiti največja korist otroka in tudi njegova splošna dobrobit. Skrbnik bi moral po potrebi za mladoletnika opravljati pravna dejanja. Za zagotovitev učinkovite podpore mladoletnikom brez spremstva skrbniki ne bi smeli biti sočasno zadolženi za nesorazmerno število mladoletnikov brez spremstva. Države članice bi morale imenovati subjekte ali osebe, odgovorne za podporo, nadzor in spremljanje skrbnikov pri opravljanju njihovih nalog. Mladoletnik brez spremstva bi moral prošnjo vložiti v svojem imenu ali prek skrbnika. Za zaščito pravic in procesnih jamstev mladoletnika brez spremstva bi moral rok za vložitev prošnje začeti teči od datuma, ko je imenovan njegov skrbnik in se mladoletnik brez spremstva z njim sreča. Kadar skrbnik ne vloži prošnje v predpisanem roku, bi mladoletnik brez spremstva moral imeti možnost, da vloži prošnjo v svojem imenu s pomočjo organa za presojo. Dejstvo, da se mladoletnik brez spremstva odloči vložiti prošnjo v svojem imenu, ne bi smelo pomeniti, da mu pri tem ne sme pomagati skrbnik. (30)Za zagotavljanje pravic prosilcev bi bilo treba odločitve v zvezi z vsemi prošnjami za mednarodno zaščito sprejeti na podlagi dejstev, na objektiven in nepristranski način ter za vsak primer posebej po temeljiti obravnavi, v kateri se upoštevajo vsi elementi, ki jih je prosilec predložil, in osebne okoliščine prosilca. Za zagotovitev dosledne obravnave prošnje bi organ za presojo moral upoštevati ustrezne, točne in posodobljene informacije o položaju v izvorni državi prosilca, ki jih prejme iz Agencije Evropske unije za azil in drugih virov, kot je Visoki komisar Združenih narodov za begunce. Organ za presojo bi moral upoštevati tudi vse ustrezne skupne analize informacij o izvorni državi, ki jih je pripravila Agencija Evropske unije za azil. Vsakršno podaljšanje zaključevanja postopka mora biti v celoti skladno z obveznostmi držav članic iz Uredbe (EU) XXX/XXX (uredba o pogojih za azil) in s pravico do dobrega upravljanja, brez poseganja v učinkovitost in pravičnost postopkov iz te uredbe. (31)Za zagotavljanje pravic prosilca bi morala biti odločitev o njegovi prošnji podana v pisni obliki. Če z odločitvijo mednarodna zaščita ni priznana, bi bilo prosilcu treba navesti razloge za odločitev in ga seznaniti s posledicami odločitve ter tudi načinom, kako lahko odločitev izpodbija. Brez poseganja v pravico prosilca, da ostane, in načelo nevračanja taka odločitev lahko vključuje ali se lahko izda skupaj z odločbo o vrnitvi, izdano v skladu s členom 6 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta. (32)Odločitve v zvezi s prošnjami za mednarodno zaščito morajo obvezno sprejeti organi, katerih osebje ima ustrezno znanje in se je udeležilo potrebnega usposabljanja na področju mednarodne zaščite, pri opravljanju svojih nalog pa morajo spoštovati veljavna etična načela. To bi moralo veljati za osebje organov iz drugih držav članic in strokovnjake iz Agencije Evropske unije za azil, ki so bili napoteni, da pomagajo organu za presojo države članice pri obravnavi prošenj za mednarodno zaščito. (33)Brez poseganja v izvajanje ustrezne in celovite obravnave prošnje za mednarodno zaščito je v interesu držav članic in tudi prosilcev, da se odločitev sprejme kar se da hitro. Za racionalizacijo postopka za mednarodno zaščito bi bilo treba določiti najdaljše roke za trajanje upravnega postopka in tudi za pritožbe na prvi stopnji. Na ta način bi morali prosilci prejeti odločitve o svoji prošnji v najkrajšem možnem času v vseh državah članicah, s čimer bi bil