SL Uradni list Evropske unije C 133/16

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o trgovinskih odnosih med velikimi trgovci na drobno in dobavitelji živil – trenutno stanje (mnenje na lastno pobudo)

2013/C 133/03

Poročevalec: Igor ŠARMÍR

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 12. julija 2012 sklenil, da v skladu s členom 29(A) izvedbenih določb poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

Trgovinski odnosi med velikimi trgovci na drobno in dobavitelji živil – trenutno stanje.

Strokovna skupina za kmetijstvo, razvoj podeželja in okolje, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 9. januarja 2013.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 487. plenarnem zasedanju 13. in 14. februarja 2013 (seja z dne 13. februarja) z 79 glasovi za, 6 glasovi proti in 2 vzdržanima glasovoma.

1. Sklepi in priporočila

1.1 EESO ugotavlja, da velika trgovska podjetja na drobno v vseh državah predstavljajo oligopol. Na podlagi statističnih podatkov o tržnih deležih je mogoče sklepati, da peščica trgovcev na drobno povsod nadzoruje večji del trga. Po mnenju EESO ta položaj oligopola podjetjem, ki so njegovi člani, zagotavlja izjemno pogajalsko moč v odnosu do dobaviteljev, saj jim lahko vsilijo trgovinske pogoje, ki so vse prej kot uravnoteženi.

1.2 EESO ugotavlja, da so podjetja, ki so vključena v oligopol, med sabo v konkurenci zgolj v odnosu do potrošnikov. Med sabo tekmujejo za pozornost slednjih, vendar v odnosu do dobaviteljev konkurenca med njimi skoraj ni opazna. Vendar pa tudi konkurenca med velikimi trgovci na drobno v odnosu do potrošnikov obstaja predvsem na ravni prodajnih cen za javnost; ne upošteva dovolj različnih socialnih in okoljskih vidikov, ki so sestavni del kakovosti v celoti (1).

1.3 EESO ugotavlja, da je področje oblikovanja cen in marž različnih akterjev zelo nepregledno. Dejansko zaradi poznejšega izplačila dodatnih popustov velikim trgovcev nakupna cena, ki se nakaže dobavitelju, ne odseva resničnega dohodka, ki ga dobavitelj prejme za svoj proizvod.

1.4 EESO je prepričan, da v primeru, ko lahko ena pogodbenica svojim trgovinskim partnerjem vsili svoje pogoje, pogodbena svoboda ne obstaja. Po mnenju EESO je dokaz odsotnosti resnične pogodbene svobode to, da veliki trgovci na drobno dobaviteljem v odnosu do dobaviteljev živil uporabljajo škodljive in protikonkurenčne prakse. Škodljive prakse ne škodijo zgolj proizvajalcem, temveč tudi potrošnikom (zlasti dolgoročno). Na splošno sedanja razsežnost škodljivih praks škodi javnemu interesu, oz. natančneje gospodarskemu interesu držav.

1.5 Po mnenju EESO se posebej zaskrbljujoče škodljive prakse dogajajo zgolj v okviru odnosov med velikimi trgovci na drobno in njihovimi dobavitelji živil. Teh praks ne uporabljata ne živilska industrija v odnosu do kmetov, ne veliki trgovci na drobno v odnosu do preostalih dobaviteljev, ki ne dobavljajo živil.

1.6 EESO ugotavlja, da so v nekaterih državah članicah nacionalni organi za varstvo konkurence kaznovali poskuse kmetov in predelovalnih podjetij, da bi oblikovali skupine proizvajalcev, saj je bil vpliv teh skupin ocenjen ob upoštevanju zgolj nacionalne proizvodnje.

1.7 EESO ugotavlja, da je trg neuspešen, saj se razmere v sistemu brez zadostnih predpisov še naprej slabšajo.

1.8 Po mnenju EESO samoregulacija ni zadostno zdravilo za ugotovljena izkrivljanja. „Etični kodeksi“ ne bodo ponovno uravnotežili trgovinskih odnosov, o katerih je govora. Sama narava škodljivih praks zahteva in upravičuje njihovo prepoved z zakonom.

1.9 EESO Evropsko komisijo poziva, naj začne obravnavati temo oligopolov, preuči njihovo resnično moč in vpliv, ugotovi, v kolikšni meri je njihov učinek primerljiv z učinkom monopolov ter posledično ustrezno spremeni načela predpisov na področju konkurence.

