OBVESTILO KOMISIJE

Smernice o zagotavljanju skupnega razumevanja pojma „okoljska škoda“, kot je opredeljen v členu 2 Direktive 2004/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode

(2021/C 118/01)

Kazalo

1. Uvod 1

2. Pravni in širši regulativni okvir 2

3. „Škoda“ 9

4. Pregled „okoljske škode“ 10

5. „Škoda, povzročena zavarovanim vrstam in naravnim habitatom“ 17

6. „Škoda na vodah“ 26

7. „Škoda, povzročena tlom“ 43

8. Sklepi 48

PRILOGA 49

Navedene odločbe Sodišča 49

1. UVOD

1. Namen Direktive 2004/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode ( 1 ) (v nadaljnjem besedilu: direktiva o okoljski odgovornosti ali Direktiva) je vzpostaviti okvir okoljske odgovornosti, ki temelji na načelu „plača povzročitelj obremenitve“, za preprečevanje in sanacijo okoljske škode ( 2 ) . S spremembo, sprejeto leta 2019 ( 3 ) , se zahteva, da Evropska komisija oblikuje smernice za zagotovitev skupnega razumevanja pojma „okoljska škoda“, kot je opredeljen v členu 2 Direktive ( 4 ) . Te smernice so predstavljene v tem obvestilu.

3. Te smernice za skupno razumevanje okoljske škode obravnavajo potrebo, opredeljeno v oceni Direktive, ki jo je Komisija izvedla leta 2016 (v nadaljnjem besedilu: ocena) ( 10 ) . Zaključek ocene je bil, da je bilo izvajanje Direktive ovirano zaradi znatnega pomanjkanja enotne uporabe ključnih konceptov, zlasti pojmov, povezanih z okoljsko škodo ( 11 ) . Zato je Komisija najela izvajalca, da bi skupaj s skupino vladnih strokovnjakov za direktivo o okoljski odgovornosti in ustrezno službo Komisije pripravil dokument o skupnem razumevanju, ki bi temeljil na raziskavah in posvetovanjih ( 12 ) . Čeprav to ni privedlo niti do dokumenta Komisije niti do dokumenta, dogovorjenega z državami članicami, je to pripravljalno delo prispevalo k utiranju poti za te smernice.

4. Glede na navedeno se v smernicah upoštevajo vsi vidiki opredelitve pojma „okoljska škoda“. Pojem je vsebinsko bogat in se nanaša na več drugih pojmov in konceptov ali jih vključuje. Smernice jih zajemajo, ker so potrebni za razumevanje pojma. Kar zadeva strukturo, je na začetku smernic preučen pravni in širši regulativni okvir, v katerem je opredelitev pomembna. Nato sta obravnavana opredelitev „škode“ in celotno besedilo opredelitve „okoljske škode“, preden so podrobno preučene tri ločene kategorije okoljske škode, tj. „škoda, povzročena zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, „škoda na vodah“ in „škoda, povzročena tlom“. Splošne ugotovitve so predstavljene na koncu.

5. Ker so smernice namenjene zagotovitvi skupnega razumevanja opredelitve, je njihova vsebina analitična in podrobna. Čeprav niso izključno namenjene določenim bralcem, naj bi jih uporabljali zlasti naslednji subjekti, ki imajo vsi svojo vlogo v skladu z Direktivo: države članice, pristojni organi, izvajalci, fizične in pravne osebe ter ponudniki finančnega jamstva. V smernicah se poskušajo čim celoviteje obravnavati težave v zvezi z razumevanjem, ki so se že pojavile ali za katere se lahko razumno pričakuje, da se bodo pojavile v prihodnosti. To se poskuša doseči s podrobno analizo vseh delov opredelitve „okoljske škode“, opozarjanjem na podrobne premisleke, ki jih je mogoče izpeljati iz besedila ter pravnega in regulativnega okvira, in sklicevanjem na sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče), ki lahko neposredno ali po analogiji pomaga razjasniti različne vidike opredelitve.

6. Za pripravo smernic je bila izključno odgovorna Komisija. Vendar je samo Sodišče pristojno za uradno razlago prava Unije.

2. PRAVNI IN ŠIRŠI REGULATIVNI OKVIR

7. [zdaj Direktiva 2009/147/ES o ohranjanju prosto živečih ptic Direktiva o okoljski odgovornosti je splošen, medsektorski okoljski instrument, ki se ne uporablja za samo eno, temveč za več okoljskih tematskih področij. Kot taka dopolnjuje druge instrumente Unije, ki so namenjeni varstvu okolja. Opredelitev „okoljske škode“ se izrecno sklicuje na naslednje štiri instrumente: Direktivo Sveta 79/409/EGS z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic ( 13 ) ( 14 ) ] (v nadaljnjem besedilu: direktiva o pticah); Direktivo Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst ( 15 ) (v nadaljnjem besedilu: direktiva o habitatih); Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike ( 16 ) (v nadaljnjem besedilu: okvirna direktiva o vodah) ter Direktivo 2008/56/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju politike morskega okolja ( 17 ) (v nadaljnjem besedilu: okvirna direktiva o morski strategiji). Sklicevanja na pravne določbe teh drugih instrumentov in njihovo razumevanje so potrebni za razumevanje „okoljske škode“.

8. Direktiva o okoljski odgovornosti temelji na načelu „plača povzročitelj obremenitve“ in izraža to načelo ( 18 ) . Poleg tega se je treba pri skupnem razumevanju „okoljske škode“ po potrebi opreti na druga načela, na katerih temelji okoljska politika Unije, in sicer previdnostno načelo ( 19 ) ter načeli, da je treba delovati preventivno in da je treba okoljsko škodo prednostno odpravljati pri viru ( 20 ) , saj so ta načela pomembna za njeno razlago. Za Direktivo so pomembna tudi splošna načela prava Unije, kot je načelo sorazmernosti.

9. Direktiva o okoljski odgovornosti obravnava škodljive vplive na okolje, ki izhajajo iz poklicnih dejavnosti. Za te dejavnosti veljajo pravne zahteve v skladu z drugo okoljsko zakonodajo Unije ( 21 ) . Zadevni zakonodajni akti ustvarjajo širši regulativni okvir, ki je pomemben za uporabo obveznosti iz Direktive v zvezi z okoljsko škodo. Razlog za to je, da so določbe navedenih zakonodajnih aktov običajno prav tako namenjene preprečevanju ali omejevanju številnih škodljivih vplivov na naravo, vodo in tla, ki spadajo na področje uporabe pojma „okoljska škoda“.

Odgovornost za okoljsko škodo

10. „Okoljsko škodo“ je treba razumeti glede na subjekte, ki so lahko pravno odgovorni zanjo na podlagi Direktive, okoliščine, v katerih lahko nastane odgovornost, in pogoje, pod katerimi lahko nastane, ter vrste ukrepov, ki jih bodo morali subjekti sprejeti v skladu s tako odgovornostjo.

11. Subjekti, ki so lahko pravno odgovorni, so navedeni kot „izvajalci“ ( 22 ) . Odgovorni so samo v zvezi s „poklicnimi dejavnostmi“, ki spadajo na področje uporabe Direktive ( 23 ) . V sodbi v zadevi C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, je Sodišče navedlo, da koncept „poklicna dejavnost“ ni omejen le na dejavnosti, ki so povezane s trgom ali imajo konkurenčni značaj, ampak zajema vse dejavnosti, ki se – v nasprotju s povsem osebnim ali domačim okvirom – izvajajo v poklicnem okviru, in torej tudi dejavnosti, ki se na podlagi zakonskega prenosa nalog izvajajo v javnem interesu ( 24 ) . V navedenem primeru je potrdilo, da se je Direktiva uporabljala za javni organ, odgovoren za izsuševanje mokrišča v interesu kmetijstva.

12. Glavne relevantne poklicne dejavnosti ( 25 ) so opisane v Prilogi III k Direktivi. Izvajalci teh dejavnosti so lahko odgovorni za vse tri kategorije okoljske škode iz Direktive. Poleg tega je odgovornost izvajalcev iz Priloge III objektivna, tj. ni odvisna od tega, ali so ukrepali ali opustili ukrepanje na podlagi krivde (naklepne ali iz malomarnosti). Za uporabo objektivne odgovornosti zadostuje, da se dokaže vzročna zveza med okoljsko škodo in poklicno dejavnostjo. V osmi uvodni izjavi Direktive je navedena utemeljitev za vključitev poklicnih dejavnosti, opisanih v Prilogi III, na njeno področje uporabe. V njej je navedeno, da bi se morala Direktiva uporabljati za poklicne dejavnosti, ki pomenijo nevarnost za zdravje ljudi ali okolje, pri čemer je dodano: „Take dejavnosti je treba načelno prepoznati glede na ustrezno zakonodajo [Unije], ki predvideva predpisane zahteve za nekatere dejavnosti ali prakse, štete kot potencialno ali dejansko tvegane za zdravje ljudi ali za okolje.“

13. Poklicne dejavnosti iz Priloge III so opredeljene s sklicevanjem na druge akte okoljske zakonodaje Unije, od katerih so bili od sprejetja Direktive številni kodificirani, spremenjeni ali nadomeščeni. Vendar zadevne poklicne dejavnosti še naprej spadajo na področje uporabe Direktive. Dokument o skupnem razumevanju je zagotovil informacije o tem, kako se je zadevna zakonodaja razvijala ( 26 ) . Poklicne dejavnosti iz Priloge III med drugim zajemajo izvajanje številnih industrijskih dejavnosti, vključno z obratovanjem večjih in bolj tveganih industrijskih objektov, kot so kemične tovarne; postopki ravnanja z odpadki; nekaterimi izpusti onesnaževal v vodo; črpanjem in zajezitvijo vode; proizvodnjo, uporabo, skladiščenjem, predelavo, polnjenjem, izpustom v okolje in prenosom na kraju samem nekaterih snovi, pripravkov in proizvodov ter prevozom nevarnih snovi ali nevarnega blaga po cesti, železnici, celinskih plovnih poteh, morju ali zraku.

14. Za eno od kategorij „okoljske škode“, tj. škodo, povzročeno zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, so lahko izvajalci poklicnih dejavnosti razen tistih, navedenih v Prilogi III, odgovorni tudi, če ravnajo namenoma ali iz malomarnosti ( 27 )

15. V skladu z drugo veljavno okoljsko zakonodajo Unije morajo izvajalci pogosto imeti dovoljenje in upoštevati pogoje dovoljenja ali pa so lahko zavezani delovati v skladu s splošnimi zavezujočimi zahtevami. Vendar ni mogoče izključiti, da bodo nekateri izvajalci izvajali poklicne dejavnosti brez dovoljenja ali brez upoštevanja vseh veljavnih pravil. To lahko velja na primer za osebe, ki izvajajo nezakonite dejavnosti v zvezi z odpadki. Tako nezakonito ravnanje ne izključuje takih izvajalcev s področja uporabe Direktive Če bi jih, bi bil rezultat neskladen z načelom „plača povzročitelj obremenitve“. Direktiva izraža to načelo in jo je treba razlagati ob njegovem upoštevanju ( 28 ) . Dodatno podporo za vključenost nezakonitih izvajalcev zagotavlja sodba v zadevi C-494/01, Komisija proti Irski, v kateri je Sodišče ugotovilo, da lahko v zvezi z dejavnostmi ravnanja z odpadki, ki se izvajajo brez kakršnega koli dovoljenja, pride do neupoštevanja zahtev glede pregledov, povezanih z zahtevami iz dovoljenja ( 29 ) . Po analogiji je mogoče trditi, da se lahko zahteve glede odgovornosti iz Direktive podobno uporabljajo v zvezi s poklicnimi dejavnostmi, ki se izvajajo brez upoštevanja zahtev iz dovoljenja ali drugih regulativnih zahtev.

16. V sodbah v zadevah C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG I) SpA in drugi, in C-534/13, Fipa Group in drugi, je Sodišče odločilo, da mehanizem okoljske odgovornosti, določen z Direktivo, zahteva, da se dokaže vzročna zveza med dejavnostjo enega ali več izvajalcev, ki jih je mogoče določiti, in okoljsko škodo ali neposredno nevarnostjo za tako škodo ( 30 ) . Kar zadeva vzročno zvezo, je Sodišče odločilo, da če zakonodaja države članice tako določa, domneva, ki temelji na verjetnih dokazih, zadostuje za ugotovitev vzročne zveze ( 31 )

17. V Direktivi ni opredeljeno, kateri dogodki bodo povzročili vzročno zvezo med poklicno dejavnostjo in okoljsko škodo ali neposredno nevarnostjo. Besedilo Direktive se na več mestih sklicuje na „emisijo, dogodek ali izredni dogodek“ ( 32 ) . Vendar z izjemo „emisij“ ( 33 ) ti pojmi niso opredeljeni, sodbi v zadevi C-529/15, Folk ( 34 ) , in zadevi C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, pa kažeta, da Direktiva zajema posledice običajnega izvajanja poklicne dejavnosti iz Priloge III. V zadevi C-529/15 je običajno izvajanje vključevalo hidroelektrarno, v zadevi C-297/19 pa vzdrževanje izsuševanja mokrišča. Zato se ne bi smelo predpostavljati, da odgovornost nastane samo v zvezi z enkratnimi nesrečami ali izrednimi dogodki; nastane lahko tudi v zvezi z običajnim delovanjem in se nanaša na vrste okoliščin, opisanih v odstavkih 18 in 19 spodaj. Zaradi lažjega sklicevanja bodo v teh smernicah različni možni dogodki navedeni kot „škodljivi dogodki“.

18. Različna je lahko tudi narava dejavnikov, ki povzročajo škodljive vplive, ki jih je mogoče opredeliti kot „dejavnike škode“ ( 35 ) ( 36 ) . Njihova narava je lahko aditivna – vključujejo odlaganje odpadkov na tla ali uporabo inertnih materialov za na primer zasutje mokrišča ali onesnaženje sprejemnega okolja z onesnaževali. Lahko je tudi subtraktivna ali ekstraktivna – vključujejo lahko na primer oviranje rečnega toka ( 37 ) ali odstranitev dreves ali mineralov. Ali pa je lahko izključno destruktivna – na primer kadar se odstranijo značilnosti pokrajine ali ubijejo osebki zavarovanih vrst.