zagotovljen hiter in učinkovit postopek. (34)Da bi se celotno trajanje postopka v določenih primerih skrajšalo, bi morale imeti države članice možnost, da v skladu s svojimi nacionalnimi potrebami dajo prednost kateri koli prošnji s tem, da jo obravnavajo pred drugo, prej podano prošnjo, pri čemer ne bi smele odstopati od procesnih rokov, načel in jamstev, ki se običajno uporabljajo. (35)Preden se določi odgovorna država članica v skladu z Uredbo (EU) XXX/XXX Evropskega parlamenta in Sveta (dublinska uredba), bi morala prva država članica, v kateri je bila vložena prošnja, presojati o dopustnosti navedene prošnje, ko se država, ki ni država članica, šteje za prvo državo azila ali varno tretjo državo za prosilca. Poleg tega bi bilo treba prošnjo šteti za nedopustno, če gre za naknadno prošnjo brez novih relevantnih elementov ali ugotovitev ali če se ločena prošnja zakonca, partnerja, vzdrževane odrasle osebe ali mladoletnika ne šteje za utemeljeno. (36)Koncept prve države azila bi bilo treba uporabiti kot razlog za nedopustnost, če je mogoče razumno domnevati, da bi druga država priznala zaščito v skladu z vsebinskimi standardi Ženevske konvencije oziroma bi prosilec dobil zadostno zaščito v tej državi. Predvsem pa države članice ne bi smele obravnavati vsebine prošnje, kadar je pred tem prva država azila prosilcu že priznala status begunca ali mu sicer zagotovila zadostno zaščito. Države članice bi morale na tej podlagi ukrepati le, kadar so prepričane, če je potrebno ali primerno tudi na podlagi zagotovil, pridobljenih iz zadevne tretje države, da je bil prosilec deležen in bo še naprej deležen zaščite v navedeni državi v skladu z Ženevsko konvencijo ali je bil kako drugače deležen in bo še naprej deležen zadostne zaščite, zlasti kar zadeva pravico do zakonitega prebivanja, ustreznega dostopa do trga dela, sprejemnih objektov, zdravstva in izobraževanja ter pravico do združitve družine v skladu z mednarodnimi standardi na področju človekovih pravic. (37)Koncept varne tretje države bi bilo treba uporabiti kot razlog za nedopustnost, če se zaradi povezave s tretjo državo, vključno s tisto, skozi katero poteka tranzit, lahko razumno pričakuje, da bo prosilec iskal zaščito v navedeni državi, in obstajajo razlogi za prepričanje, da bo prosilec sprejet ali ponovno sprejet v to državo. Države članice bi morale na tej podlagi ukrepati le, kadar so prepričane, če je potrebno ali primerno tudi na podlagi zagotovil, pridobljenih iz zadevne tretje države, da bo imel prosilec možnost zaščite v skladu z vsebinskimi standardi Ženevske konvencije ali bo deležen zadostne zaščite, zlasti kar zadeva pravico do zakonitega prebivanja, ustreznega dostopa do trga dela, sprejemnih objektov, zdravstva in izobraževanja ter pravico do združitve družine v skladu z mednarodnimi standardi na področju človekovih pravic. (38)Treba bi bilo obravnavati vsebino prošnje za mednarodno zaščito, da se ugotovi, ali prosilec izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito v skladu z Uredbo (EU) XXX/XXX (uredba o pogojih za azil). Vsebine prošnje ni treba obravnavati, kadar se prošnja šteje za nedopustno v skladu s to uredbo. Kadar pa je iz presoje prima facie razvidno, da se prošnja lahko zavrne kot očitno neutemeljena, se prošnja lahko zavrne iz tega razloga brez presoje dopustnosti. (39)Obravnavo prošnje bi bilo treba pospešiti in zaključiti v največ dveh mesecih, če je prošnja očitno neutemeljena, ker gre za prošnjo z namenom zlorabe, tudi če prosilec prihaja iz varne izvorne