1.10 EESO Evropsko komisijo poziva, naj tudi sama prizna pomanjkanje pogodbene svobode v odnosih med velikimi trgovci na drobno in dobavitelji živil.

1.11 EESO Evropsko komisijo poziva, naj predlaga rešitve, ki bi omogočile večjo preglednost sistema. Idealno bi bilo, da bi se dodatni popusti, ki jih veliki trgovci na drobno dobijo od dobaviteljev, izplačali vnaprej, tako da bi bili veliki trgovci na drobno v nakupno ceno proizvoda primorani vključiti cene različnih storitev, zaračunanih dobaviteljem. Tako bi bilo mogoče videti znesek, ki ga je dobavitelj dejansko prejel za svoj proizvod.

1.12 EESO Komisijo poziva, naj nacionalnim organom za varstvo konkurence da jasna navodila, da bodo pri oceni pogajalske moči skupin proizvajalcev upoštevali zadevni trg, tj. vsa živila iste kategorije, ki so na voljo na trgu zadevne države članice, in ne zgolj živil, proizvedenih v državi.

1.13 EESO Evropsko komisijo poziva, naj opusti zamisel samoregulacije in predlaga pravno zavezujoče besedilo, da se s spodbujanjem neizkrivljene konkurence izboljšajo razmere v verigi preskrbe s hrano. Koncept regulacije ne bi smel temeljiti na varstvu konkurence, temveč bi moral državi, ki ji gre za obvarovanje svojega gospodarskega interesa, omogočiti, da sproži upravne in sodne postopke.

1.14 Končno EESO meni, da je treba pripraviti zakonodajo v smeri „družbene izbire“, ki presega zgolj tržno logiko, da se ustavi zdajšnji trend koncentracije vse močnejših velikih trgovcev na drobno in spodbudijo druge oblike trgovine, kot so neodvisni majhni trgovci na drobno, lokalne tržnice ali neposredna prodaja proizvajalca potrošniku. V zvezi s tem EESO poziva Komisijo, naj v dokumentih, ki se pripravljajo v zvezi z bojem proti ostankom živil, posebno pozornost nameni krajšim dobavnim verigam.

2. Obrazložitev

2.1 Spremembe pri dojemanju velikih trgovcev na drobno

Tematika trgovinskih odnosov med velikimi trgovci na drobno in dobavitelji živil vzbuja vse več zanimanja in celo bojazni. Vendar pa je bila pred desetimi leti ta tema tabu tako za organe in institucije EU kot tudi za večino novinarjev (2), čeprav so v Franciji leta 1992 poskusili sprejeti zakonodajo v zvezi s tem, v Združenem kraljestvu pa je komisija za varstvo konkurence leta 1999 in 2000 opravila raziskavo o zlorabah velikih trgovcev na drobno v odnosu do dobaviteljev živil, ki je pokazala, da supermarketi zlorabljajo svojo kupno moč (ta pojem v glavnem pomeni zmožnost kupca, da si zagotovi ugodnejše pogoje nakupa od pogojev, ki bi bili mogoči na popolnoma konkurenčnem trgu (3)). Veliki trgovci na drobno so bili na splošno obravnavani kot pojav javnega interesa, ki koristi vsem, in njihov razvoj se je celo štel za izraz trdnega gospodarstva države. Oblasti in mediji so predvsem omenjali njihove nesporne pozitivne vidike, predvsem možnost, da potrošniki skoraj vse lahko kupijo na istem mestu in po ugodni ceni, in ponujene ugodnosti (na primer zadostno število parkirnih mest) ter storitve. V približno zadnjih petih letih pa se je stanje radikalno spremenilo in evropske institucije so objavile vrsto kritičnih dokumentov na to temo.

2.2 Položaj oligopola velikih trgovcev na drobno

2.2.1 Veliki trgovci na drobno so se približno pred tridesetimi leti začeli hitro razvijati in ta razvoj je bil tesno povezan s procesom globalizacije. Dejansko je večina velikih trgovskih podjetij, ki trenutno nadzorujejo maloprodajni trg, multinacionalk. Slednje imajo tudi veliko boljša izhodišča za izkoriščanje novih pogojev, ki jih je povzročila globalizacija, kot pa mala in srednje velika podjetja (MSP).