19. Pojav škodljivih vplivov je lahko nenaden in nenameren – na primer kadar eksplozija v kemični tovarni povzroči požar, uničenje stavb ter onesnaženje tal in vode z izpustom strupenih snovi ali snovi za gašenje požarov v vodo. Lahko pa je neposreden – na primer v primeru izgube zavarovanega gozdnega habitata zaradi hitre sečnje. Ali postopen – na primer kadar puščanje iz počene cevi povzroči kumulativno škodo v sprejemnem okolju, ki se odkrije šele po določenem času. Možno je tudi, da se škodljivi vplivi istega škodljivega dogodka pokažejo na oba načina – na primer kadar nenaden in nenameren izpust velike količine strupenih snovi v reko povzroči takojšen pogin rib, nato pa počasnejše in postopnejše slabšanje stanja struktur zavarovanega vodnega habitata ali habitata zavarovane vrste.

20. Podobno lahko tudi seznanjenost s škodljivimi dogodki in njihovimi škodljivimi vplivi nastopi ob različnem času. Če je škodljivi dogodek večja nesreča, bo postal znan takoj, medtem ko se bo neznani izredni dogodek morda pokazal šele po določenem času – na primer v primeru počenega podzemnega rezervoarja za skladiščenje, ki vsebuje nevarne snovi ( 38 )

21. Direktiva določa tri glavne kategorije obveznosti za izvajalce: — če okoljska škoda še ni nastala, vendar obstaja neposredna nevarnost za nastanek take škode, morajo izvajalci nemudoma sprejeti potrebne preventivne ukrepe (39) (40); — če je nastala okoljska škoda, morajo izvajalci sprejeti „vse izvedljive ukrepe, s katerimi bi lahko takoj nadzirali, obvladali, odstranili ali drugače ravnali z onesnaževali in/ali drugimi dejavniki škode, da bi omejili ali preprečili nadaljnjo okoljsko škodo in škodljive vplive na zdravje ljudi ali nadaljnje zmanjšanje funkcij“ (41). Zaradi lažjega sklicevanja bodo ti koraki v teh smernicah navedeni kot „takojšnje obvladovanje dejavnikov škode“; — če je nastala okoljska škoda, morajo izvajalci sprejeti sanacijske ukrepe (42). Ustrezne sanacijske ukrepe morajo opredeliti v skladu s Prilogo II k Direktivi in jih predložiti pristojnemu organu v odobritev (43).

22. Sklicevanja na besedi „nemudoma“ in „takoj“ kažejo, da sta prvi dve kategoriji obveznosti časovno kritični. To vpliva na skupno razumevanje pojma „okoljska škoda“. Obveznosti izvajalca, da sprejme preventivne ukrepe in takoj obvlada dejavnike škode iz Direktive, obstajajo vzporedno s podobnimi obveznostmi iz druge okoljske zakonodaje Unije, na primer Direktive 2010/75/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o industrijskih emisijah (celovito preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja) ( 44 ) (v nadaljnjem besedilu: direktiva o industrijskih emisijah).

24. ratione temporis za okoljsko škodo, ki je nastala po 30. aprilu 2007, povzročena pa je bila z obratovanjem obrata, za katerega je bilo izdano dovoljenje v skladu s predpisi o vodah in ki je začel obratovati pred tem datumom“. Direktiva o okoljski odgovornosti vsebuje določbe o njeni začasni uporabi, ki določajo omejitve njene uporabe glede na datum 30. aprila 2007 in iztek tridesetletnega obdobja ( 51 ) . Časovni okvir za posamezne dele, uvedene z njenimi spremembami, je seveda drugačen – na primer za škodo na morskih vodah se Direktiva uporablja od 19. julija 2015 ( 52 ) . Opozoriti je treba, da so poklicne dejavnosti, ki jih urejajo dovoljenja, izdana pred 30. aprilom 2007, zajete za namene odgovornosti, če in v obsegu, v katerem se škodljiva dejavnost izvaja tudi po 30. aprilu 2007. V sodbi v zadevi C-529/15, Folk, je Sodišče odločilo, da se navedena direktiva „uporabljaza okoljsko škodo, ki je nastala po 30. aprilu 2007, povzročena pa je bila z obratovanjem obrata, za katerega je bilo izdano dovoljenje v skladu s predpisi o vodah in ki je začel obratovati pred tem datumom“. ( 53 )

26. različnih določb, ki ne izpolnjujejo zahtev Direktive; enako velja za pravico do oprostitve odgovornosti izvajalcev za „okoljsko škodo“ v skladu z Direktivo. Zahteve Direktive morajo biti vsaj izpolnjene v vseh pogledih. Direktiva državam članicam omogoča, da ohranijo ali sprejmejo strožje določbe v zvezi z okoljsko škodo ( 59 ) . To je v skladu s členom 193 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU). Vendar pravica do strožjih določb ni enaka pravici dodoločb, ki ne izpolnjujejo zahtev Direktive; enako velja za pravico do oprostitve odgovornosti izvajalcev za „okoljsko škodo“ v skladu z Direktivo. Zahteve Direktive morajo biti vsaj izpolnjene v vseh pogledih.

Vloga pristojnih organov in ustrezne širše vloge držav članic

27. Medtem ko je izvajalec odgovoren za okoljsko škodo, imajo pristojni organi ( 60 ) obveznosti v zvezi z njo. Za skupno razumevanje pojma „okoljska škoda“ je zato treba pojasniti njihovo vlogo.

28. Pristojni organi morajo ugotoviti, kateri izvajalec je povzročil okoljsko škodo ali neposredno nevarnost škode ( 61 ) . Posledično morajo biti pristojni organi seznanjeni z obstojem okoljske škode ali nevarnosti, sicer obveznost opredelitve izvajalca ni smiselna.

29. Pristojni organi morajo tudi oceniti pomembnost okoljske škode ( 62 ) . Tudi v tem primeru je obveznost ocenjevanja pomembnosti smiselna le, če so organi seznanjeni z obstojem škode ali nevarnosti.

30. Pristojni organi morajo določiti sanacijske ukrepe, ki jih mora izvajalec sprejeti v skladu s Prilogo II k Direktivi ( 63 ) na podlagi opredelitve možnih sanacijskih ukrepov s strani izvajalca in v sodelovanju z ustreznim izvajalcem, kakor je zahtevano. V sodbi v zadevi C-379/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA in drugi, je Sodišče potrdilo obseg, v katerem pristojni organi spremenijo sanacijske ukrepe, in hkrati opozorilo, da je treba izvajalcu omogočiti, da se izjavi ( 64 )

31. Obveznosti opredelitve odgovornega izvajalca, ocene pomembnosti okoljske škode in določitve sanacijskih ukrepov zahtevajo, da imajo pristojni organi ustrezne informacije o škodljivem dogodku, poklicni dejavnosti, okoljski škodi in vzročni zvezi med njimi ter o izvajalcu, ki izvaja dejavnost, in jih uporabljajo. V spodnjih odstavkih 32 do 37 je opisanih več možnih vrst in virov ustreznih informacij. Vendar je treba upoštevati, da popolne informacije morda niso vedno takoj na voljo in da morajo pristojni organi morda hitro ukrepati. V takih okoliščinah bo previdnostno načelo upravičilo posredovanje pristojnih organov na podlagi razumnega prepričanja, da je nastala ali bo kmalu nastala okoljska škoda.

32. Kot je navedeno v odstavku 23 zgoraj, morajo izvajalci v skladu z Direktivo obvestiti pristojne organe o škodljivih dogodkih in z njimi povezani okoljski škodi. Kot je še navedeno, imajo lahko izvajalci ločene obveznosti zagotavljanja informacij o škodljivih dogodkih pristojnim organom v skladu z drugo okoljsko zakonodajo Unije. Vendar ni mogoče izključiti, da nekateri izvajalci ne bodo poročali. Kar zadeva škodljive dogodke in okoljsko škodo, ki so na primer vzročno povezani s prikritimi nezakonitimi dejavnostmi ali nezakonitimi ali malomarnimi dejanji ali opustitvijo dejanj v okviru dovoljenih dejavnosti, ni verjetno ali je manj verjetno, da se bo o njih poročalo.

33. V uvodni izjavi 15 Direktive je navedeno, da morajo organi oblasti zagotoviti pravilno izvajanje sistema, predvidenega v Direktivi, Direktiva pa vsebuje določbe, v skladu s katerimi lahko pristojni organi zahtevajo dodatne informacije in večje sodelovanje izvajalca ( 65 ) . Vendar je pomembno, da imajo pristojni organi dostop do virov informacij, ki niso viri informacij, ki jih v skladu z Direktivo zagotovi izvajalec.

34. Eden od možnih virov informacij o škodljivih dogodkih in okoljski škodi so zahteve za ukrepanje, ki jih vložijo fizične ali pravne osebe, ki lahko vložijo take zahteve ( 66 ) . K zahtevam za ukrepanje je treba „priložiti ustrezne informacije in podatke, s katerimi so utemeljene pripombe, predložene v zvezi z okoljsko škodo“ ( 67 )

35. Drug možen vir ustreznih informacij so rezultati regulativnega nadzora v skladu z drugo veljavno okoljsko zakonodajo Unije. Primer so redni inšpekcijski pregledi industrijskih obratov v skladu z direktivo o industrijskih emisijah ( 68 ) . Medtem ko za namene odgovornosti ne bodo vsi škodljivi dogodki sovpadali z regulativnimi kršitvami izvajalca, pa so škodljivi dogodki zaradi regulativnih kršitev bolj verjetni. Razlog za to je, da so zadevne regulativne zahteve namenjene nadzorovanju morebitnih ali dejanskih tveganj za zdravje ljudi in okolje, povezanih z zadevnimi poklicnimi dejavnostmi. Zato bi se morala z njihovim izpolnjevanjem v praksi zmanjšati verjetnost nastanka škodljivih dogodkov. Enako neizpolnjevanje teh obveznosti, vključno z njihovo resno kršitvijo, povečuje verjetnost nastanka škodljivih dogodkov. Če obstajajo dobri sistemi za izmenjavo informacij, bi moralo torej spremljanje izpolnjevanja regulativnih zahtev pomagati pristojnim organov iz Direktive, da se seznanijo z okoljsko škodo ali neposredno nevarnostjo škode ter opredelijo izvajalca in škodljivi dogodek. Poleg tega lahko pristojnim organom pomaga tudi pri ocenjevanju okoljske škode, z na primer zagotavljanjem informacij o naravi emisij onesnaževal.

36. Kot bo razvidno iz naslednjih oddelkov teh smernic, so za oceno pomembnosti okoljske škode na splošno potrebne informacije o stanju sprejemnega okolja. Nekatere informacije o stanju okolja bodo neposredno povezane s škodljivim dogodkom – na primer, evidence umrljivosti rib v reki, na katere so nedavno škodljivo vplivale emisije onesnaževal. Druge ustrezne informacije o stanju okolja pa bodo vsebovale evidence in informacije, zbrane za druge namene – na primer, za določitev splošnega stanja ohranjenosti zavarovane vrste, ali stanja zavarovanega naravnega območja, kot je območje Natura 2000. Veliko ustreznih informacij o stanju okolja bo izhajalo iz spremljanja stanja okolja, ki ga izvajajo nacionalne uprave. Posebno pomembne bodo informacije, zbrane in združene v okviru štirih direktiv iz zgornjega odstavka 7. Te informacije se bodo lahko dopolnile z drugimi ustreznimi informacijami priznane znanstvene vrednosti – na primer, okoljska nevladna organizacija lahko zagotovi obsežne informacije prek znanosti za državljane ( 69 )

37. Tesno povezane pri morebitnem pomenu za informacije o stanju okolja so znanstvene in tehnične informacije o predmetu okoljske škode – na primer, znanstvena spoznanja o škodljivih vplivih na življenjski cikel zavarovane vrste ali o tveganjih izpostavljenosti nekaterim onesnaževalom za zdravje ljudi.

38. ni razlog za oprostitev obveznosti, ki jih imajo pristojni organi za zagotovitev ocenjevanja in preprečevanja okoljske škode, takojšnjega obvladovanja dejavnikov škode ali sanacije škode v skladu z Direktivo (velja tudi obratno: prevzemanje okoljske odgovornosti ni razlog za neupoštevanje vloge sankcij Kot je ugotovljeno zgoraj, nastanek okoljske škode ali neposredne nevarnosti okoljske škode pogosto, čeprav ne vedno, sovpada s kršitvijo druge okoljske zakonodaje Unije. Take kršitve lahko zahtevajo ali upravičujejo ločeno ukrepanje organov držav članic za zagotovitev rezultatov, ki jih zahteva druga zakonodaja Unije (na primer, varstvo naravnih območij v skladu z direktivo o pticah in direktivo o habitatih), ter izvajanje sankcij, ki so učinkovite, sorazmerne in odvračilne. Tako lahko iste dejanske okoliščine povzročijo okoljsko odgovornost in odgovornost za sankcije, ocenjevanje okoljske škode v skladu z Direktivo pa lahko v praksi poteka vzporedno z ocenjevanjem kršitev za druge namene. Na primer, ravnanje, ki ga morajo države članice kriminalizirati v skladu z Direktivo 2008/99/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o kazenskopravnem varstvu okolja (v nadaljnjem besedilu: direktiva o kazenskopravnem varstvu okolja) ( 70 ) , vključuje določeno (čeprav ne vse) ravnanje, ki bo verjetno povzročilo okoljsko odgovornost ( 71 ) . V tem okviru se lahko zgodi, da pristojni organi za oceno pomembnosti okoljske škode uporabijo iste vire informacij kot organi, pristojni za sankcije. Vendar je treba poudariti, da je uporaba zahtev iz Direktive glede odgovornosti ločena od uporabe sankcij. V zvezi s tem dejstvo, da organi morda sprejemajo ukrepe za naložitev upravnih ali kazenskih sankcij,razlog za oprostitev obveznosti, ki jih imajo pristojni organi za zagotovitev ocenjevanja in preprečevanja okoljske škode, takojšnjega obvladovanja dejavnikov škode ali sanacije škode v skladu z Direktivo (velja tudi obratno: prevzemanje okoljske odgovornosti ni razlog za neupoštevanje vloge sankcij ( 72 )