države ali prosilec podaja prošnjo samo zaradi tega, da bi upočasnil ali onemogočil izvršitev odločbe o odstranitvi, ali če obstajajo resni pomisleki glede nacionalne varnosti ali javnega reda, če prosilec ne zaprosi za mednarodno zaščito v prvi državi članici vstopa ali v državi članici zakonitega prebivanja ali če je prosilec, čigar prošnja se obravnava in ki je podal prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje, vrnjen v skladu z dublinsko uredbo. V slednjem primeru se prošnja ne bi smela obravnavati po pospešenem postopku, če prosilec lahko predloži utemeljeno obrazložitev za odhod v drugo državo članico brez dovoljenja, za podajanje prošnje v drugi državi članici ali za splošno nedosegljivost pristojnim organom, kot na primer, da ni bil ustrezno in pravočasno obveščen o svojih obveznostih. Poleg tega se lahko pospešeni postopek obravnave uporablja za mladoletnike brez spremstva le v omejenih okoliščinah, določenih v tej uredbi. (40)Številne prošnje za mednarodno zaščito so podane na meji ali v tranzitnem območju države članice, preden se odloči, ali se bo prosilcu dovolil vstop ali ne. Države članice bi morale biti zmožne zagotoviti, da izvajajo postopke presojanja dopustnosti ali vsebine, v katerih bi lahko v natančno določenih okoliščinah odločili o takih prošnjah na kraju samem. Postopek na meji ne bi smel trajati več kot štiri tedne, po izteku tega obdobja pa bi bilo treba prosilcem dovoliti vstop na ozemlje države članice. Postopek na meji se lahko uporablja na lokacijah v bližini meja ali tranzitnega območja, le če nesorazmerno število prosilcev vloži prošnjo na meji ali na tranzitnem območju. Postopek na meji se lahko uporablja za mladoletnike brez spremstva le v omejenih okoliščinah, določenih v tej uredbi. (41)Pojem javnega reda lahko med drugim zajema obsodbo za storitev hudega kaznivega dejanja. (42)Če lahko prosilec navede tehtne razloge, odsotnost dokumentov pri vstopu ali uporaba ponarejenih dokumentov sami po sebi ne bi smeli pomeniti samodejne uporabe pospešenega postopka obravnave ali postopka na meji.

(43)Če prosilec izrecno umakne svojo prošnjo po lastni presoji ali ne izpolni obveznosti, ki izhajajo iz te uredbe, Uredbe (EU) XXX/XXX (dublinska uredba) ali Direktive XXX/XXX/EU (direktiva o pogojih za sprejem), in s tem implicitno umakne svojo prošnjo, prošnje ni treba nadalje obravnavati, temveč jo zavreči, saj se šteje, da je prosilec prošnjo umaknil ali od nje odstopil, vsako prošnjo istega prosilca po tej odločitvi v državah članicah pa bi bilo treba šteti za naknadno prošnjo. Vendar implicitni umik ne bi smel biti samodejen, temveč bi prosilec moral imeti možnost, da poroča organu za presojo in dokaže, da je bilo nespoštovanje navedenih obveznosti posledica okoliščin, na katere ni mogel vplivati. (44)Če prosilec vloži naknadno prošnjo, ne da bi predložil nove dokaze ali ugotovitve, s katerimi bi se verjetnost izpolnjevanja pogojev za upravičenca do mednarodne zaščite bistveno povečala, ali ki se nanaša na razloge, na podlagi katerih je bila predhodna prošnja zavržena kot nedopustna, se za to naknadno prošnjo ne izvede nov celoten postopek obravnave. V teh primerih bi bilo treba prošnje po predhodni obravnavi zavreči kot nedopustne ali zavrniti kot očitno neutemeljene, če je prošnja tako jasno neutemeljena ali ima namen zlorabe, da v skladu z načelom pravnomočnosti nima dejanskih možnosti za uspeh. Predhodno obravnavo je treba izvesti na podlagi pisnih navedb in osebnega razgovora, vendar se osebni razgovor lahko