2.2.2 Multinacionalke (med katerimi so družbe velikih trgovcev na drobno) se pogosto razvijajo v škodo MSP. Na veliko področjih večino trga nadzoruje peščica velikih nadnacionalnih podjetij. Poleg trgovcev na drobno gre na primer za farmacevtsko in živilsko industrijo, za industrijo gojenja semen (4), podjetja za predelavo nafte, bančni sektor itd. Te multinacionalke niso monopoli; v večini primerov se morajo na istem trgu soočati s konkurenco drugih multinacionalk, celo MSP, zato naj ne bi imele prevladujočega položaja (5).

2.2.3 Veliki evropski trgovci na drobno dejavno osvajajo svetovni trg. Britanski supermarket Tesco, francoski supermarketi Auchan in Carrefour, nemške in avstrijske multinacionalke Kaufland, Lidl, Metro in Billa, ter tudi nizozemska družba Ahold so prisotne v več državah.

2.2.4 Zaradi vsega tega zgolj peščica supermarketov učinkovito nadzoruje živilski maloprodajni trg v različnih državah. V Nemčiji na primer štiri družbe nadzorujejo 85 % trga; v Združenem kraljestvu prav tako štiri družbe nadzorujejo 76 % trga, v Avstriji tri družbe supermarketov nadzorujejo 82 % trga, v Franciji in na Nizozemskem pet družb nadzoruje 65 % trga itd (6). To stanje je odraz tega, da po eni strani nobena družba supermarketov ne ustreza uradni opredelitvi prevladujočega položaja, vendar po drugi strani od tri do pet gospodarskih družb nadzoruje glavni del trga in predstavlja oligopol.

2.2.5 Člani teh oligopolov so si med sabo nedvomno v konkurenci, vendar zgolj v odnosu do potrošnikov. V odnosu do dobaviteljev pa ta konkurenca skoraj ni opazna, zlasti ko gre za MSP. Za razliko od dobaviteljev, ki jih je veliko več, imajo kupci „težave“ s preveliko izbiro. Če povemo drugače, dobavitelji se morajo zato, da lahko dobavijo blago, močno truditi in veliko popuščati, kupci pa izberejo dobavitelje, ki so najbolj „prilagodljivi“ glede na njihove pogoje.

2.2.5.1 Čeprav se proizvajalci lahko zakonito potegujejo za pridobitev pravičnega deleža dodane vrednosti v okviru zdravega in poštenega trgovinskega odnosa z velikimi trgovci na drobno, s katerimi sodelujejo, pa morajo pri tem biti pozorni na signale glede pričakovanj potrošnikov, ki jim jih ti posredujejo. Proizvajalci bodo imeli močnejše pogajalsko izhodišče, če bodo znali inovirati ter pripravo in predstavitev svojega proizvoda prilagoditi povpraševanju.

2.3 Škodljive prakse

2.3.1 Zaradi svoje kupne moči lahko veliki trgovci na drobno narekujejo pogodbene pogoje, katerih narava pogosto omogoča zlorabe kupne moči. Ti pogodbeni pogoji se imenujejo tudi „škodljive prakse“ ali „nepoštene prakse“ in večkrat je že bil oblikovan njihov seznam, ki pa je nepopoln. Poleg stalnega pritiska na nakupno ceno (tj. na njeno nižanje), poznih plačil ali pretirano dolgih rokov za plačilo so veliki trgovci na drobno s škodljivimi praksami popolnoma spremenili klasičen model sodelovanja med dobaviteljem in kupcem. Če poenostavimo, bi lahko rekli, da so se pogodbenice običajno dogovorile o količini in ceni blaga za dobavo ter tudi o drugih potrebnih pogojih, nato pa je dobavitelj dobavil blago, kupec pa ga je plačal. S pojavom velikih trgovcev na drobno se je ta model popolnoma postavil na glavo. Dandanes so dobavitelji, ki so vse slabše plačani za svoje proizvode, primorani plačevati vse več ali pa v zameno za nakup zagotoviti druge vrste kompenzacije. Tako tisti, ki bi morali prejeti denar, prejmejo račune! Treba je povedati, da so veliki trgovci na drobno uspešno vsilili ta novi model, ki je zdaj splošno sprejet, pri čemer to ne preseneča prav nikogar, sploh pa ne pristojnih oblasti.