39. Poraja se še več nadaljnjih vprašanj v zvezi s primeri, ko odgovornost v skladu z Direktivo sovpada z regulativnimi kršitvami v skladu z ustrezno okoljsko zakonodajo Unije, zlasti drugo zakonodajo, na katero se sklicuje sama Direktiva. Prvič, če se dejavniki škode ne nadzorujejo v skladu z Direktivo ali drugo zakonodajo, se v skladu z načelom učinkovitosti od držav članic in njihovih organov zahteva, da sprejmejo ukrepe za zagotovitev skladnosti z ustreznimi določbami Direktive in druge zakonodaje, ki se kršijo. Drugič, Direktiva ne določa izrecno sekundarne odgovornosti javnih organov za sprejetje preventivnih ukrepov, ukrepov za takojšnje obvladovanje dejavnikov škode in sanacijskih ukrepov, vendar pa niti ne določa izrecno, da je mogoče vse te ukrepe opustiti, če jih izvajalec ne sprejme ali če lahko utemelji, zakaj mu ni treba kriti njihovih stroškov ( 73 ) . Razlikovanje, ki ga Direktiva vzpostavlja med ukrepi in stroški takih ukrepov, kaže, da so ukrepi potrebni ne glede na to, ali izvajalec lahko krije ali bi moral kriti stroške ( 74 ) . Tretjič, sodna praksa kaže, kako se od držav članic lahko zahteva, da sprejmejo nadaljnje ukrepe, če zahtevani rezultat ni dosežen, čeprav so organi ukrepali zoper izvajalca. V sodbi v zadevi C-104/15, Komisija proti Romuniji, ki se je nanašala na direktivo o rudarskih odpadkih ( 75 ) , je Sodišče odločilo, da je država članica še vedno odgovorna za nenadzorovanje strupenih emisij prahu iz objekta za ravnanje z rudarskimi odpadki, ne glede na to, da je izvajalcu naložila sankcije ( 76 ) in da je izvajalec postal insolventen ( 77 )

3. „ŠKODA“

40. Opredelitev „okoljske škode“ vključuje pojem „škoda“, ki je opredeljen ločeno. Pojem „škoda“ ni samostojen (v smislu, da se obveznosti iz Direktive ne uporabljajo na ravni splošnosti, ki jo vsebuje). Kar zadeva uporabo Direktive v konkretnih primerih, se je treba opreti na natančnejše formulacije, vsebovane v opredelitvi „okoljske škode“. Ne glede na ta pridržek je opredelitev „škode“ pomembna ne le zato, ker je vključena v opredelitev „okoljske škode“, temveč ker predstavlja štiri osnovne koncepte, ki so podrobneje pojasnjeni v izčrpnejši opredelitvi. Zato je v smernicah „škoda“ obravnavana pred obravnavanjem drugih elementov opredelitve „okoljske škode“. Okvir 1: Opredelitev „škode“

V skladu s členom 2(2) direktive o okoljski odgovornosti „škoda“ pomeni „merljivo negativno spremembo naravnega vira ali merljivo prizadetost funkcije naravnega vira, do katere lahko pride neposredno ali posredno“.

41. Štirje osnovni koncepti iz opredelitve „škode“ so: — stvarni obseg tistega, kar je prizadeto, tj. naravnih virov in funkcij naravnih virov; — koncept škodljivih vplivov, tj. negativnih sprememb in prizadetosti; — obseg teh škodljivih vplivov, tj. merljivih vplivov; — načini pojavljanja teh škodljivih vplivov, tj. neposredno ali posredno.

Stvarni obseg naravnih virov in funkcij naravnih virov

Okvir 2: Opredelitev „naravnih virov“ in „funkcije naravnih virov“

V skladu s členom 2(12) direktive o okoljski odgovornosti „naravni vir“ pomeni „zavarovane vrste in naravne habitate, vodo in tla“. V skladu s členom 2(13) direktive o okoljski odgovornosti „funkcije“ in „funkcije naravnih virov“ pomenijo „koristno vlogo, ki jo ima naravni vir za drug naravni vir ali za javnost“.

42. Kar zadeva stvarni obseg, se opredelitev „škode“ nanaša na dva koncepta, ki sta tudi sama izrecno opredeljena v Direktivi, in sicer „naravni vir“ in „funkcija naravnega vira“. „Naravni vir“ je opredeljen tako, da pomeni tri ločene kategorije virov: zavarovane vrste in naravne habitate, vodo in tla. Hkrati je v opredelitvi „funkcije naravnega vira“ poudarjena medsebojna odvisnost teh različnih kategorij s sklicevanjem na funkcije, ki jih opravljajo druga za drugo. Nekateri neizčrpni primeri so: slano močvirje (vrsta naravnega habitata) lahko varuje obalno območje; površinske vode (kategorija voda) lahko podpirajo zavarovane vrste prostoživečih ptic; tla lahko prefiltrirajo onesnaževala, ki bi sicer lahko dosegla podtalnico (kategorija voda). Opredelitev „funkcije naravnega vira“ se nanaša tudi na funkcije naravnih virov, ki koristijo ljudem. Neizčrpni primeri kažejo, da so nekateri naravni habitati, kot so šotišča, pomembna skladišča ogljika; nekatere vode so vir pitne vode, nekatere pa zagotavljajo ribe za rekreacijski ribolov, tla pa so potrebna za proizvodnjo hrane in bivanje.

Škodljivi vplivi

43. Kar zadeva škodljive vplive, se opredelitev „škode“ nanaša, prvič, na „negativno spremembo“ naravnega vira in drugič, na „prizadetost“ funkcije naravnega vira. Opredelitev „okoljske škode“ je natančnejša, vendar je koristno upoštevati tri splošne premisleke: — Tako „negativna sprememba“ kot tudi „prizadetost“ pomenita škodljive vplive. — Ti škodljivi vplivi se nanašajo na stanje naravnega vira in na koristne funkcije naravnega vira za druge naravne vire in ljudi. Škodljivi vplivi zato vključujejo ne le škodljive vplive na lastnosti naravnega vira, ampak tudi škodljive vplive na soodvisnosti in dinamična razmerja znotraj naravnih virov in funkcij ter med njimi, tj. funkcijami, ki jih naravni viri zagotavljajo drug drugemu in javnosti. — Pojma spremembe in prizadetosti nakazujeta na razliko med stanjem „pred“ škodljivim dogodkom in stanjem „po“ njem.

Merljivost

44. Za uporabo opredelitve „škode“ morajo biti negativne spremembe in prizadetost „merljive“. Merljivost pomeni, da mora biti škodo mogoče količinsko opredeliti ali oceniti ter da mora biti mogoče smiselno primerjati stanje pred škodljivim dogodkom in stanje po njem.

Neposredno ali posredno

45. Nazadnje, opredelitev „škode“ dopušča možnost, da negativne spremembe ali prizadetosti nastanejo neposredno in posredno. „Neposredno ali posredno“ se nanaša na vzročno zvezo med škodljivim dogodkom ne eni strani in posameznimi škodljivimi vplivi na drugi strani. Včasih bo vzročna zveza neposredna, na primer kadar izvajalec s krčenjem gozdov uničuje zavarovani naravni gozdni habitat. Včasih pa bo posredna, na primer kadar izpusti hranil v vodno telo povzročijo poslabšanje oddaljenega zavarovanega vodnega habitata. Za vzročno-posledično verigo se je koristno sklicevati na model „vir-pot-prejemnik“. Dejavniki škode, povezani s poklicno dejavnostjo (tj. virom), lahko prehajajo po zraku, vodi ali tleh (tj. poti), preden prizadenejo določen naravni vir (tj. prejemnika). V sodbi zadevi C-129/16, Túrkevei Tejtermelő Kft., je Sodišče navedlo, da čeprav onesnaženje zraka kot tako ne pomeni okoljske škode, škoda, povzročena naravnim virom, lahko nastane zaradi onesnaženja zraka ( 78 ) . Škodljiv dogodek je lahko ločen od škodljivih vplivov, ki jih povzroča, v smislu časa (npr. naravni vir je prizadet zaradi zapoznelega odziva) ali prostora (npr. naravni vir je prizadet zaradi škodljivih vplivov na kraju, ki je oddaljen od kraja nastanka škodljivega dogodka) ali v smislu vključenih naravnih virov (npr. dejanje, ki vključuje uporabo strupene snovi na tleh, povzroči pogin zavarovane vrste). Pojmovanje, da lahko škodljivi vplivi nastanejo posredno, je prav tako povezano s funkcijami, ki jih naravni viri zagotavljajo drug drugemu.

4. PREGLED „OKOLJSKE ŠKODE“

46. Opredelitev „okoljske škode“ vključuje in dopolnjuje opredelitev „škode“. Prvič, kar zadeva stvarni in geografski obseg, razčleni in razdeli tri kategorije „naravnih virov“, vključene v opredelitev „škode“, tj. zavarovane vrste in naravne habitate, vodo in tla. Poleg tega za prvi dve kategoriji naravnih virov vključuje nekatere podrobnosti, ki pomagajo določiti geografski obseg obveznosti iz Direktive. Drugič, v okviru posameznih kategorij naravnih virov so podrobneje opisani zadevni škodljivi vplivi s sklicevanjem na nekatere koncepte (ki so v teh smernicah imenovani „referenčni pojmi“). Tretjič, vključen je pojem pomembnosti za podrobnejšo opredelitev obsega škodljivih vplivov, ki jih je treba obravnavati. Četrtič, upoštevati je treba, da opredelitev okoljske škode ne izključuje možnosti, da bodo hkrati pomembne vse tri podkategorije škode, povzročene naravnim virom. Okvir 3: Opredelitev „okoljske škode“

V skladu s členom 2(1) direktive o okoljski odgovornosti (79)„okoljska škoda“ pomeni: „(a) škodo, povzročeno zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, in sicer kakršno koli škodo, ki ima večje škodljive vplive na doseganje ali vzdrževanje ugodnega stanja ohranjenosti takih habitatov ali vrst. Resnost vplivov se oceni glede na stanje ob upoštevanju meril iz Priloge I. Škoda, povzročena zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, ne vključuje prej ugotovljenih škodljivih vplivov, nastalih zaradi izvajalčevega dejanja, ki so ga pristojni organi izrecno dovolili skladno z določbami člena 6(3) in (4) ali člena 16 Direktive 92/43/EGS ali člena 9 Direktive 79/409/EGS, ali pri habitatih in vrstah, ki niso zajeti v zakonodajo Skupnosti, skladno z enakovrednimi določbami nacionalne zakonodaje o ohranjanju narave; (b) škodo na vodah, ki je vsaka škoda z večjim škodljivim vplivom (i) na ekološko, kemično ali količinsko stanje ali ekološki potencial voda, kot sta opredeljena v Direktivi 2000/60/ES, razen škodljivih vplivov, za katere se uporabljajo določbe člena 4(7) navedene direktive, ali (ii) na okoljsko stanje zadevnih morskih voda, kot je opredeljeno v Direktivi 2008/56/ES, če določenih vidikov okoljskega stanja morskega okolja ne ureja že Direktiva 2000/60/ES (80); (c) škodo, povzročeno tlom, in sicer vsako onesnaženje tal, ki predstavlja znatno nevarnost škodljivih vplivov na zdravje ljudi zaradi neposrednega ali posrednega vnosa snovi, pripravkov, organizmov ali mikroorganizmov v tla ali pod tla“.

Stvarni in geografski obseg posameznih naravnih virov

47. Zaradi stopnje razdelitve stvarnega obsega je za skupno razumevanje „okoljske škode“ potrebna podrobna analiza posameznih kategorij naravnih virov. To vključuje geografski obseg posameznih kategorij naravnih virov. Komentar o stvarnem in geografskem obsegu je v naslednjih oddelkih teh smernic.

Referenčni koncepti za škodljive vplive

48. Za vse tri kategorije naravnih virov je v opredelitvi „okoljske škode“ uporabljen referenčni koncept za določitev, ali so škodljivi vplivi pomembni. Za zavarovane vrste in naravne habitate je referenčni koncept ugodno stanje ohranjenosti teh vrst in habitatov. Za vode so to ekološko, kemično ali količinsko stanje ali ekološki potencial voda v skladu z okvirno direktivo o vodah in okoljsko stanje morskih voda v skladu z okvirno direktivo o morski strategiji, ki imajo različne razsežnosti. Za tla je to tveganje za zdravje ljudi. Ti referenčni koncepti so namenjeni zagotovitvi parametrov in meril, na podlagi katerih se lahko preuči pomembnost škodljivih vplivov. Koncepti zagotavljajo elemente, v zvezi s katerimi se merijo škodljivi vplivi. Koncepti so podrobneje preučeni v oddelkih teh smernic, namenjenih posebnim kategorijam škode, povzročene naravnim virom.

Ocena pomembnosti

49. Referenčni koncepti opredeljujejo vrste škodljivih vplivov, zajetih z Direktivo. Opredelitev „okoljske škode“ vsebuje podrobnejši opis: besede „večje“ ali „večjim“ ali „znatno“ se pojavljajo pri posameznih kategorijah naravnih virov, Direktiva pa zahteva preventivne ukrepe, takojšnje obvladovanje dejavnikov škode ali sanacijske ukrepe le, če so škodljivi vplivi ocenjeni kot večji glede na navedene referenčne koncepte.

50. sui generis . Med instrumenti okoljske zakonodaje Unije zahteva za oceno pomembnosti ne obstaja samo v direktivi o okoljski odgovornosti. Taka zahteva je na primer vključena v direktivi o habitatih ( 81 ) in je v središču Direktive 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje ( 82 ) (v nadaljnjem besedilu: direktiva o presoji vplivov na okolje). Vendar je ocena pomembnosti v skladu z direktivo o okoljski odgovornosti

51. V okviru direktive o okoljski odgovornosti je lahko za skupno razumevanje ocene pomembnosti koristno upoštevati naslednje: — okoliščine, v katerih se pojavi potreba po oceni pomembnosti, — namene ocene pomembnosti, — pravne odgovornosti v zvezi z izvedbo ocene, — okvir ali okvire, v katerih je treba izvesti oceno, — poudarek ocene, — izvedbo ocene, — določitev pomembnosti.