opusti v primerih, kadar je iz pisnih navedb jasno, da prošnja ne vsebuje novih relevantnih elementov ali ugotovitev oziroma da očitno ni utemeljena in nima dejanskih možnosti za uspeh. V primeru naknadnih prošenj se lahko sprejmejo izjeme od posameznikove pravice, da ostane na ozemlju države članice, potem ko je bila naknadna prošnja zavržena kot nedopustna ali zavrnjena kot neutemeljena, ali v primeru druge ali nadaljnjih naknadnih prošenj, takoj ko je prošnja podana v kateri koli državi članici po končni odločitvi, s katero je bila predhodna naknadna prošnja zavržena kot nedopustna ali zavrnjena kot neutemeljena ali očitno neutemeljena. (45)Bistveno vodilo pri ocenjevanju utemeljenosti posamezne prošnje za mednarodno zaščito je varnost prosilca v njegovi izvorni državi. Ob upoštevanju dejstva, da je cilj Uredbe (EU) XXX/XXX (uredba o pogojih za azil) doseči visoko raven konvergence pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav in osebe brez državljanstva kot upravičenci do mednarodne zaščite, ta uredba določa skupna merila za določitev tretjih držav kot varnih izvornih držav in ob upoštevanju potrebe po okrepljeni uporabi koncepta varne izvorne države kot bistvenega orodja za podporo hitri obdelavi prošenj, ki najverjetneje niso utemeljene, ta uredba vzpostavlja skupni evropski seznam varnih izvornih držav. (46)Dejstvo, da je tretja država na skupnem evropskem seznamu varnih izvornih držav, ne pomeni absolutnega zagotovila varnosti državljanov te države in zato ne odpravlja potrebe po ustrezni individualni obravnavi prošnje za mednarodno zaščito. Presoja, na kateri temelji takšna določitev, lahko že zaradi svoje narave upošteva le splošne državljanske, pravne in politične okoliščine v tej državi ter to, ali so v tej državi subjekti, spoznani za krive preganjanja, mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja, dejansko podvrženi sankcijam. Zaradi tega se določitev zadevne države kot varne ne uporablja za prosilca, ki izkaže, da ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin obstajajo resni razlogi zoper štetje te države za varno. (47)Ta uredba določa pogoje za določitev tretjih držav kot varnih držav na ravni Unije. Tretje države bi morale biti določene kot varne tretje države na ravni Unije s spremembo te uredbe na podlagi pogojev, določenih v tej uredbi, in po izvedbi temeljite presoje na podlagi dokazov, ki vključuje vsebinsko raziskavo ter obsežno posvetovanje z državami članicami in relevantnimi zainteresiranimi stranmi. (48)Z vzpostavitvijo skupnega evropskega seznama varnih izvornih držav in skupnega evropskega seznama za varne tretje države bi morala biti odpravljena nekatera obstoječa razhajanja med nacionalnimi seznami varnih držav. Države članice bi sicer morale obdržati pravico do uporabe ali uvedbe zakonodaje, ki dopušča nacionalno določitev tretjih držav, ki niso določene kot varne tretje države na ravni Unije ali jih ni na skupnem evropskem seznamu, kot varnih izvornih držav, bi pa vzpostavitev take skupne določitve ali skupnega seznama morala zagotoviti, da se ta koncept enotno uporablja v vseh državah članicah v zvezi s prosilci, katerih izvorne države so na skupnem seznamu ali ki so povezani z varno tretjo državo. To bi moralo ustrezno povečati usklajenost pri uporabi postopkov in s tem tudi odvračati prosilce za mednarodno zaščito od sekundarnih gibanj. Zato bi morala biti možnost uporabe nacionalnih seznamov ali določitev ukinjena v petih letih od začetka veljavnosti te uredbe. (49)Komisija, ki ji pomaga