2.3.2 Na splošno lahko rečemo, da se najbolj pogoste škodljive prakse nanašajo na dva vidika odnosov med dobaviteljem in kupcem (7). Pri prvem gre za prenos komercialnih stroškov, ki se prenesejo od kupca na dobavitelja, in sicer stroškov za promocijo in trženje, stroškov opreme trgovin, distribucije in upravljanja posameznih trgovin. Veliki trgovci na drobno ta cilj dosežejo prek različnih „plačil“, ki jih naložijo dobaviteljem, kot so na primer pristojbine za uvrstitev v ponudbo ali plačila za promocijske prospekte. Pri drugem vidiku pa veliki trgovci na drobno na dobavitelja prenesejo strošek njegovega poslovnega tveganja, kar v praksi pomeni, da naknadno spremenijo nakupno ceno glede na prodajo zadevnega proizvoda končnim potrošnikom, tako da vse razlike glede na želeni obseg prodaje krije dobavitelj. Drugi cilj je dosežen s pomočjo zapletenega sistema določitve končne neto cene (različni tipi naknadnega popusta). Oba mehanizma izkrivljata enostavno tržno formulo, na podlagi katere stroške proizvodnje nosi proizvajalec, komercialne stroške pa trgovec.

2.3.3 Ta novi model odnosov med velikimi trgovci na drobno in dobavitelji je bil uveden pod pretvezo nujnega tesnejšega trgovinskega sodelovanja zaradi večje konkurence na maloprodajnem trgu. Po mnenju velikih trgovcev na drobno bi moralo biti v interesu dobaviteljev, da prodaja njihovih proizvodov narašča, zato je upravičeno, da finančno sodelujejo pri kritju stroškov trženja. Čeprav se s tem načinom razmišljanja še zdaleč ne strinjajo vsi, pa morajo dobavitelji te pogoje sprejeti. Vendar pa gredo veliki trgovci na drobno še dlje in to razširjeno trgovinsko sodelovanje je predmet še bolj škandaloznih zlorab. Ali so dejansko opravljene storitve očitno preveč zaračunane ali pa kupci zaračunavajo popolnoma navidezne storitve. Tovrstna praksa je znana kot „neupravičeno izdajanje računov“, saj očitno pri njej ne dobimo v zameno ničesar. Kot primere naj omenimo „plačilo za stabilno sodelovanje“, „plačilo za pripravo računa“, „plačilo za poravnavo računa“ ali celo „prispevek za stroške interne zabave v podjetju“. Pa naj se zdi še tako neverjetno, veliki trgovci na drobno so svojim dobaviteljem živil dejansko pošiljali račune s takšnimi postavkami.

2.3.3.1 Francoski poslanci so ugotovili več kot 500 razlogov, ki so jih navedli centralni nabavni oddelki, da bi od svojih dobaviteljev dobili dodatne ugodnosti (8).

2.3.3.2 Po podatkih Evropske konfederacije proizvajalcev hrane in pijač (FoodDrinkEurope) in Evropske zveze blagovnih znamk (AIM) je bilo leta 2009 84 % evropskih dobaviteljev velikih trgovcev na drobno žrtev nespoštovanja pogodbenih pogojev; 77 % dobaviteljem so grozili, da bodo njihove proizvode črtali iz ponudbe, če velikim trgovcem na drobno ne bodo dali neupravičenih ugodnosti; 63 % izmed njih je doživelo znižanje zaračunanih cen brez upravičenega komercialnega razloga; 60 % izmed njih je moralo izvršiti plačila, pri čemer dejansko v zameno niso dobili ničesar.

2.3.4 Ker veliki trgovci na drobno dobaviteljem pozneje izdajajo račune za dodatne popuste, je sistem cen popolnoma nepregleden. Ne dobavitelj ne noben zunanji opazovalec tako nista zmožna ugotoviti dejanske nakupne cene. Trgovinske politike, ki temeljijo na metodi „pridobivanja dobička z dvojno maržo“, povzročajo resne težave potrošnikom in dobaviteljem (9). Treba bi bilo uveljaviti bolj pregleden sistem.

2.4 Pomanjkanje resnične svobode sklepanja pogodb

2.4.1 Dobavitelji ta sistem, ki je zelo neugoden zanje, sprejemajo, ker nimajo izbire. Če želijo prodati svoje proizvode, se ne morejo izogniti velikim trgovcem na drobno, zato še naprej podpisujejo pogodbe o prodaji blaga, vse dokler jim to sodelovanje zagotavlja vsaj minimalno maržo. Škodljive prakse, ki jih uporabljajo različni veliki trgovci na drobno, so pravzaprav skoraj popolnoma enake, zato ni mogoče reči, da je sodelovanje z enim od njih bolj ugodno od drugega. Za trgovinske odnose je značilno ozračje strahu (pred črtanjem iz ponudbe), kar priznavajo tudi uradni dokumenti (10).