Okoliščine

52. Kot je navedeno v oddelku 2 teh smernic, se lahko škodljivi dogodki, dejavniki škode, zadevne poklicne dejavnosti, ravnanje izvajalca in narava vzročne zveze zelo razlikujejo. Oceno pomembnosti je treba prilagoditi vsem tem spremenljivkam. Na primer, enkratna nesreča bo pomenila drugačen sklop izzivov za tekoče obratovanje, kot so tisti, navedeni v sodbi v zadevi C-529/15, Folk.

Nameni

53. Ocena pomembnosti škodljivih vplivov ni sama sebi namen. Njen namen je ugotoviti, ali škodljivi vplivi zahtevajo: — preventivne ukrepe, — takojšnje obvladovanje dejavnikov škode in/ali — sanacijske ukrepe.

54. Te tri namene je mogoče medsebojno razlikovati, pri čemer so lahko glede na okoliščine nekateri pomembni, drugi pa ne. Na primer, v primerih neposredne nevarnosti bo edini namen ocene preprečiti nastanek škodljivega dogodka. V primerih, ko je škodljiv dogodek že nastal, bo morda treba takoj obvladati dejavnike škode ali ne. Na primer, takšno takojšnje obvladovanje morda ne bo več mogoče, če so dejavniki škode že ustvarili škodljivi vplive in so izčrpani. Vsi trije nameni lahko seveda postanejo pomembni pozneje, na primer, če neposredna nevarnost škodljivega dogodka postane dejanski škodljivi dogodek, ki zahteva takojšnje obvladovanje dejavnikov škode in poznejše sanacijske ukrepe. Oceno pomembnosti bo treba zato prilagoditi namenom, ki so ustrezni za določene okoliščine, ki so nastale.

55. Namena preprečevanja in takojšnjega obvladovanja dejavnikov škode se nanašata na morebitne ali dejanske dejavnike škode. Ta namena izražata načela Pogodbe glede preprečevanja in odpravljanja pri viru. Kot je bilo že navedeno, sta časovno kritična.

56. Namen opredelitve potrebe po sanacijskih ukrepih je tesno povezan s posebnimi zahtevami Direktive v zvezi s sanacijskimi ukrepi, ki so podrobno opisane v Prilogi II. V primeru škode, povzročene zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, ter škode na vodah so sanacijski ukrepi namenjeni povrnitvi okolja v referenčno stanje (glej okvir 4 spodaj) s primarno, dopolnilno in kompenzacijsko sanacijo, katerih pojmi so opredeljeni. Kot je razvidno, se te zahteve osredotočajo na okolje, ki je prizadeto zaradi škodljivih vplivov, in ne na dejavnike škode, čeprav ni mogoče izključiti nadaljnjega obvladovanja dejavnikov škode, kot je navedeno v zadevi Folk ( 83 ) . V primeru škode, povzročene tlom, so sanacijski ukrepi namenjeni nadaljnjemu obvladovanju dejavnikov škode, če taki dejavniki tudi po izpolnitvi drugega zgoraj navedenega namena pomenijo znatno nevarnost za zdravje ljudi. Okvir 4: Opredelitev „referenčnega stanja“

V skladu s členom 2(14) direktive o okoljski odgovornosti „referenčno stanje“ pomeni „stanje v času poškodovanja naravnega vira in njegovih funkcij, ki bi obstajalo naprej, če ne bi prišlo do okoljske škode, in sicer na podlagi najboljših razpoložljivih informacij“.

Obveznosti zadevnih subjektov

57. Kot je navedeno v odstavku 29, je pristojni organ odgovoren za oceno pomembnosti. V uvodni izjavi (24) Direktive je navedeno: „Pristojni organi so odgovorni za posebne naloge, ki zahtevajo ustrezno upravno presojo, predvsem za oceno pomembnosti škode in določanje ustreznih sanacijskih ukrepov.“

58. Vendar je treba upoštevati, da so izvajalci odgovorni za preprečevanje škodljivih dogodkov brez odlašanja in takojšnje obvladovanje dejavnikov škode. Te odgovornosti pomenijo, da morajo izvajalci neodvisno priznati dejavnike škode, povezane z njihovimi poklicnimi dejavnostmi, in se proaktivno odzvati nanje. Poleg tega ustrezne določbe Direktive kažejo, da bi bilo treba oceno pomembnosti izvesti v okviru dinamičnega odnosa med izvajalcem in pristojnim organom, pri čemer bi moral prvi dejavno zagotavljati informacije in upoštevati navodila pristojnega organa ( 84 ) . Ta lahko vključujejo navodilo, naj izvajalec izvede lastno oceno ter predloži vse potrebne informacije in podatke ( 85 ) . Ta dinamičen odnos je zlasti pomemben, če so se škodljivi vplivi že pojavili in je treba sprejeti sanacijske ukrepe.

59. Ocena pomembnosti se lahko izvede v primerih, ko gre za zadevne strani, ki niso pristojni organ ali izvajalec. Pristojni organ mora zlasti izpolnjevati več pravnih obveznosti v zvezi z veljavno zahtevo za ukrepanje ( 86 )

60. Če okoljska škoda prizadene ali bo verjetno prizadela več držav članic, imajo zadevne države članice obveznosti sodelovanja, ki so pomembne za oceno pomembnosti ( 87 )

Ozadje

61. Kategorije naravnih virov, ki so pomembne, in ustrezni referenčni koncepti bodo določali elemente, ki jih je treba oceniti. Na primer, škoda, povzročena zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, bo zahtevala obravnavanje precej različnih elementov v primerjavi s škodo, povzročeno tlom. Ti posebni elementi so podrobneje obravnavani v naslednjih oddelkih teh smernic.

Poudarek ocene

62. Poudarek ocene se bo razlikoval glede na ustrezne okoliščine, namene in okvir.

63. Opredelitev „škode“ kaže, da škodljivi vplivi vključujejo spremembe in prizadetosti, ki morajo biti merljive, opredelitev „okoljske škode“ pa kaže, da se morajo te spremembe in prizadetosti nanašati na referenčne koncepte.

64. pred nastankom škodljivega dogodka s stanjem po dogodku (seveda bo ta primerjava, kar zadeva stanje po dogodku, v primeru neposredne nevarnosti fiktivna, saj se neposredna nevarnost še ne bo uresničila kot škoda). Primerjava vključuje dve različni obliki količinske opredelitve ali ocene, pri čemer se ena osredotoča na stanje pred nastankom škodljivega dogodka, druga pa na stanje po njem Merjenje vključuje primerjavo stanja naravnih virov in funkcijnastankom škodljivega dogodka s stanjemdogodku (seveda bo ta primerjava, kar zadeva stanjedogodku, v primeru neposredne nevarnosti fiktivna, saj se neposredna nevarnost še ne bo uresničila kot škoda). Primerjava vključujerazlični obliki količinske opredelitve ali ocene, pri čemer se ena osredotoča na stanje pred nastankom škodljivega dogodka, druga pa na stanje po njem ( 88 ) . Poudariti je treba, da bo treba oceno, čeprav je pomembna za preventivne in sanacijske ukrepe, obravnavati različno, odvisno od tega, ali je ukrep časovno kritičen. Če je časovno kritičen, bo treba oceno izvesti na podlagi hitre presoje, ki bo temeljila na obstoječih in takoj dostopnih informacijah, ki so pogosto splošne narave. Podporo takemu diferenciranemu pristopu je mogoče najti v sodbi v zadevi C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA in drugi ( 89 )

65. Kar zadeva merjenje stanja pred dogodkom, se uporablja koncept referenčnega stanja (glej okvir 4 zgoraj). Čeprav je referenčno stanje lahko konstantno, se bo sčasoma verjetno spreminjalo. Na primer, stanje se lahko spreminja redno ali predvidljivo (kot na primer pri poplavni ravnici ali sezonskem jezeru, kot je presihajoče jezero ( 90 ) ), ali pa se območje habitata ali populacije prizadete vrste morda že povečuje ali zmanjšuje.

66. Kar zadeva spremembo ali prizadetost, bo ta pomenila razliko med stanjem naravnega vira ali funkcije po nastanku škodljivega dogodka in referenčnim stanjem. Zato mora biti znano tudi stanje po škodljivem dogodku.

67. Razlika med referenčnim stanjem in stanjem po škodljivem dogodku je lahko spremenljiva, na primer kadar dejavniki škode še naprej ustvarjajo škodljive vplive in se obseg teh škodljivih vplivov povečuje. Iz namena takojšnjega obvladovanja dejavnikov škode je mogoče sklepati, da bo morala ocena pomembnosti obravnavati tudi dejavnike škode, ki povzročajo škodljive vplive.

Izvedba ocene

68. Glede na to, kateri nameni so ustrezni za nastale okoliščine, lahko ocena pomembnosti sprememb za naravni vir vključuje različne faze in upoštevanje različnih vrst informacij ( 91 )

69. Če se preventivni ukrepi zahtevajo v zvezi z neposredno nevarnostjo, bo moral izvajalec – in po potrebi pristojni organ – priznati morebitne dejavnike škode, povezane s poklicno dejavnostjo, in brez odlašanja zagotoviti, da ne povzročajo večjih škodljivih vplivov na zadevne naravne vire ali prizadetosti katere koli funkcije naravnih virov.

70. Podobno bo moral izvajalec – in po potrebi pristojni organ –, kadar dejavniki škode zahtevajo takojšnje obvladovanje, priznati dejavnike škode, povezane s poklicno dejavnostjo, in zagotoviti hitro posredovanje za njihovo obvladovanje, da se ustavi vzročna veriga večjih škodljivih vplivov na zadevne naravne vire ali prizadetosti funkcij naravnih virov.

71. Za namene preventivnih ukrepov in takojšnjega obvladovanja dejavnikov škode potreba po hitri oceni pomeni, da se bo treba opreti na takoj razpoložljive informacije in na podlagi takih informacij sprejeti sklepe. Splošne informacije o naravi dejavnikov škode in izpostavljenosti naravnega vira njihovim škodljivim vplivom bodo pogosto ključnega pomena, saj morda ne bo časa za čakanje na podatke o določenem območju. V takih okoliščinah je treba uporabiti previdnostno načelo ( 92 )

72. Če se zahtevajo sanacijski ukrepi, je primerna bolj poglobljena ocena, ki bi morala biti manj časovno kritična. Vendar pa bi morala biti pravočasna, saj je čas pomemben dejavnik tudi za sanacijske ukrepe, opisane v Prilogi II ( 93 )

73. Zlasti kar zadeva sanacijske ukrepe, ni mogoče izključiti, da bo, kot je navedeno v odstavku 20, obstajal časovni zamik med škodljivim dogodkom in prvo možnostjo za oceno njegove pomembnosti. Vendar pa ob upoštevanju določb Direktive o časovnem okviru (kot je navedeno v odstavku 24 zgoraj) obstoj časovnega zamika ni razlog za neizvedbo ocene, zlasti če je imel škodljiv dogodek trajne škodljive vplive.

74. Okoliščine, ki ustvarjajo morebitno odgovornost v skladu z Direktivo, lahko zahtevajo tudi oceno za obravnavanje regulativnih pomanjkljivosti v zvezi z drugim okoljskim instrumentom, kot je direktiva o presoji vplivov na okolje ali direktiva o habitatih ( 94 ) . Vendar ocena pomembnosti v skladu z direktivo o okoljski odgovornosti ne bi smela biti združena z oblikami ocene, ki se zahtevajo za obravnavanje regulativnih pomanjkljivosti – ali biti predmet takih oblik ocene. Vsak skupni postopek (kot je naknadna presoja vplivov na okolje) za odpravo regulativne pomanjkljivosti (kot je neizvedba zahtevane predhodne presoje vplivov na okolje) in popravek ocene pomembnosti sprememb za naravni vir v skladu z direktivo o okoljski odgovornosti mora biti skladen z zahtevami iz slednje.

Določitev pomembnosti

75. Pomembnost je treba določiti ob upoštevanju namenov, ki jih je treba izpolniti. Ob upoštevanju opredelitve „referenčnega stanja“ jo je treba določiti glede na dejansko fizično območje tal ali vode ali (v primeru zavarovanih vrst) dejanskih populacij, ki so prizadeti ali pri katerih obstaja nevarnost, da bi bili prizadeti zaradi škodljivih vplivov, ob upoštevanju že obstoječih posebnih značilnosti ali dinamičnih dejavnikov, ki morda vplivajo na zadevne naravne vire neodvisno od škodljivega dogodka.

76. Kar zadeva pridevnik „večje“, je Sodišče v sodbi v zadevi C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, navedlo: „Iz uporabe pridevnika ‚večje‘ v členu 2, točka 1(a), prvi odstavek, Direktive 2004/35 izhaja, da se lahko le dovolj velika škoda, ki je v Prilogi I k tej direktivi opredeljena kot ‚večja škoda‘, šteje za škodo, povzročeno zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, kar pomeni, da je treba v vsakem posameznem primeru oceniti resnost vplivov zadevne škode“ ( 95 ) . Sodba v tej zadevi kaže, da je tisto, kar je „večje“, nazadnje stvar prava Unije. Kar zadeva „škodo, povzročeno zavarovanim vrstam in naravnim habitatom“, je v Prilogi I k direktivi o okoljski škodi navedeno, da se „[p]omembne škodljive spremembe referenčnega stanja [...] ugotovijo z merljivimi podatki, kakršni so na primer“. Zgoraj citirani odlomek iz sodbe v zadevi C-297/19 torej tudi kaže, da se za to kategorijo okoljske škode pomembnost določi na podlagi objektivne, tehnične ocene, ki temelji na merljivih podatkih. Sklepati je mogoče, da enako velja za druge kategorije okoljske škode iz Direktive.

77. Prav tako je iz zgoraj navedenega mogoče sklepati, da uporabe Direktive ni mogoče izključiti na podlagi samovoljnih, subjektivnih mnenj o tem, kaj je pomembno, ali na podlagi opiranja na kakršne koli socialno-ekonomske premisleke, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive, za oceno in določitev pomembnosti. Vendar pa se lahko, kjer je to ustrezno, uporabljajo različne izključitve, izjeme ( 96 ) in ugovori ( 97 ) , določeni v Direktivi, za obravnavanje socialno-ekonomskih premislekov ali ocen sorazmernosti iz Direktive ( 98 )

78. Pomembnost vplivov ni nujno odvisna od njihove prisotnosti v velikem obsegu. V sodbi v zadevi C-392/96, Komisija proti Irski, je Sodišče v zvezi z direktivo o presoji vplivov na okolje navedlo, da lahko „[ž]e manjši projekt [...] pomembno vpliva na okolje, če se izvaja na območju, kjer so okoljski dejavniki iz člena 3 Direktive, kot so živalske in rastlinske vrste, tla, voda, podnebje ali kulturna dediščina, občutljivi že na najmanjše spremembe“. Podobna utemeljitev se lahko šteje za primerno v okviru direktive o okoljski odgovornosti.

