V nekaterih državah, kot so Malta, Ciper ali Hrvaška, je zasedenost turističnih nastanitvenih zmogljivosti skoraj v celoti odvisna od nerezidentov (96 %, 93 % oziroma 92 %), v drugih državah, kot so Romunija (18 %), Poljska ali Nemčija (v obeh državah zmogljivosti zaseda 20 % nerezidentov), pa je stanje ravno nasprotno.

Leta 2013 je število nočitev v turističnih nastanitvenih zmogljivostih v EU-28 doseglo vrhunec, tj. 2,6 milijarde nočitev. Poleg tega se je število nerezidentov (tj. gostov iz drugih držav), ki so prenočili v turističnih nastanitvenih zmogljivostih v EU-28, med letoma 2012 in 2013 povečalo za 4,8 % ter je leta 2013 doseglo 45 % vseh nočitev.

Komisija je za ohranitev in okrepitev svetovnega vodilnega položaja Evrope v turizmu leta 2010 sprejela sporočilo o celoviti strategiji za povečanje konkurenčnosti turistične industrije. Eden od ukrepov v tem sporočilu je varnost turističnih nastanitvenih zmogljivosti. Dejansko lahko ustrezna in učinkovita stopnja varnosti poveča zaupanje potrošnikov in okrepi rast z ustvarjanjem ugodnega okolja za podjetja in sodelovanje med državami članicami ter omogočanjem večje konkurenčnosti turistične industrije.

Zadnja raziskava Eurobarometer kaže, da se turisti v Evropi počutijo varne in so zelo zadovoljni. Anketiranci so izrazili visoko raven zadovoljstva z večino vidikov počitnic leta 2013, zlasti v zvezi z varnostjo (95 %) in kakovostjo (95 %) nastanitve.

Pomisleki turistov glede varnosti se od leta 2008 vsako leto redno spremljajo z raziskavami Eurobarometer, pri katerih je poudarek tudi na varnosti v hotelih in požarni varnosti. Letne raziskave dosledno potrjujejo, da evropskih turistov varnost ne skrbi (odgovori so se gibali med 0 % in 1 %). Kljub temu se lahko občasno zgodijo nesreče, ki neposredno vplivajo na zadevne subjekte, posredno pa tudi na ugled zadevne destinacije z dodatnim negativnim učinkom na druge subjekte. Čeprav je varnost turističnih nastanitvenih storitev v pristojnosti držav članic, prisotnost tako močne čezmejne razsežnosti spodbuja razmislek o ravneh kakovosti in varnosti teh storitev v državah članicah.

To je skupaj z navedbami iz poročila Komisije o varnosti storitev za potrošnike iz leta 2003, v katerem je Komisija priporočala, da se izboljša zbirka podatkov o tveganjih in nesrečah ter da se sistematično spremljajo politike in ukrepi držav članic, spodbudilo Komisijo, da v zadnjih letih obravnava vprašanje varnosti turističnih nastanitvenih storitev na evropski ravni, in sicer z dialogom z zadevnimi deležniki in izvajanjem ukrepov za izboljšanje obstoječe zbirke podatkov.

Vrsta študij in delavnic o metodologijah za zbiranje podatkov o nesrečah in poškodbah, povezanih s storitvami, je zagotovila boljše poznavanje tega vprašanja (glej oddelek 2.1 v Prilogi 1). Komisija je podprla in spodbudila razprave o samoregulativnih pobudah gostinskega sektorja in o pogledih glede najboljših načinov za nadaljnje ukrepanje (glej oddelek 2.2 v Prilogi 1). Nedavno so bili izvedeni poskusi za opredelitev varnostnih tveganj in primerjavo ustreznih podatkov v turističnem nastanitvenem sektorju, ki so brez izjem pokazali zapletenost naloge zaradi mešanice dejavnikov, kot so raznovrstnost hotelov v sektorju ali vprašanja ugleda.

Čeprav nekatere pravne zahteve glede požarne varnosti v turističnih nastanitvenih zmogljivostih izhajajo iz direktive o gradbenih proizvodih in zakonodaje EU o varnosti pri delu, ne obstaja nobena posebna horizontalna zakonodaja na ravni EU, prav tako ni vzpostavljen noben standardni pristop v zvezi z varnostjo turističnih nastanitvenih storitev na nacionalni ravni, kot je pokazalo nedavno posvetovanje z državami članicami o obstoječem regulativnem in neregulativnem okviru, med drugim na področju varnosti turističnih nastanitvenih zmogljivosti.