2.4.2 Uporaba škodljivih pogodbenih pogojev običajno velja za neetično. Vendar pa se zdi, da ta oznaka glede na zgoraj navedene prakse ni zadostna. V razmerah, ko trgovinske pogoje narekuje stran, ki je najmočnejša, druga stran pa nima dejanske možnosti, da te pogoje zavrne, bi bilo bolj primerno govoriti o izsiljevanju ali oderuštvu. In v teh okoliščinah tudi ni zelo primerno govoriti o pogodbeni svobodi, na katero se pogosto sklicujejo veliki trgovci na drobno in pristojni organi. Tako kot ne gre predpostavljati, da pogodbena svoboda obstaja pri odnosih med naravnimi monopoli (dobavitelji električne energije ali plina itd.) in potrošniki, bi bilo iluzorno na ta način prikazovati tudi odnose med velikimi trgovci na drobno in dobavitelji živil.

2.5 Posledice in prepoznavanje žrtev škodljivih praks

2.5.1 Uporaba škodljivih praks med velikimi trgovci na drobno negativno vpliva na dobavitelje, pa tudi na potrošnike. Dobavitelji, zlasti mali in srednje veliki proizvajalci, se tako pogosto soočajo z zelo težkim ekonomskim stanjem, ki lahko vodi v likvidacijo podjetja, kar se občasno tudi zgodi. Velika podjetja proizvajalcev živil se veliko bolje znajdejo, saj so z veliko dostavljeno količino blaga sposobna kompenzirati manjši dohodek na posamezen proizvod. Še več, te multinacionalke na področju proizvodnje živil imajo tudi zelo pomembno pogajalsko moč: veliki trgovci na drobno se ne morejo izogniti njihovim proizvodom in zato z njimi tudi ne morejo ravnati enako kot z MSP. Posledično na primer v Franciji dobave okoli dvajsetih velikih multinacionalnih skupin zagotavljajo 70–80 % prometa supermarketov (11).

2.5.2 Resničnost potrošnikov, ki imajo po mnenju pristojnih organov glavne koristi od tega sistema, je veliko manj rožnata, kot si želimo priznati. Dejansko je mogoče na podlagi več elementov sklepati, da uporaba škodljivih praks v odnosu do dobaviteljev negativno vpliva tudi na potrošnike. Po eni strani potrošniki nimajo vedno koristi od nizke nakupne cene (12), po drugi strani pa je izbira vse bolj omejena, inovacij je manj, kakovost velikega števila živilskih proizvodov se zaradi stalnega pritiska na nakupno ceno slabša, konec koncev pa se viša tudi maloprodajna cena (13).

2.5.2.1 Veliki trgovci na drobno imajo prav tako precejšen družbeni vpliv, saj je njihovo delovanje porušilo nekatere tabuje življenja v družbi. Nedelja na primer ni več tako nedotakljiva, saj so zdaj hipermarketi in supermarketi odprti vse dni v tednu, celo 24 ur na dan, kar seveda vpliva na delovne razmere.

2.5.3 Poleg živilskega sektorja pojav velikih trgovcev na drobno vpliva tudi na veliko drugih sektorjev. Vendar pa so žrtve škodljivih praks predvsem proizvajalci živil. Razlogov za to je verjetno več, eden izmed njih je zagotovo obstoj večjih prodajnih možnosti za proizvajalce neživilskih proizvodov. V neposredni bližini supermarketov imajo proizvajalci oblačil, različnih gospodinjskih aparatov, knjig ali športne opreme mrežo specializiranih trgovin. Zato je legitimno, da se osredotočimo predvsem na odnose med velikimi trgovci na drobno in dobavitelji živil.

2.5.4 Predstavljene škodljive prakse so tudi veliko manj pogoste v odnosu med kmeti in živilsko industrijo, čeprav imajo podjetja tega sektorja prav tako pomembno kupno moč. Pogajanja o nakupni ceni so sicer pogosto zelo težka, vendar pa podjetja živilskega sektorja od svojih dobaviteljev surovin običajno ne zahtevajo prispevka za nakup nove linije za ustekleničenje – v nasprotju z velikimi trgovci na drobno, ki od svojih dobaviteljev sistematično zahtevajo plačila za posodobitev svojih trgovin ali odprtje novih.