79. Kar zadeva namen zagotavljanja preventivnih ukrepov, bo pomembnost povezana z izogibanjem dejavnikom škode, ki škodljivo vplivajo na določena območja in populacije. Enako velja za namen zagotavljanja takojšnjega obvladovanja dejavnikov škode. Škodljivi vplivi bodo tisti, ki so navedeni v odstavkih 82 in 83 spodaj. Določitev bi morala biti odvisna od tega, ali bodo dejavniki škode verjetno privedli do nastanka nekaterih ali vseh teh škodljivih vplivov.

80. ne bo sprejel ali zahteval preventivnih ukrepov ali takojšnjega obvladovanja dejavnikov škode, njegova odločitev temeljiti na tem, da ni razumnega znanstvenega dvoma glede neobstoja merljivih škodljivih vplivov na naravni vir Direktivo je treba razlagati v skladu z metodami razlage Sodišča in ob upoštevanju ustreznih pravnih načel, kot je previdnostno načelo ( 99 ) (glej tudi odstavek 8 zgoraj). Na podlagi previdnostnega načela se ne zahteva znanstvena gotovost, da bodo nastali merljivi škodljivi vplivi. Zadostuje razumno prepričanje. Poleg tega bi morala v primeru, če se izvajalec ali pristojni organ odloči, dasprejel ali zahteval preventivnih ukrepov ali takojšnjega obvladovanja dejavnikov škode, njegova odločitev temeljiti na tem, da ni razumnega znanstvenega dvoma glede neobstoja merljivih škodljivih vplivov na naravni vir ( 100 )

81. Če je določena pomembnost za namene preventivnih ukrepov in takojšnje obvladovanje dejavnikov škode, se poraja vprašanja, kateri preventivni ukrepi in obvladovanje dejavnikov škode bodo potrebni in ustrezni. Ukrepi in obvladovanje bi morali biti namenjeni ustavitvi ali prekinitvi vsake vzročne verige, ki izhaja iz dejavnikov škode, ki bi lahko privedli – ali so privedli – do škodljivih vplivov na naravni vir, kakršni so navedeni v odstavkih 82 in 83 spodaj. Sodba v zadevi Folk kaže, da ni nujno, da izvajalcu na podlagi obstoječega dovoljenja v zvezi z dejavniki škode ne bo treba posredovati. Če Direktiva dovoljuje opiranje na obstoječe dovoljenje, morajo biti izpolnjeni ustrezni pogoji. Poleg tega bo neizpolnjevanje ustreznih zahtev iz dovoljenja ali drugih regulativnih zahtev samo po sebi verjetno jasno kazalo na potrebo po preventivnih ukrepih in ukrepih za obvladovanje dejavnikov škode v skladu z direktivo o okoljski odgovornosti. Razlog za to je, da bo to verjetno pokazalo, da se nad ustreznimi dejavniki škode ni izvajala stopnja nadzora, ki bi jo zagotavljalo izpolnjevanje regulativnih zahtev, zaradi česar pri njih obstaja večja verjetnost, da bodo povzročili škodljive vplive, ki spadajo na področje uporabe Direktive.

82. Kar zadeva namen opredelitve potrebe po sanacijskih ukrepih, je v določbah Priloge II o škodi, povzročeni zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, in škodi na vodah navedeno, kako je treba določiti pomembnost in oblikovati ugotovitve o prizadetosti funkcij v zvezi s temi naravnimi viri. Ob upoštevanju ustreznih referenčnih konceptov in pojma prizadetosti funkcij je treba preučiti vse naslednje: merljivo trajno izgubo območja, dela območja, populacije ali dela populacije ( 101 ) ; merljivo poslabšanje stanja območja, dela območja ali življenjskih pogojev populacije ali dela populacije, ki pa ga je mogoče obnoviti ( 102 ) ; merljivo izgubo funkcij, ki jih zagotavljajo prizadeta območja ali prizadete populacije ( 103 ) , in merljivi časovni zamik, ki bi nastal pred povrnitvijo v referenčno stanje, če je ta mogoča ( 104 ) . Škodljivi vplivi na vir bodo pomembni, če obstajata merljiva izguba ali poslabšanje stanja v zvezi z območjem ali populacijo. Kar zadeva povezane funkcije, mora obstajati merljiva izguba funkcij, ki jih ti naravni viri zagotavljajo.

83. Kar zadeva škodo, povzročeno tlom, je v določbah Priloge II navedeno, da bi bilo treba preučiti vsaj naslednje: prisotnost, vrsto in koncentracijo zadevnih onesnaževal, tveganja, povezana z njimi, in možnost njihovega razširjanja; značilnosti in funkcijo tal ter sedanjo in odobreno prihodnjo rabo onesnaženih tal. Nevarnost za zdravje ljudi bo znatna, če v določenem lokalnem okolju obstaja merljiva sprememba ravni neposredne ali posredne škodljive izpostavljenosti ljudi onesnaževalom, ki jo je mogoče vzročno povezati s poklicno dejavnostjo iz Priloge III. Posredna izpostavljenost se lahko pojavi, če onesnažena tla zagotavljajo funkcije drugim naravnim virom, na primer če filtrirajo onesnaževala, ki lahko dosežejo vode, ali če se onesnaževala širijo prek tal, zraka ali vode.

Kombinacije različnih kategorij okoljske škode

84. Dejstvo, da opredelitev „okoljske škode“ zajema tri različne podkategorije škode, povzročene naravnim virom, ne pomeni, da morajo biti za nastanek odgovornosti v škodljivih vplivih prisotne vse kategorije. Odgovornost lahko nastane, če obstaja samo ena kategorija okoljske škode. Prav tako je treba, če okoljska škoda vključuje več kot eno kategorijo, obravnavati vse zadevne kategorije. Direktiva ne daje diskrecijske pravice za omejitev njenega področja uporabe na samo nekatere.

5. „ŠKODA, POVZROČENA ZAVAROVANIM VRSTAM IN NARAVNIM HABITATOM“

85. Opredelitev „škode, povzročene zavarovanim vrstam in naravnim habitatom“ je tesno povezana z določbami direktive o pticah in direktive o habitatih. Ti direktivi sta v teh smernicah skupaj poimenovani „direktivi o naravi“. Zlasti imajo direktiva o okoljski odgovornosti in direktivi o naravi več skupnih konceptov. Kot je navedeno v uvodni izjavi 5 direktive o okoljski odgovornosti, je treba, če neki koncept izhaja iz druge ustrezne zakonodaje Unije, uporabiti enako opredelitev, tako da se uporabljajo enaka merila in velja enotna uporaba. Hkrati je treba upoštevati številne razlike v pokritosti med direktivama o naravi na eni strani in direktivo o okoljski odgovornosti na drugi strani.

86. Smernice opozarjajo zlasti na naslednje: — stvarni in geografski obseg zadevnih za zavarovanih vrst in habitatov, — referenčni koncept za škodljive vplive, tj. ugodno stanje ohranjenosti, — oceno pomembnosti, — izključitve.

Stvarni in geografski obseg zavarovanih vrst in naravnih habitatov

Okvir 5: Opredelitev „zavarovanih vrst in naravnih habitatov“

V skladu s členom 2(3) direktive o okoljski odgovornosti „zavarovane vrste in naravni habitati“ pomenijo: „(a) vrste, navedene v členu 4(2) Direktive 79/409/EGS, ali vrste, navedene v Prilogi I k navedeni direktivi ali v prilogah II in IV k Direktivi 92/43/EGS; (b) habitate vrst, navedene v členu 4(2) Direktive 79/409/EGS ali v Prilogi I k navedeni direktivi ali v Prilogi II k Direktivi 92/43/EGS, in naravne habitate iz Priloge I k Direktivi 92/43/EGS ter razmnoževališča ali počivališča vrst iz Priloge IV k Direktivi 92/43/EGS; in (c) če država članica tako določi, vsak habitat ali vrsto, ki nista navedena v navedenih prilogah, ki ju država članica določi za enakovredne namene, kakor so tisti iz navedenih dveh direktiv.“

87. ni popolnega prekrivanja med vrstami, zajetimi v direktivah o naravi na eni strani in direktivi o okoljski odgovornosti na drugi strani. „Zavarovane vrste“ zajemajo, prvič, nekatere vrste, zavarovane v skladu z direktivama o naravi, in drugič, vse dodatne vrste, za katere se država članica odloči, da jih bo vključila za namene odgovornosti. Drugo kategorijo vrst po prosti presoji določijo države članice na podlagi možnosti iz člena 2(3)(c) direktive o okoljski odgovornosti. To možnost je uporabila več kot polovica držav članic ( 105 ) . Kar zadeva prvo kategorijo vrst,popolnega prekrivanja med vrstami, zajetimi v direktivah o naravi na eni strani in direktivi o okoljski odgovornosti na drugi strani.

88. podsklop evropskih ptic ne uporablja za vrste ptic, ki niso navedene v Prilogi I k direktivi o pticah in ki niso redno pojavljajoče se selitvene vrste – razen če jih doda država članica. Kar zadeva vrste ptic, so vrste, zajete z opredelitvijo iz okvira 5 zgoraj, vrste iz člena 4(2) ali vrste, navedene v Prilogi I k direktivi o pticah. Člen 4(2) direktive o pticah se nanaša na redno pojavljajoče se selitvene vrste, v Prilogi I k direktivi o pticah pa so navedene nekatere druge vrste ptic. Skupaj te vrste predstavljajoevropskih ptic ( 106 ) . Opredelitev „zavarovanih vrst“ seuporablja za vrste ptic, ki niso navedene v Prilogi I k direktivi o pticah in ki niso redno pojavljajoče se selitvene vrste – razen če jih doda država članica.

89. Ne zajema pa neposredno nekaterih vrst, ki so navedene samo v Prilogi V k direktivi o habitatih Kar zadeva vrste, ki niso vrste ptic, opredelitev zajema živalske in rastlinske vrste, navedene v prilogah II in IV k direktivi o habitatih.zajema pa neposredno nekaterih vrst, ki so navedenev Prilogi V k direktivi o habitatih ( 107 ) , razen če jih države članice izrecno ne dodajo ali če ne predstavljajo značilnih vrst naravnega habitata, navedenih v Prilogi I k direktivi o habitatih ( 108 ) . Vendar je treba opozoriti, da Priloga V vključuje vrste rib, ki so lahko zajete v „škodi na vodah“ (glej oddelek 6 spodaj).

90. Habitate, navedene v Prilogi I k direktivi o habitatih, bo mogoče najti zlasti na območjih Natura 2000, opredeljenih za te habitate. Vendar uporaba direktive o okoljski odgovornosti ni omejena na habitate iz Priloge I, ki jih je mogoče najti na območjih Natura 2000. Države članice v skladu s členom 17 direktive o habitatih pošljejo „karte razširjenosti“ habitatov iz Priloge I, ki zajemajo njihovo celotno ozemlje ( 109 ) . Vendar se te karte ne bi smele šteti za edine informacije o prisotnosti habitatov iz Priloge I. Opozoriti je treba, da naravne habitate sestavljajo različni elementi, vključno z značilnimi vrstami, ki so opisane v priročniku o habitatih ( 110 )

91. Habitati redno pojavljajočih se selitvenih vrst ptic in vrst ptic, navedenih v Prilogi I k direktivi o pticah, bodo vključevali zlasti tiste, ki jih je mogoče najti na posebnih območjih varstva, razvrščenih v skladu s členom 4 direktive o pticah. Vendar ker posebna območja varstva verjetno zajemajo najpomembnejše habitate, besedilo direktive o okoljski odgovornosti ne omejuje uporabe škode, povzročene habitatom in vrstam ptic, na posebna območja varstva. Države članice Komisiji pošljejo karte razširjenosti razmnoževališč (10 km × 10 km) za vse gnezditvene vrste (vključno s sedentarnimi) iz Priloge I in druge selitvene gnezditvene vrste, ki sprožijo uvrstitev med posebna območja varstva ( 111 )

92. Habitate vrst, navedenih v Prilogi II k direktivi o habitatih, bo mogoče najti zlasti na območjih Natura 2000, opredeljenih za te vrste. Vendar uporaba direktive o okoljski odgovornosti ni omejena na naravne habitate, ki jih je mogoče najti na območjih Natura 2000. Države članice v skladu s členom 17 direktive o habitatih Komisiji pošljejo „karte razširjenosti“ za vrste iz Priloge II, ki zajemajo njihovo celotno ozemlje ( 112 )

93. samo za vrste, navedene v Prilogi IV). Kar zadeva razmnoževališča in počivališča vrst, navedenih v Prilogi IV k direktivi o habitatih, je Komisija pripravila smernice, ki so lahko v pomoč pri njihovi opredelitvi ( 113 ) . Vendar direktivi o naravi ne vključujeta obveznosti držav članic, da Komisiji poročajo o njihovi lokaciji (za vrste, navedene v Prilogi IV).