Pomemben del varnosti in zdravja pri delu je tudi varnost v turističnem nastanitvenem sektorju in sektorju gostinstva na splošno. Na voljo je tudi dobro uveljavljena zbirka sektorske zakonodaje o gradbenih okoljih, dvigalih in drugih proizvodih, ki se uporabljajo v gradbenem sektorju.

Obstoj različnih pristopov k varnostnim predpisom ne povzroča težav, dokler so evropski potrošniki, ki uporabljajo tovrstne storitve v EU, ustrezno zaščiteni ne glede na izbrano destinacijo.

Potrošniki pričakujejo, da bodo lahko kupili turistične nastanitvene storitve z zaupanjem v svojo varnost ne glede na izbiro nastanitvene zmogljivosti ali destinacije v EU. V tem okviru in ob osnovni predpostavki, da imajo evropski potrošniki pravico do ustreznih ravni varnosti, ki se upoštevajo in učinkovito uveljavljajo po vsej EU, so pomembna naslednja vprašanja:

1/ Kako je varstvo potrošnikov na področju turističnih nastanitev urejeno in spremljano v državah članicah?

2/ Ali za ponudnike turističnih nastanitvenih storitev, ki delujejo čezmejno, veljajo zahteve, ki ustrezno zagotavljajo varstvo potrošnikov, in ali za te ponudnike čezmejno delovanje pomeni izogibanje takim zahtevam zaradi obstoja kritičnih vrzeli?

3/ Ali različni nacionalni sistemi ter metode nadzora in izvrševanja, ki se uporabljajo v EU, bistveno vplivajo na čezmejno zagotavljanje nastanitvenih storitev?

4/ Ali se učinkovito upoštevajo določeni medsektorski vidiki, kot je učinek regulativnega okolja na mala in srednja podjetja ter na ranljive potrošnike ali način, na katerega so vprašanja dostopnosti ali uporaba standardov za take storitve vključeni v obstoječ regulativni okvir?

5/ Ali so sedanje ravni ureditve varnosti nastanitvenih zmogljivosti najustreznejše in ali so vzpostavljene najprimernejše vrste instrumentov?

Dejstvo je, da obstoj različnih pristopov k urejanju varnosti otežuje primerjavo varnosti, ki jo uživajo evropski državljani pri uporabi turističnih nastanitvenih storitev v Evropski uniji.

Odgovor na prvo vprašanje v zvezi z obstoječim regulativnim okvirom v Evropski uniji je, da med nacionalnimi zakonodajami v skladu z najnovejšimi spoznanji, ki so na voljo službam Komisije, obstajajo velike razlike. Rezultati raziskave, izvedene leta 2013, so pokazali, da ima 16 od 24 anketiranih držav članic vzpostavljeno posebno sektorsko zakonodajo v zvezi s turističnimi nastanitvenimi storitvami. Prav tako se zelo razlikujeta obseg in vsebina nacionalne sektorske zakonodaje: na primer, medtem ko večina teh 16 držav članic v zakonodajo vključuje obveznosti v zvezi s stanjem nastanitvenih zmogljivosti ali usposobljenostjo ponudnika storitev, jih le 8 zahteva ustanovitev pristojnih organov za spremljanje in ukrepanje, le 5 držav članic pa predvideva obveznost glede ugotavljanja in ocenjevanja tveganj.

Poleg obstoječega regulativnega okvira v državah članicah je treba upoštevati še eno vprašanje, tj. ali in kako se tak okvir izvršuje in spremlja. Namen te knjige je bolje spoznati tudi ta vidik.

V zvezi z drugim vprašanjem je namen te knjige raziskati, ali bi lahko obstoj različnih zahtev v državah članicah povečal vrzeli v stopnjah varnosti, zlasti kadar ponudniki storitev delujejo prek meja, in ali ta vidik morda ne bi bil ustrezno upoštevan v obstoječi zakonodaji posameznih držav članic.