Agencija Evropske unije za azil, bi morala redno preverjati razmere v tretjih državah, ki so določene kot varne tretje države na ravni Unije ali ki so na skupnem evropskem seznamu varnih izvornih držav. V primeru nenadnega poslabšanja razmer v taki tretji državi bi Komisija morala imeti možnost, da za omejeno obdobje začasno odstrani določitev te tretje države kot varne tretje države na ravni Unije ali vključitev te tretje države na skupnem evropskem seznamu varnih izvornih držav, in sicer z delegiranim aktom v skladu s členom 290 Pogodbe o delovanju Evropske unije. Poleg tega bi Komisija v tem primeru morala predlagati spremembo, da tretja država ni več določena kot varna tretja država na ravni Unije ali da se to tretjo državo odstrani s skupnega evropskega seznama varnih izvornih držav v roku treh mesecev od sprejetja delegiranega akta o začasni odstranitvi te tretje države. (50)Komisija bi morala za namene te utemeljene presoje upoštevati različne vire informacij, ki so ji na voljo, vključno zlasti s svojimi letnimi poročili o napredku tretjih držav, ki jih je Evropski svet imenoval za države kandidatke, rednimi poročili Evropske službe za zunanje delovanje in informacijami držav članic, Agencije Evropske unije za azil, Visokega komisarja Združenih narodov za begunce, Sveta Evrope in drugih relevantnih mednarodnih organizacij. Komisija bi morala imeti možnost, da podaljša tako začasno odstranitev določitve tretje države kot varne tretje države na ravni Unije ali vključitve tretje države na skupnem evropskem seznamu varnih izvornih držav za obdobje šestih mesecev z možnostjo enkratnega podaljšanja tega podaljšanja. Zlasti je pomembno, da se Komisija pri svojem pripravljalnem delu ustrezno posvetuje, tudi na ravni strokovnjakov. Komisija bi morala pri pripravi in oblikovanju delegiranih aktov zagotoviti, da se zadevni dokumenti posredujejo Evropskemu parlamentu in Svetu sočasno, pravočasno in na ustrezen način. (51)Ko se izteče veljavnost delegiranega akta in njegovih podaljšanj, nov delegirani akt pa ni sprejet, določitev tretje države kot varne tretje države na ravni Unije ali vključitev na skupnem evropskem seznamu varnih izvornih držav ne bi smela biti več začasno odstranjena. To ne posega v kakršne koli predlagane spremembe za odstranitev tretje države s seznamov. (52)Komisija bi morala s pomočjo Agencije Evropske unije za azil redno preverjati razmere v tretjih državah, ki so bile črtane s skupnega evropskega seznama varnih izvornih držav, tudi kadar država članica Komisijo opozori, da po njenem mnenju na podlagi utemeljene presoje zaradi spremembe razmer v tretji državi ta tretja država ponovno izpolnjuje pogoje iz te uredbe za določitev kot varna država. V takem primeru bi države članice navedeno tretjo državo lahko določile kot varno izvorno državo ali varno tretjo državo na nacionalni ravni, dokler Komisija tej določitvi ne bi nasprotovala. Kadar Komisija meni, da so ti pogoji izpolnjeni, lahko predlaga spremembo določitve varnih tretjih držav na ravni Unije ali skupnega evropskega seznama varnih izvornih držav, in sicer z vključitvijo tretje države. (53)Glede varnih izvornih držav je po sklepih Sveta za pravosodje in notranje zadeve z dne 20. julija 2015 o varnih izvornih državah, s katerimi so se države članice dogovorile, da morajo vse države članice dati prednost presoji varnosti Zahodnega Balkana, Agencija Evropske unije za azil 2. septembra 2015 organizirala srečanje z državami članicami na ravni strokovnjakov, na katerem je bilo doseženo