94. Tako kot pri vrstah lahko države članice vključijo naravne habitate, določene za enake namene na nacionalni ravni, poleg tistih, ki so povezani z direktivama o naravi ( 114 )

95. Kar zadeva geografski obseg, so nekatere zavarovane vrste, na primer kiti, in nekateri naravni habitati, na primer morski grebeni, na morju. Direktiva o okoljski odgovornost se zanje uporablja v zvezi z naslednjim: celinskimi vodami in teritorialnim morjem; izključno ekonomsko cono (IEC) in/ali drugimi območji, na katerih države članice izvršujejo enakovredne suverene pravice, ter za vrste in habitate na morskem dnu ali vrste in habitate, ki so odvisni od morskega dna, kot so morske želve, epikontinentalnim pasom ( 115 )

Referenčni koncept za škodljive vplive

96. Referenčni koncept za škodljive vplive na zavarovane vrste in naravne habitate „ugodno stanje ohranjenosti“ je izrecno opredeljen v direktivi o okoljski odgovornosti in direktivi o habitatih ( 116 ) , pri čemer sta opredelitvi podobni. Okvir 6: Opredelitev „ugodnega stanja ohranjenosti“ v direktivi o okoljski odgovornosti

V skladu s členom 2(4) direktive o okoljski odgovornosti „stanje ohranjenosti“ pomeni: „(a) stanje ohranjenosti naravnega habitata pomeni skupek vplivov, ki delujejo na naravni habitat in njegove značilne vrste in ki lahko vplivajo na njegovo dolgoročno naravno razširjenost, strukturo in funkcije ter dolgoročno preživetje njegovih značilnih vrst na evropskem ozemlju držav članic, na katerem se uporablja Pogodba, ali na ozemlju države članice ali na naravnem območju razširjenosti takega habitata. Šteje se, da je stanje ohranjenosti naravnega habitata ‚ugodno‘: — če so njegovo naravno območje razširjenosti in površine, ki jih na tem območju pokriva, stabilni ali se povečujejo, — če obstajajo in bodo v predvidljivi prihodnosti verjetno še obstajale posebna struktura in funkcije, potrebne za njegovo dolgoročno ohranitev, in — če je stanje ohranjenosti njegovih značilnih vrst ugodno, kakor je opredeljeno v (b); (b) stanje ohranjenosti vrste pomeni skupek vplivov, ki delujejo na to vrsto in lahko dolgoročno vplivajo na razširjenost in številčnost njenih populacij na evropskem ozemlju držav članic, na katerem se uporablja Pogodba, ali na ozemlju države članice ali na naravnem območju razširjenosti take vrste. Šteje se, da je stanje ohranjenosti vrste ‚ugodno‘: — če podatki o populacijski dinamiki te vrste kažejo, da se sama dolgoročno ohranja kot preživetja sposobna sestavina svojih naravnih habitatov, — če se naravno območje razširjenosti vrste niti ne zmanjšuje niti se v predvidljivi prihodnosti verjetno ne bo zmanjšalo, in — če obstaja in bo verjetno še naprej obstajal dovolj velik habitat za dolgoročno ohranitev njenih populacij.“

97. Sklicevanje na „skupek“ vplivov v opredelitvi iz okvira 6 kaže, da različni posamezni vplivi prispevajo k navedenim skupnim rezultatom stanja ohranjenosti. Vplivi so lahko pozitivni ali negativni in ustvarjajo neposredne ali posredne učinke. Škodljivi dogodki, ki povzročajo okoljsko škodo, se bodo upoštevati pri celotnem skupku vplivov, vendar ga ne bodo predstavljali.

98. Opredelitev „stanja ohranjenosti“ se pri opisu rezultatov stanja ohranjenosti, ki izhajajo iz skupka vplivov, sklicuje na številne parametre. Pri naravnih habitatih ti parametri zajemajo dolgoročno naravno razširjenost, strukturo in funkcije ter dolgoročno preživetje značilnih vrst habitata na evropskem ozemlju držav članic, na katerem se uporablja Pogodba, ali na ozemlju države članice ali na naravnem območju razširjenosti takega habitata. Pri vrstah parametri vključujejo dolgoročno razširjenost in številčnost njihovih populacij na evropskem ozemlju držav članic, na katerem se uporablja Pogodba, ali na ozemlju države članice ali na naravnem območju razširjenosti takih vrst. Geografska sklicevanja na različne razsežnosti so podrobneje obravnavana v odstavku 118 spodaj v zvezi z oceno pomembnosti.

99. Zgoraj navedeni parametri so nadalje opredeljeni v podrobnih opisih tega, kaj pomeni „ugodno stanje ohranjenosti“. Na primer, v zvezi z naravnimi habitati, se opredelitev, ki ustreza parametru dolgoročne naravne razširjenosti, glasi: „če so njegovo naravno območje razširjenosti in površine, ki jih na tem območju pokriva, stabilni ali se povečujejo“.

100. Posamezni vplivi – kot so škodljivi dogodki, ki povzročajo okoljsko škodo – se lahko nanašajo na enega ali več teh parametrov in opredelitev. Vendar ni nujno, da posamezen vpliv vpliva na vse različne parametre in opredelitve hkrati. Čeprav lahko škodljiv dogodek pomeni posamezen vpliv, ni mogoče izključiti, da se bodo nekateri od škodljivih vplivov, ki jih ustvarja, pojavili v kombinaciji z drugimi vplivi. Na primer, škodljiv dogodek lahko vključuje zastrupitev osebkov, ki pripadajo populaciji zavarovane vrste, v okoliščinah, ko je populacija že prizadeta zaradi drugih negativnih vplivov, ki nato delujejo v kombinaciji s škodljivimi vplivi strupa.

101. V okviru direktiv o naravi so službe Komisije pripravile dokumentacijo za razjasnitev konceptov, kot je „naravno območje razširjenosti“ ( 117 )

Ocena večjih škodljivih vplivov

Okoliščine

102. Kot je razvidno iz odstavka 14 zgoraj, je za namene škode, povzročene zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, pomembnih več različnih izvajalcev in več različnih poklicnih dejavnosti kot za namene škode na vodah in škode, povzročene tlom. Ocena pomembnosti škodljivih vplivov se zato nanaša na potencialno širši nabor vzrokov, odgovornih oseb in dejavnikov škode.

Ozadje

103. Kot je razvidno iz besedila v okviru 3, je koncept pomembnosti izražen v smislu škode, ki ima „večje škodljive vplive na doseganje ali vzdrževanje ugodnega stanja ohranjenosti“ zavarovanih vrst in naravnih habitatov.

104. Kot je mogoče sklepati iz odstavkov 98 do 101 zgoraj, so lahko škodljivi vplivi večji, če škodljiv dogodek vpliva na samo en parameter ali nekaj parametrov in opredelitev, navedenih v opredelitvi „ugodnega stanja ohranjenosti“. Na primer, ubijanje redke ujede z nezakonito uporabo strupa pri dejavnosti gospodarjenja z zemljišči lahko negativno vpliva na dinamiko in razširjenost populacije ptice brez zmanjšanja razpoložljivega habitata (čeprav bo prisotnost strupa seveda prizadela funkcije naravnih virov, ki jih habitat zagotavlja ptici).

105. Stanje ohranjenosti zavarovanih vrst in naravnih habitatov je dejstvo ter ni trajno in nespremenljivo. Direktivi o naravi sta namenjeni bodisi ohranjanju ugodnega stanja ohranjenosti, če je to že doseženo, bodisi doseganju ugodnega stanja ohranjenosti, če trenutno stanje ni ugodno. S sklicevanjem na doseganje ali ohranjanje ugodnega stanja ohranjenosti sta v besedilu opredelitve upoštevani obe možnosti. Tako lahko v primeru, ko je stanje ohranjenosti že ugodno, škodljivi vplivi ogrozijo ohranjanje pozitivnega statusa quo , če pa stanje ohranjenosti ni ugodno, lahko škodljivi vplivi še dodatno poslabšajo ali ogrozijo potrebno izboljšanje trenutnega negativnega statusa quo . To pomeni, da se za škodljive vplive na zavarovano vrsto ali naravni habitat v neugodnem stanju ne more šteti, da ne spadajo v obseg škode, povzročene zavarovani vrsti ali naravnemu habitatu, zgolj zato, ker je vrsta ali habitat že v slabem stanju. Namesto tega je treba obravnavati sposobnost vrste ali habitata, da doseže ugodno stanje ohranjenosti – in morebitne ovire za tako sposobnost. Kot je navedeno v odstavku 118 spodaj, mora biti ocena pomembnosti škodljivih vplivov smiselna na lokalni ravni.

106. V praksi je stanje ohranjenosti številnih zavarovanih vrst in naravnih habitatov, ki spadajo na področje uporabe direktive o okoljski odgovornosti in direktiv o naravi, neugodno ( 118 )

107. Če imajo vrste ali habitati, navedeni v direktivah o naravi, neugodno stanje ohranjenosti, direktivi o naravi zahtevata ukrepe za njihovo povrnitev v ugodno stanje ohranjenosti ( 119 ) . V tem okviru je treba upoštevati škodljive vplive na sprejete obnovitvene ukrepe za doseganje ugodnega stanja ohranjenosti. Taki ukrepi so lahko na primer v obliki ukrepov za obnovitev habitatov ali programov za ponovno naselitev vrst. Kot primer je mogoče navesti upoštevanje, v zvezi s škodljivim dogodkom, ki vključuje umrljivost rib, vseh ukrepov aktivnega ohranjanja na določenem območju, namenjenih izboljšanju stanja ohranjenosti prizadete vrste rib. To bo povezano z vidikom dinamike populacije. Upoštevati bi bilo treba tudi škodljive vplive na možnosti za obnovitev. Na primer, prizadeto območje lahko gosti vrsto, ki ni v ugodnem stanju, vendar pri njej obstajajo možnosti za obnovitev, ki izražajo njeno trenutno prisotnost. Škodljivi vplivi, ki negativno vplivajo na prisotnost vrste, lahko tudi zmanjšajo možnosti za obnovitev.

Izvedba ocene

108. V opredelitvi se zahteva, da se pomembnost oceni „glede na stanje ob upoštevanju meril iz Priloge I“. Okvir 7: Besedilo meril iz Priloge I k Direktivi

„Pomen škode, ki slabo vpliva na doseganje ali ohranjanje ugodnega stanja habitatov ali vrst, se ovrednoti po stanju ohranjenosti v času škode glede na funkcije, ocenjene po ugodju, ki ga zagotavljajo, in glede na zmožnost naravne obnovitve. Pomembne škodljive spremembe referenčnega stanja se ugotovijo z merljivimi podatki, kakršni so na primer: — število osebkov, njihova gostota ali površina območja, — vloga posameznih osebkov ali območja, ki ga je prizadela škoda, glede na ohranitev vrste ali habitata, redkost vrste ali habitata (ocenjeno na lokalni, regionalni in višji ravni, tudi na ravni Skupnosti), — sposobnost vrste za razmnoževanje (glede na značilno dinamiko za to vrsto ali populacijo), sposobnost za življenje ali sposobnost habitata za naravno obnavljanje (glede na dinamiko za značilne vrste ali za populacije habitatov), — zmogljivost vrste ali habitata, da se po nastali škodi v kratkem času in brez drugih posegov kot okrepljenih varstvenih ukrepov povrne v stanje, ki samo zaradi dinamike vrste ali habitata vodi v stanje, šteto kot enakovredno referenčnemu stanju ali boljše od njega. Škoda, za katero je dokazan vpliv na zdravje ljudi, se oceni kot večja škoda. Naslednjega ni treba oceniti kot večjo škodo: — negativne variacije, manjše od naravnih nihanj, ki veljajo kot normalne za vrsto ali habitat, — negativne variacije, nastale zaradi naravnih vzrokov ali kot posledica posegov, ki spadajo v običajno upravljanje območij, kakršno je opredeljeno v popisu habitata ali ciljnih dokumentih ali kakršno so predhodno izvajali lastniki ali izvajalci, — škoda, povzročena vrsti ali habitatom, za katere je ugotovljeno, da se bodo v kratkem času in brez posegov obnovili bodisi do referenčnega stanja bodisi do stanja, ki samo zaradi dinamike vrste ali habitata vodi v stanje, šteto kot enakovredno referenčnemu stanju ali boljše od njega.“

109. Referenčno stanje se nanaša na določeno območje ali določeno populacijo ali populacije vrst, ki so prizadeti zaradi škodljivih vplivov. Za njihovo obravnavanje bi bilo treba uporabiti najboljše razpoložljive informacije.

110. Da se omogoči ocena za posamezno območje ali posamezno populacijo, bi se moralo referenčno stanje nanašati na zgoraj navedene parametre in opredelitve. Za naravne habitate, navedene v Prilogi I k direktivi o habitatih, bi to na primer vključevalo preučitev habitatov na določenem območju, njihove strukture in delovanja ter njihovih značilnih vrst. Obstaja lahko na primer mozaik različnih naravnih habitatov, ali pa lahko habitati delujejo v povezavi z vodnim telesom (kot na primer slano močvirje, ki deluje v skladu s plimovanjem v obalnih vodah). Za območja Natura 2000 bo standardni obrazec verjetno pomemben vir informacij ( 120 )

111. Pri določanju teh posebnosti se lahko pojavijo številni možni praktični izzivi: določitev najboljših razpoložljivih informacij v danih okoliščinah in zagotavljanje zanesljivosti informacij.

112. Če je škoda že nastala, lahko sama škoda pomeni oviro za ocenjevanje referenčnega stanja. Če je habitat poškodovan ali uničen ali če so vrste pregnane iz njega, bo morda zelo težko določiti referenčno stanje na podlagi informacij, zbranih naknadno. To je lahko še posebej očitno v takih okoliščinah, kot so predstavljene v zadevah C-529/15, Folk, in C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, tj. kadar bi lahko poklicna dejavnost kumulativno povzročala škodljive vplive v precej dolgem obdobju, ki bi zavrli način, na katerega bi sicer habitat naravno deloval, ali zavrli prisotnost zavarovanih vrst. Vendar se natančna količinska opredelitev tega, kaj je zavrto ali izgubljeno, ne zahteva, saj se opredelitev nanaša na „ocenjeno“. Sklicevati se je mogoče tudi na sodbo v zadevi C-374/98, Komisija proti Franciji ( 121 ) , v kateri je Sodišče navedlo, da ugodnost ne bi smela izhajati iz neizpolnjevanja zahtev iz direktive o pticah. V okviru Direktive izvajalec, ki z nezakonitim ravnanjem ali opustitvijo uniči ali poškoduje podlago, na kateri se lahko zbirajo podatki (na primer z zasutjem zavarovanega mokrišča za ekonomsko korist), zaradi tega ne bi smel pridobiti koristi v primerjavi z izvajalcem, ki ravna zakonito.