2.5.5 Skratka, velika večina omenjenih škodljivih praks obstaja samo v okviru odnosov med supermarketi in dobavitelji živil. Vendar pa imajo omenjene prakse zaradi svoje obsežne uporabe in njenih posledic še tretjo žrtev, tj. gospodarski interes države. Nekateri dobavitelji ne zmorejo izpolniti zahtev velikih trgovcev na drobno: to dejstvo in gospodarske težave, ki iz tega sledijo, prispevajo k zatonu celotnega kmetijsko-živilskega sektorja v več državah. Nekatere države, ki so imele nekoč samozadosten živilski sektor, so tako izgubile svojo prehransko varnost, kar je danes še posebno nevarno.

2.6 Možne rešitve

2.6.1 Že nekaj časa so škodljive prakse velikih trgovcev na drobno v odnosu do svojih dobaviteljev predmet vse bolj konkretnih kritik oblasti različnih držav članic in tudi evropskih institucij. Prvi zelo kritičen dokument je leta 2005 sprejel Evropski ekonomsko-socialni odbor (14). Resnično razpravo o tej temi pa je sprožila predvsem izjava članov Evropskega parlamenta (15), ki jo je januarja 2008 podpisala večina poslancev. Izjavi je sledilo več dokumentov in študij, ki so jih objavili Evropska komisija, Evropski parlament in EESO (16).

2.6.1.1 Evropska mreža za konkurenco, ki jo sestavljajo Evropska komisija in nacionalni organi 27 držav članic na področju konkurence, je objavila poročilo, ki je nadaljevanje sporočila Komisije Bolje delujoča veriga preskrbe s hrano v Evropi. Komisija je v sporočilu pozvala k skupnemu pristopu organov na področju konkurence v okviru Evropske mreže za konkurenco, da se lažje odkrijejo tisti problemi, ki so značilni za trge živil in se hitro uskladijo nadaljnji ukrepi. Komisija je oblikovala forum na visoki ravni za boljše delujočo verigo preskrbe s hrano, ki temelji na delu več platform strokovnjakov, vključno s platformo za pogodbene prakse med podjetji (business to business), zadolženo za opredelitev najprimernejše metode za preprečevanje nelojalnih praks. Po tem, ko so se vsi akterji agro-živilske verige dogovorili o temeljnih načelih, je bila platforma pooblaščena, da doseže soglasje o njihovem izvajanju. Vse do zdaj vse strani še niso dosegle zadovoljivega kompromisa o prostovoljnem kodeksu.

2.6.2 Situacija je postala politično občutljiva in organi so bili pozvani, naj se takoj odzovejo. Vendar pa je bila regulacija zgolj prek tržnih sil neuspešna in danes zelo redko predstavlja optimalno rešitev, saj so se v zadnjih desetletjih, ki so bila v znamenju neurejenih trgovinskih odnosov, težave še povečale. Med možnimi rešitvami se izpostavljajo regulacija, samoregulacija ali oblikovanje združenj proizvajalcev in predelovalnih podjetij, ki bi se lahko skupaj enakopravno zoperstavila moči velikih trgovcev na drobno.

2.6.3 Etični kodeksi so t. i. mehka rešitev. Gre za prostovoljno zavezo vzdržati se uporabe tovrstnih praks. Samoregulacija je bila sprejeta v Združenem kraljestvu, Španiji in Belgiji. Rezultati niso ne zadovoljujoči ne prepričljivi. Poleg tega, da ni pozitivnih izkušenj v zvezi s samoregulacijo, pa se pri etičnih kodeksih zastavlja tudi filozofsko vprašanje. Za kakšno etiko gre dejansko v primeru multinacionalke? Za etiko vodilnih, delničarjev ali samega podjetja? Mutinacionalko dejansko vodijo delničarji, ki so pogosto anonimni in jim posedovanje delnic pogosto pomeni le finančno naložbo. Za ravnanje podjetja in morebitno uporabo škodljivih praks niso osebno odgovorni. Zato je v primerih velikih trgovcev na drobno etika težko primerna referenca.