splošno soglasje, da bi bilo treba Albanijo, Bosno in Hercegovino, Kosovo*, nekdanjo jugoslovansko republiko Makedonijo, Črno goro in Srbijo šteti za varne izvorne države v smislu te uredbe. (54)Na podlagi več virov informacij, vključno zlasti s poročanjem Evropske službe za zunanje delovanje in informacijami držav članic, Agencije Evropske unije za azil, Visokega komisarja Združenih narodov za begunce, Sveta Evrope in drugih relevantnih mednarodnih organizacij, je mogoče za več tretjih držav ugotoviti, da so varne izvorne države. (55)V Albaniji je pravna podlaga za zaščito pred preganjanjem in zlorabami ustrezno zagotovljena z vsebinskimi in procesnimi človekovimi pravicami ter s protidiskriminacijsko zakonodajo, vključno s podpisom vseh pomembnejših mednarodnih pogodb o človekovih pravicah. V letu 2014 je Evropsko sodišče za človekove pravice v 150 prijavah ugotovilo štiri kršitve. Ni bilo opaziti nobenih incidentov izgona, odstranitve ali izročitve lastnih državljanov tretjim državam, v katerih med drugim obstaja resna nevarnost, da bi bili podvrženi smrtni kazni, mučenju, preganjanju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju, ali v katerih bi bila njihovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, spolne usmerjenosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali političnega prepričanja ali v katerih obstaja resna nevarnost izgona, odstranitve ali izročitve drugi tretji državi. Države članice so ugotovile, da je bilo v letu 2014 utemeljenih 7,8 % (1 040) prošenj za azil, ki so jih vložili državljani Albanije. Vsaj osem držav članic je Albanijo določilo kot varno izvorno državo. Evropski svet je Albanijo določil za državo kandidatko. Ob določitvi je presodil, da Albanija izpolnjuje merila, ki jih je določil Evropski svet v Københavnu 21. in 22. junija 1993 in ki se nanašajo na stabilnost institucij, ki zagotavljajo demokracijo, pravno državo, spoštovanje človekovih pravic ter spoštovanje in zaščito manjšin, Albanija pa bo morala še naprej izpolnjevati ta merila za članstvo v skladu s priporočili iz letnega poročila o napredku. (56)V Bosni in Hercegovini ustava zagotavlja podlago za delitev oblasti med konstitutivnimi narodi. Pravna podlaga za zaščito pred preganjanjem in zlorabami je ustrezno zagotovljena z vsebinskimi in procesnimi človekovimi pravicami ter s protidiskriminacijsko zakonodajo, vključno s podpisom vseh pomembnejših mednarodnih pogodb o človekovih pravicah. V letu 2014 je Evropsko sodišče za človekove pravice v 1 196 prijavah ugotovilo pet kršitev. Ni bilo opaziti nobenih incidentov izgona, odstranitve ali izročitve lastnih državljanov tretjim državam, v katerih med drugim obstaja resna nevarnost, da bi bili podvrženi smrtni kazni, mučenju, preganjanju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju, ali v katerih bi bila njihovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi rase, vere, narodnosti, spolne usmerjenosti, pripadnosti določeni družbeni skupini ali političnega prepričanja ali v katerih obstaja resna nevarnost izgona, odstranitve ali izročitve drugi tretji državi. Države članice so ugotovile, da je bilo v letu 2014 utemeljenih 4,6 % (330) prošenj za azil, ki so jih vložili državljani Bosne in Hercegovine. Vsaj devet držav članic je Bosno in Hercegovino določilo kot varno izvorno državo. (57)V nekdanji jugoslovanski republiki Makedoniji je pravna podlaga za zaščito pred preganjanjem in zlorabami ustrezno zagotovljena z vsebinskimi in procesnimi človekovimi pravicami ter s protidiskrim