113. Pomembna je tudi sodba v zadevi C-157/89, Komisija proti Italiji, v kateri je Sodišče preučilo koncept najboljših razpoložljivih informacij v okviru direktive o pticah, pri čemer je potrdilo vlogo priznane znanstvene literature splošnega značaja, kadar ni na voljo bolj specifična literatura ( 122 )

114. Tudi če je bilo območje resno poškodovano, je morda mogoče pridobiti informacije o referenčnem stanju z uporabo obstoječih podatkov, zbranih z opazovanjem Zemlje. Poleg tega je v primeru, ko so informacije omejene, morda ustrezno določiti referenčno stanje z uporabo podatkov s podobnih območij, ki niso prizadeta zaradi škodljivega dogodka (tj. „referenčnih območij“) ali z uporabo modelov ( 123 )

115. Biodiversity baseline condition (Referenčno stanje biotske raznovrstnosti) Komisija je objavila excelovo preglednico z naslovom ( 124 ) . Ta preglednica se nanaša na zelo obsežen nabor virov informacij na ravni Unije in na ravni vseh držav članic, vključno z informacijami o posameznih območjih, kot je „standardni obrazec“ vseh območij Natura 2000, zagotavlja pa tudi metodološke pristope na ravni Unije in nacionalnih ravneh, ki pomagajo določiti referenčno stanje zavarovanih vrst in naravnih habitatov ( 125 )

116. kakovost informacij, uporabljenih za določitev referenčnega stanja, in sklepe, izpeljane na podlagi uporabljenih informacij. Potrebna je previdnost glede zanesljivosti in veljavnosti informacij ter sklepov, izpeljanih na njihovi podlagi, zlasti če izvajalec zanika, da so ali bodo nastali škodljivi vplivi. V tem okviru se je mogoče sklicevati na sodbo v zadevi C-209/02, Komisija proti Avstriji, v kateri je Sodišče ugotovilo, da pristojni organi niso izpeljali pravilnih sklepov na podlagi znanstvene ocene verjetnih vplivov projekta na območju Natura 2000 Koncept najboljših razpoložljivih informacij zajema tudiinformacij, uporabljenih za določitev referenčnega stanja, in sklepe, izpeljane na podlagi uporabljenih informacij. Potrebna je previdnost glede zanesljivosti in veljavnosti informacij ter sklepov, izpeljanih na njihovi podlagi, zlasti če izvajalec zanika, da so ali bodo nastali škodljivi vplivi. V tem okviru se je mogoče sklicevati na sodbo v zadevi C-209/02, Komisija proti Avstriji, v kateri je Sodišče ugotovilo, da pristojni organi niso izpeljali pravilnih sklepov na podlagi znanstvene ocene verjetnih vplivov projekta na območju Natura 2000 ( 126 )

117. Kar zadeva stanje po škodljivem dogodku, prvi stavek prvega odstavka Priloge I pomaga umestiti referenčno stanje v ustrezen okvir s sklicevanjem na stanje ohranjenosti, funkcije, ocenjene po ugodju, in zmožnost naravne obnovitve. To so splošna kontekstualna merila, tj. kaj je splošno znanega o zavarovanih vrstah ali naravnih habitatih, izpostavljenih škodljivim vplivom škodljivega dogodka (v pomoč naj bi bila zgoraj navedena excelova preglednica z naslovom Biodiversity baseline condition (Izhodiščno stanje biotske raznovrstnosti) ). Sklicevanja v opredelitvi „stanja ohranjenosti“ na evropsko ozemlje držav članic, na katerem se uporablja Pogodba, ozemlje države članice in naravno območje razširjenosti omogočajo določitev tega okvira na različnih ravneh. Na primer, redek endemičen in geografsko omejen habitat bo kazal drugačno sliko kot habitat, ki je zelo razširjen tako znotraj držav članic kot med njimi.

118. Drugi stavek prvega odstavka Priloge I se nanaša na določitev negativnih sprememb s sklicevanjem na merljive podatke z navedbo primerov. S tem stavkom je poudarjeno, da se škodljivi vplivi nanašajo na merljive negativne spremembe in prizadetosti. Podatki se nanašajo tako na posamezna prizadeta območja in populacije kot tudi na zadevne vrste in habitatne tipe bolj na splošno. To pomeni, da so pomembne tako informacije o posameznih območjih in populacijah kot tudi splošnejše informacije (kot so na primer informacije iz znanstvene literature): — prva alinea se nanaša na „število osebkov, njihovo gostoto ali površino območja“. Pri zavarovanih vrstah lahko to zajema število ubitih osebkov ali število osebkov, ki so utrpeli škodo ali drugo poslabšanje. Pri habitatih lahko površina območja zajema habitate zavarovanih vrst, razmnoževališča in počivališča ter habitate iz Priloge I k direktivi o habitatih ter se lahko nanaša na izgubo habitata, poslabšanje stanja habitata in prizadetost funkcij, ki jih ti habitati zagotavljajo; — druga alinea ima primerjalni namen in je namenjena povezovanju osebkov in prizadetega območja s širšim ohranjanjem zadevnih osebkov in habitatov. Sklicevanje na oceno na lokalni, regionalni in višji ravni je skladno s sklicevanjem na evropsko ozemlje in ozemlje držav članic ter naravno območje razširjenosti iz opredelitve „stanja ohranjenosti“. Ocena in določitev pomembnosti morata biti smiselna na lokalni ravni. Sklicevanja na nacionalno in evropsko raven zagotavljajo dodatno usmeritev za umestitev osebkov in habitatov v različne geografske okvire. To ne pomeni, da je treba škodljive vplive dokazati na nacionalni in evropski ravni; — tretja alinea se osredotoča na sposobnost obnovitve prizadetih vrst in habitatov. Ta se seveda lahko razlikuje. Nekateri habitati imajo abiotske značilnosti, ki jih ni mogoče obnoviti. Primer je apnenčasti pod, naveden v sodbi v zadevi C-258/11, Sweetman (127), za katerega je bilo v okviru postopka ocenjevanja v skladu z direktivo o habitatih opredeljeno, da mu grozi trajno uničenje. Tak položaj trajne izgube bi lahko nastal v zvezi z direktivo o okoljski odgovornosti; — četrta alinea se osredotoča na časovni dejavnik in je tesno povezana s tretjo alineo. Sklicevanja na „v kratkem času“ in na neposredovanje dovoljujejo možnost, da se vrsta ali habitat lahko sama hitro obnovita. Vendar je treba poudariti, da je to glede na referenčno stanje. Zato je treba upoštevati posebnosti prizadetega območja in populacije. Pri tem ni mogoče izključiti na primer, da lahko obnovitev zaradi lokalnih dejavnikov traja dlje kot drugje. Kaj pomeni „v kratkem času“, ni opredeljeno, vendar izraz nakazuje, da morata biti vrsta ali habitat vsaj zmožna hitre obnovitve. Vrste z dolgimi cikli razmnoževanja in habitati, ki se počasi oblikujejo, nimajo take zmožnosti.

119. Kot je bilo navedeno, postopek ocenjevanja ni sam sebi namen, ampak je namenjen opredelitvi potrebe po preventivnih ukrepih, takojšnjemu obvladovanju dejavnikov škode oziroma sanacijskih ukrepih. Časovna kritičnost prvega in drugega namena mora biti izražena v postopku ocenjevanja. Besedilo opredelitve „škode, povzročene zavarovanim vrstam in naravnim habitatom“ se nanaša na oceno „ob upoštevanju“ meril iz Priloge I. To bi moralo omogočiti osredotočanje na tiste vidike iz Priloge I, ki so potrebni za hitro določitev potrebe po preventivnih ukrepih ali takojšnjem obvladovanju dejavnikov škode. Za namene sanacijskih ukrepov bo verjetno primerna bolj poglobljena ocena.

Določitev pomembnosti

120. Za namene preventivnih ukrepov in ukrepov za takojšnje obvladovanje dejavnikov škode bi bilo treba določiti pomembnost, če ocena privede – ali bi morala privesti – do razumnega prepričanja, da bodo brez takih ukrepov nastale negativne spremembe in prizadetosti, kot so navedene v odstavkih 121 in 122 spodaj.

121. Ob upoštevanju meril o nepomembnosti, navedenih v odstavkih 124 in 125 spodaj, bodo za namene sanacijskih ukrepov v zvezi z naravnimi habitati negativne spremembe pomembne in bo prišlo do prizadetosti, če bodo na območju prizadetega naravnega habitata povzročile eno ali več od naslednjega: — merljivo trajno ali začasno izgubo območja, ki ga zajema habitat, — merljivo poslabšanje, kar zadeva strukturo ali delovanje habitata, — merljivo trajno ali začasno zmanjšanje območja razširjenosti habitata, — merljivo trajno ali začasno izgubo značilnih vrst ali zmanjšanje njihovega območja razširjenosti ali razpoložljivih habitatov, — merljivo trajno ali začasno prizadetost naravnih funkcij, povezanih z območjem, strukturo in funkcijami naravnega habitata, in njegovih značilnih vrst, — merljivo razliko med časom, ko so nastali škodljivi vplivi, in časom, ko je bilo za območje, strukturo, funkcije in zadevne značilne vrste ponovno vzpostavljeno referenčno stanje.

122. Ob upoštevanju meril o nepomembnosti, navedenih v odstavkih 124 in 125 spodaj, bodo za namene sanacijskih ukrepov v zvezi z zavarovanimi vrstami negativne spremembe pomembne in bo prišlo do prizadetosti, če bodo v zvezi s prizadeto populacijo povzročile eno ali več od naslednjega: — merljivo trajno ali začasno izgubo populacije (vključno z izgubo osebka ali osebkov) ali poslabšanje zdravja populacije, ki vpliva na dinamiko populacije na območju, na katerem so se pojavili škodljivi vplivi. Izguba populacije je lahko posledica poginov, vzročno povezanih s škodljivim dogodkom. Poslabšanje zdravja populacije lahko vključuje na primer oblike škode, kot so bioakumulacija toksinov ali škodljive genske spremembe po navzkrižni oploditvi z gensko spremenjenimi osebki, ki so namerno sproščeni v okolje (128); — merljivo trajno ali začasno zmanjšanje območja razširjenosti zadevne vrste, — merljivo trajno ali začasno zmanjšanje habitatov, ki so na voljo zadevnim vrstam za njihovo dolgoročno ohranitev, — merljivo trajno ali začasno prizadetost naravnih funkcij, povezanih z izgubo populacije, zmanjšanjem območja razširjenosti ali zmanjšanjem razpoložljivih habitatov, — merljivo razliko med časom, ko so nastali škodljivi vplivi, in časom, ko je bilo za populacijo, obseg območja razširjenosti in razpoložljivost habitatov ponovno vzpostavljeno referenčno stanje.

123. V drugem odstavku Priloge I je navedeno, da je treba škodo, za katero je dokazan vpliv na zdravje ljudi, oceniti kot večjo škodo. Mogoče je, da bo negativna sprememba pri zavarovani vrsti ali naravnem habitatu vključevala vplive, ki bodo zaradi vključenih dejavnikov škode hkrati pomembni za zdravje ljudi. Na primer, onesnaženje naravnega habitata s strupenimi snovmi bi lahko hkrati izpostavilo ljudi škodljivim vplivom na zdravje.

124. V zadnjem odstavku Priloge I je navedeno, česa ni treba oceniti kot večjo škodo. V sodbi v zadevi C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, je Sodišče navedlo: „Iz uporabe glagola ‚ni treba‘ izhaja, da imajo države članice pri prenosu te direktive možnost, da to škodo štejejo – ali pa ne – za večjo v smislu Priloge I k navedeni direktivi“ ( 129 ) . Sodišče je tudi ugotovilo, da je treba določbe tega odstavka razlagati ozko ( 130 )

125. Kar zadeva vsebino zadnjega odstavka Priloge I: — prva alinea se nanaša na negativne variacije, ki so manjše od običajnih naravnih nihanj. To je povezano z morebitno nestatično naravo referenčnega stanja iz odstavka 65 zgoraj. Poudarek je na velikosti negativnih variacij glede na naravne variacije; — druga alinea se nanaša na negativne variacije zaradi naravnih vzrokov ali običajnega upravljanja območja. Sodišče je to alineo podrobno preučilo v zadevi C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig Holstein e. V. Zadeva se je nanašala na redno izsuševanje mokrišča Natura 2000, ki ga je za namene kmetijstva izvajal javni organ. Zaradi izsuševanja se je vodostaj znižal, kar je škodljivo vplivalo na zavarovano vrsto, črno čigro (Chlidonias niger). Sodišče je odločilo, da se pojem „običajno upravljanje“ nanaša na popis habitata in ciljne dokumente (ki zadevajo ukrepe upravljanja, ki jih izvajajo pristojni organi) ter predhodno upravljanje s strani lastnikov ali izvajalcev (131). Sodišče je ugotovilo naslednje: „Da se izrazu ‚običajno‘ ne bi odvzel polni učinek v okviru varstva okolja, je treba dodati, da se lahko upravljanje šteje za običajno le, če je v skladu z dobrimi praksami, kot so zlasti dobre kmetijske prakse“ (132). Ugotovilo je tudi, da lahko upravljanje območja, zajetega z direktivo o habitatih in direktivo o pticah, vključuje kmetijske dejavnosti, vključno z namakanjem, vendar se lahko šteje za običajno le, če je skladno s cilji in obveznostmi iz navedenih direktiv (133). Ta sodba velja za vsa območja, zajeta z direktivama o naravi, ne le za območja Natura 2000 (134). Kar zadeva območja Natura 2000, je treba omeniti pomembnost ustreznih ciljev ohranjanja območij; — tretja alinea se nanaša na naravno povrnitev habitatov ali vrst v stanje, ki je enakovredno referenčnemu stanju ali boljše od njega, v kratkem času.

Izključitve

126. V opredelitvi „škode, povzročene zavarovanim vrstam in naravnim habitatom“ so določene izključitve s sklicevanjem na člen 6(3) in (4) ter člen 16 direktive o habitatih in člen 9 direktive o pticah. Sodišče je v sodbi v zadevi C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein, odločilo, da je treba te izključitve razlagati ozko ( 135 )

127. Iz sklicevanj na te določbe direktiv o naravi je mogoče izpeljati več sklepov.

128. Prvič, sam obstoj dovoljenja v skladu z eno od zgoraj navedenih določb ne pomeni splošne izključitve škodljivih vplivov iz obsega škode, povzročene zavarovanim vrstam in naravnim habitatom. Da bi bili škodljivi vplivi izključeni: — so morali biti predhodno ugotovljeni; — vzročno dejanje je moralo biti izrecno dovoljeno. Če izvajalec presega pogoje, določene v dovoljenju (na primer z večjim poseganjem v habitat, kot je dovoljeno z dovoljenjem), lahko nastane odgovornost za škodljive vplive, povezane z neizpolnjevanjem obveznosti (136).