2.6.4 Evropska komisija je tako kot drugi organi kmetom ter malim in srednje velikim podjetjem toplo priporočila, naj se povežejo in s tem povečajo svojo pogajalsko moč na poslovnih sestankih s kupci v imenu velikih trgovcev na drobno. Vendar pa so v nekaterih državah članicah, kjer so se podjetja na ta način tudi povezala, nacionalni organi na področju konkurence to pobudo kaznovali z izgovorom, da je šlo za kartelne sporazume. Po mnenju lokalnih oblasti je bil dejansko tržni delež pod nadzorom teh združenj proizvajalcev prevelik; vendar pa so upoštevale le domačo proizvodnjo in ne proizvodov, ki izvirajo iz drugih držav. Zaradi težko razumljivega razloga te oblasti ob ugotavljanju tržnega deleža, ki ga nadzoruje določen gospodarski subjekt, običajno ne upoštevajo celotne ponudbe proizvodov na nacionalnem trgu.

2.6.5 Bolj ali manj pogumni poskusi regulacije so se pojavili v več državah članicah. Nekatere države so prepovedale uporabo nekaterih praks (v polovici držav članic je na primer prepovedana prodaja z izgubo); spet druge, na primer Madžarska, Italija, Češka, Romunija, Slovaška in Poljska, so sprejele posebno sektorsko zakonodajo ali pa so - tako kot Latvija in Francija – spremenile standarde. V zadnjih letih je zlasti več nekdanjih komunističnih držav srednje in vzhodne Evrope sprejelo zakone za zatiranje škodljivih praks velikih trgovcev na drobno. Razlog za to je verjetno to, da je stanje na tem območju še posebej zaskrbljujoče. Veliki trgovci na drobno so med drugim - v nasprotju s stanjem v zahodni Evropi – skoraj popolnoma v rokah tujih podjetij, ki imajo privilegirane stike z dobavitelji v svojih državah ali pa v državah, v katerih so se uveljavili poprej. Rezultat je zaton agro-živilskega sektorja na tem območju.

2.6.6 Res je, da izvajanje teh zakonov ni enostavno, predvsem zato, ker se dobavitelji, ki so žrtve zlorab, zaradi preživetja bojijo pritožiti. Kljub temu pa so ti zakoni ustreznejši odgovor kot pa etični kodeksi. Po eni strani zato, ker škodljive prakse niso zgolj v nasprotju z etiko, temveč so tudi v neskladju z osnovnimi načeli pravičnosti. Ne glede na težave, povezane z izvajanjem, je za njihovo prepoved z zakonodajo zadosten že samo ta argument. Po drugi strani pa tudi zato, ker so sistematična prizadevanja na področju zakonodaje v Franciji že prinesla nekaj uspeha (17).

2.6.7 Komisija priznava, da obstajajo težave, vendar zaenkrat daje prednost samoregulaciji in kritizira razdrobljenost evropskega pravnega prostora. Dejansko zakoni, ki so jih sprejele različne države članice, med seboj niso zelo združljivi. Pa vendar bi bil edini način, da se ta razdrobljenost in nezdružljivost presežeta, sprejetje zavezujočih evropskih predpisov. EESO toplo priporoča, da Evropska komisija sprejme ustrezne ukrepe v zvezi s tem. Iz praktičnih razlogov se zdi primerno, da morebitni evropski predpisi ne temeljijo na varstvu konkurence, zaradi česar bi dobavitelji kot žrtve morali velike trgovce na drobno tožiti na sodišču. Po vzoru francoskega načela bi morala pravni postopek sprožiti država, ki ji je to tudi v gospodarskem interesu. S tem bi se lahko izognili dobro znanim težavam, ki so povezane s strahom dobaviteljev pred pritožbo.

2.6.7.1 Takšna ureditev bi morala zahtevati pisne pogodbe, v katerih bi bilo treba navesti trajanje, količino in značilnosti prodanega proizvoda, ceno ter dobavne in plačilne pogoje, saj bi bila drugače pogodba nična. Plačilo bi moralo biti izvršeno v zakonskem roku 30 dni za pokvarljive proizvode in 60 dni za vse preostale proizvode, za nespoštovanje rokov pa bi bila zagrožena denarna kazen. Predvsem bi moralo biti prepovedano: — neposredno ali posredno vsiljevanje pogojev nakupa, prodaje ali druge vrste zavezujočih pogodbenih pogojev, pa tudi nepogodbenih pogojev in pogojev, ki veljajo za nazaj; — uporaba različnih pogojev za primerljive posle; — pogojevanje sklenitve ali izvajanja pogodbe, kot na primer nadaljevanje in stalnost trgovinskih odnosov, z izvajanjem storitev, ki nikakor niso povezane s predmetom naročila in zadevnim trgovinskim odnosom; — neupravičeno pridobivanje enostranskih storitev brez utemeljitve v zvezi z naravo ali vsebino trgovinskih odnosov; — vsakršno nepošteno ravnanje z vidika trgovinskega odnosa v celoti.

V Bruslju, 13. februarja 2013 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Staffan NILSSON

(1) Mnenje EESO o kmetijskem modelu Skupnosti: Kakovost proizvodnje in obveščanje potrošnikov kot dejavnika konkurenčnosti, UL C 18, 19.1.2011, str. 5–10.

(2) Eden redkih strokovnjakov, ki si je takrat drznil javno spregovoriti o zlorabah velikih trgovcev na drobno, je bil Christian Jacquiau, avtor knjige Coulisse de la grande distribution (Za kulisami velikih trgovcev na drobno) in članka z naslovom Racket dans la grande distribution à la française (Izsiljevanje francoskih velikih trgovcev na drobno), ki je bil decembra 2002 objavljen v časniku Le Monde diplomatique.

(3) The relationship between supermarkets and suppliers: What are the implications for consumers? (Odnos med supermarketi in dobavitelji: kako to vpliva na potrošnika?), Consumers International, 2012, str. 2.

(4) Leta 2009 je 80 % svetovnega trga semen nadzorovala zgolj desetina podjetij, 25 let pred tem pa je pri izbiri in prodaji semen sodelovalo na stotine podjetij. Enako velja za agrokemične izdelke.

(5) Models of Enforcement in Europe for Relations in the Food Supply Chain (Modeli pregona v Evropi pri odnosih v verigi preskrbe s hrano), British Institute of International and Comparative Law, 23. april 2012, str. 4.

(6) The relationship between supermarkets and suppliers: What are the implications for consumers? (Odnos med supermarketi in dobavitelji: kako to vpliva na potrošnika?), Consumers International, 2012, str. 5.

(7) Models of Enforcement in Europe for Relations in the Food Supply Chain (Modeli pregona v Evropi pri odnosih v verigi preskrbe s hrano), British Institute of International and Comparative Law, 23. april 2012, str. 4.

(8) Christian Jacquiau: Racket dans la grande distribution à la française (Izsiljevanje francoskih velikih trgovcev na drobno), članek, ki je bil decembra 2002 objavljen v časniku Le Monde diplomatique (str. 4 in 5).

(9) Mnenje EESO – Bolje delujoča veriga preskrbe s hrano v Evropi, UL C 48, 15.2.2011, str. 145–149.

(10) Na primer poročilo Komisije COM(2010) 355 final, Spremljanje trga za trgovino in distribucijo „Za učinkovitejši in pravičnejši notranji trg za trgovino in distribucijo do leta 2020“, str. 8 ali Models of Enforcement in Europe for Relations in the Food Supply Chain (Modeli pregona v Evropi pri odnosih v verigi preskrbe s hrano), British Institute of International and Comparative Law, 23. april 2012, str. 3.

(11) Sgheri Marie-Sandrine, La machine à broyer des PME (Mlatilnica MSP), Le Point, Pariz, št. 1957, 18. marec 2010, str. 88–89.

(12) Med krizo v sektorju mleka leta 2009 so na primer supermarketi še mesece potrošnikom prodajali mleko po isti ceni kot prej, čeprav je nakupna cena mleka, izplačana proizvajalcem, močno padla.

(13) The relationship between supermarkets and suppliers: What are the implications for consumers? (Odnos med supermarketi in dobavitelji: kako to vpliva na potrošnika?), Consumers International, 2012, str. 12 in mnenje EESO, UL C 255, 14.10.2005, str. 48.

(14) Mnenje EESO o sektorju velikih trgovcev na drobno — trendi in vplivi na kmete in potrošnike, UL C 255,14.10.2005, str. 44–49.

(15) Pisna izjava št. 0088/2007 o preiskavi in odpravi zlorabe moči velikih supermarketov, delujočih v Evropski uniji.

(16) Mnenje EESO – Bolje delujoča veriga preskrbe s hrano v Evropi, UL C 48, 15.2.2011, str. 145–149.

(17) Po podatkih francoske generalne direkcije za konkurenco, varstvo potrošnikov in preprečevanje goljufij (DGCCRF) so se poznejša izplačila dodatnih popustov velikih trgovcev na drobno znižala na razumno raven.