129. lahko nastane v primerih, ko ni nobenega dovoljenja, vendar se uporabljajo zahteve iz člena 6(3) in (4) ter člena 16 direktive o habitatih in člena 9 direktive o pticah. To na primer velja, ko bi moral izvajalec pridobiti dovoljenje za odstopanje v skladu s členom 16 direktive o habitatih, da bi lahko zakonito izvajal poklicno dejavnost, vendar ga ni pridobil Drugič, besedilo izključitev kaže, da odgovornost na podlagi direktive o okoljski odgovornostinastane v primerih, ko ni nobenega dovoljenja, vendar se uporabljajo zahteve iz člena 6(3) in (4) ter člena 16 direktive o habitatih in člena 9 direktive o pticah. To na primer velja, ko bi moral izvajalec pridobiti dovoljenje za odstopanje v skladu s členom 16 direktive o habitatih, da bi lahko zakonito izvajal poklicno dejavnost, vendar ga ni pridobil ( 137 )

6. „ŠKODA NA VODAH“

130. Kot je razvidno iz okvira 3 zgoraj, se „škoda na vodah“, kar zadeva stvarni obseg, nanaša na dve glavni kategoriji voda: zadevne vode iz okvirne direktive o vodah in morske vode, ki spadajo na področje uporabe okvirne direktive o morski strategiji. V smernicah sta ti kategoriji obravnavani ena za drugo.

(A) ZADEVNE VODE IZ OKVIRNE DIREKTIVE O VODAH

Stvarni in geografski obseg zadevnih voda

131. Za razumevanje stvarnega obsega „škode na vodah“ je treba razumeti, kaj je mišljeno z izrazom „zadevne vode“. Pojem „vode“ vključuje vse vode, zajete z okvirno direktivo o vodah – glej okvir 8 spodaj. Namen okvirne direktive o vodah je „določiti okvir za varstvo celinskih površinskih voda, somornic, obalnega morja in podzemne vode“ ( 138 ) . Vode iz tega citata so vode, zajete z okvirno direktivo o vodah. Okvirna direktiva o vodah se uporablja za vse navedene vode, ne glede na njihovo velikost in značilnosti ( 139 ) . Nadaljnje ustrezne opredelitve so v okviru 9 spodaj. „Zadevne“ vode so vode, ki jih je prizadela škoda. Okvir 8: Opredelitev „voda“

V skladu s členom 2(5) direktive o okoljski odgovornosti: „vode“ pomenijo „vse vode, zajete v Direktivo 2000/60/ES“.

Okvir 9: Opredelitve iz okvirne direktive o vodah, ki se nanašajo na „vode“.

V okvirni direktivi o vodah sta izrecno opredeljena dva osnovna razreda voda, tj. „površinske vode“ in „podzemna voda“. V skladu s členom 2(1) okvirne direktive o vodah „površinske vode“ pomenijo „celinske vode razen podzemne vode; somornice in obalno morje, ki glede kemijskega stanja vključujejo tudi teritorialno morje“. V skladu s členom 2(2) okvirne direktive o vodah „podzemna voda“ pomeni „vso vodo pod zemeljskim površjem v zasičenem območju in v neposrednem stiku s tlemi ali podtaljem“. Kot je razvidno, se opredelitev „površinskih voda“ nanaša na štiri podrazrede voda: „celinske vode“, „somornice“, „obalno morje“ in „teritorialno morje“. Prvi trije od teh podrazredov so sami izrecno opredeljeni. V skladu s členom 2(3) okvirne direktive o vodah „celinske vode“ pomenijo „vse stoječe ali tekoče vode na površju kopnega in vso podzemno vodo na kopenski strani temeljne črte, od katere se meri širina teritorialnega morja“. V skladu s členom 2(6) okvirne direktive o vodah „somornice“ pomenijo „telesa površinske vode v bližini rečnih ustij, ki so zaradi bližine obalnih voda delno slana, vendar nanje znatno vplivajo tokovi sladke vode“. V skladu s členom 2(7) okvirne direktive o vodah „obalno morje“ pomeni „površinsko vodo na kopenski strani črte, ki je v vsaki svoji točki oddaljena eno navtično miljo na morsko stran od najbližje točke temeljne črte, od katere se meri širina teritorialnega morja; kadar je primerno, se razteza do zunanje meje somornic“.

132. Kot je razvidno iz opredelitev v okviru 9, geografski obseg površinskih voda zajema obalno morje in, kar zadeva kemijsko stanje, teritorialno morje. Teritorialno morje sega do dvanajst navtičnih milj proti morju od temeljne črte. Upoštevati je treba še dvoje. Prvič, kar zadeva površinske vode, obstaja določeno prekrivanje z morskimi vodami – kot je razvidno iz okvira 12 spodaj. Kjer prihaja do prekrivanja, ima za namene direktive o okoljski odgovornosti prednost okvirna direktiva o vodah (glej okvir 12 in odstavek 175 spodaj). Drugič, okvirna direktiva o vodah vključuje nadaljnje ustrezne podrazdelitve voda, kot je prikazano v okviru 10 spodaj. Tretjič, kar zadeva ocenjevanje pomembnosti škodljivih vplivov na zadevne vode iz okvirne direktive o vodah, je treba upoštevati geografske omejitve, povezane z referenčnimi koncepti za škodljive vplive. Ti so obravnavani v nadaljevanju. Okvir 10: Nadaljnje ustrezne opredelitve podrazdelitev „voda“ v okvirni direktivi o vodah.

V skladu s členom 2(4) okvirne direktive o vodah „reka“ pomeni „telo celinske vode, ki večji del teče po površini, vendar pa del njenega toka lahko teče tudi pod zemljo“. V skladu s členom 2(5) okvirne direktive o vodah „jezero“ pomeni „telo stoječe celinske površinske vode“. V skladu s členom 2(8) okvirne direktive o vodah „umetno vodno telo“ pomeni „telo površinske vode, ki ga je ustvaril človek“. V skladu s členom 2(9) okvirne direktive o vodah „močno preoblikovano vodno telo“ pomeni „telo površinske vode, ki ga je določila država članica skladno z določbami Priloge II in katerega značilnosti so znatno spremenjene zaradi fizičnih sprememb, ki jih je povzročilo človekovo delovanje“. V skladu s členom 2(10) okvirne direktive o vodah „telo površinske vode“ pomeni „ločen in pomemben sestavni del površinske vode, kot na primer jezero, vodni zbiralnik, potok, reka ali kanal, del potoka, reke ali kanala, somornica ali del obalnega morja“. V skladu s členom 2(12) okvirne direktive o vodah „telo podzemne vode“ pomeni „razločen volumen podzemne vode v vodonosniku ali vodonosnikih“. V skladu s členom 2(11) okvirne direktive o vodah „vodonosnik“ pomeni „kamninski sloj ali sloje ali druge geološke plasti pod zemeljsko površino, ki so dovolj porozne ali prepustne, da omogočajo pomemben tok podzemne vode ali odvzem pomembnih količin podzemne vode“.

Referenčni koncepti za škodljive vplive

133. Referenčni koncepti za škodljive vplive so „ekološko [pomembno za površinske vode], kemično [pomembno za površinske in podzemne vode] in/ali količinsko stanje [pomembno za podzemno vodo] in/ali ekološki potencial [pomemben za močno in umetno preoblikovana vodna telesa] [zadevnih ]voda, kakor je opredeljeno v Direktivi 2000/60/ES“. Ob upoštevanju razlik med kemičnim stanjem površinskih in podzemnih voda to pomeni, da obstaja pet različnih vrst stanja, ki jih bo morda treba upoštevati, in da se je treba za njihovo opredelitev sklicevati na okvirno direktivo o vodah. Kot je navedeno v okviru 11 spodaj, sta „ekološko stanje“ in „količinsko stanje“ izrecno opredeljeni; po drugi strani pa je treba opredelitvi „kemijskega stanja“ in „ekološkega potenciala“ izpeljati iz opredelitev „dobrega kemijskega stanja“ in „dobrega ekološkega potenciala“. Okvir 11: Referenčni koncepti, kot so opredeljeni v okvirni direktivi o vodah.

Okvirna direktiva o vodah vsebuje natančni opredelitvi „ekološkega stanja“ in „količinskega stanja“. V skladu s členom 2(21) okvirne direktive o vodah „ekološko stanje“ pomeni „ izraz kakovosti zgradbe in delovanja vodnih ekosistemov, povezanih s površinskimi vodami, skladno z razvrstitvijo v Prilogi V“. V skladu s členom 2(26) okvirne direktive o vodah „količinsko stanje“ pomeni „izraz stopnje vpliva na telo podzemne vode zaradi neposrednega in posrednega odvzemanja“. Okvirna direktiva o vodah sicer vsebuje izrecni opredelitvi „ekološkega stanja“ in „količinskega stanja“, ne vsebuje pa izrecne opredelitve „kemijskega stanja“. Namesto tega je v členu 2(24) in (25) okvirne direktive o vodah opredeljeno „dobro kemijsko stanje površinske vode“ oziroma „dobro kemijsko stanje podzemne vode“ (poudarek dodan). „Dobro kemijsko stanje površinske vode“ pomeni „kemijsko stanje, ki je potrebno, da se dosežejo okoljski cilji za površinske vode, določeni v členu 4(1)(a); to je kemijsko stanje telesa površinske vode, v katerem koncentracije onesnaževal ne presegajo okoljskih standardov kakovosti, določenih v Prilogi IX (140) in na podlagi člena 16(7), ter na podlagi druge s tem povezane zakonodaje Skupnosti, ki določa okoljske standarde kakovosti na ravni Skupnosti“. „Dobro kemijsko stanje podzemne vode“ pomeni „kemijsko stanje telesa podzemne vode, ki izpolnjuje vse pogoje iz preglednice 2.3.2. v Prilogi V“ (141). Prav tako okvirna direktiva o vodah ne vsebuje izrecne opredelitve „ekološkega potenciala“, vendar je v členu 2(23) opredeljen „dober ekološki potencial“, ki pomeni „stanje močno preoblikovanega ali umetnega vodnega telesa, ki je tako opredeljeno skladno z ustreznimi določbami Priloge V“.

134. dokumentu s smernicami št. 2 o opredelitvi vodnih teles ( 142 ) , tj. nezavezujočem referenčnem dokumentu, pripravljenim v okviru skupne strategije izvajanja za okvirno direktivo o vodah, navedeno, da se koncept vodnih teles uporablja za poročanje o skladnosti z glavnimi okoljskimi cilji Direktive in njeno ocenjevanje; vendar je razmejitev vodnega telesa orodje in ne cilj sam po sebi. V skladu z okvirno direktivo o vodah se načeloma uporablja pet referenčnih konceptov v zvezi z vodnimi telesi, ki so razmejena na podlagi navedene direktive in ocenjena na podlagi programov spremljanja stanja, ki državam članicam puščajo polje proste presoje glede pogostosti in merilnih mest. V tem pravnem okviru se ti koncepti in koncept razmejenih vodnih teles načeloma uporabljajo za doseganje dolgoročnih ciljev z ustreznim upravljanjem povodij in načrtovanjem ukrepov. V zvezi s tem je vtj. nezavezujočem referenčnem dokumentu, pripravljenim v okviru skupne strategije izvajanja za okvirno direktivo o vodah, navedeno, da se koncept vodnih teles uporablja za poročanje o skladnosti z glavnimi okoljskimi cilji Direktive in njeno ocenjevanje; vendar je razmejitev vodnega telesa orodje in ne cilj sam po sebi.

135. V okviru direktive o okoljski odgovornosti se pet referenčnih konceptov nanaša na iste zadevne vode; tj. vode, zajete z okvirno direktivo o vodah, vendar se uporabljajo za drugačen namen, tj. so referenčna merila za oceno škode na vodah, tj. škode, ki ima večje škodljive vplive na elemente kakovosti, ki opredeljujejo te referenčne koncepte.

136. Kot bo podrobno pojasnjeno v nadaljevanju, se pet referenčnih konceptov sklicuje na več nadaljnjih konceptov iz okvirne direktive o vodah. Odvisno od voda, prizadetih zaradi škodljivih vplivov, bo treba te nadaljnje koncepte upoštevati pri uporabi opredelitve „škode na vodah“. Za namene direktive o okoljski odgovornosti je mogoče teh pet konceptov uporabno razdeliti na tiste, ki se nanašajo na površinske vode, tj. ekološko stanje, ekološki potencial in kemijsko stanje površinskih voda, in tiste, ki se nanašajo na podzemno vodo, tj. kemijsko stanje in količinsko stanje.

137. Opredelitev „ekološkega stanja“ se nanaša na kakovost zgradbe in delovanja vodnih ekosistemov, povezanih s površinskimi vodami, razvrščenimi v skladu s Prilogo V k okvirni direktivi o vodah. Priloga V se nanaša na pet podrazredov ali razdelitev površinskih voda: reke, jezera, somornice, obalno morje, umetna in močno preoblikovana vodna telesa. Reke, jezera ter umetno in močno preoblikovana vodna telesa so dejansko nadaljnje razdelitve podrazreda „celinske vode“ iz okvira 9 zgoraj, ki so vsi izrecno opredeljeni v okvirni direktivi o vodah – glej okvir 10 zgoraj. „Ekološko stanje“ se nanaša na reke, jezera, somornice in obalno morje. V Prilogi V so opredeljeni tudi elementi kakovosti, ki so pomembni za različne podrazrede in razdelitve površinskih voda: biološki elementi; hidromorfološki elementi, ki podpirajo biološke elemente; splošni fizikalno-kemijski elementi, ki podpirajo biološke elemente; posebna onesnaževala, za katera je treba določiti nacionalne okoljske standarde kakovosti.

138. Opredelitev „dobrega ekološkega potenciala“ prav tako vsebuje sklicevanje na Prilogo V in se nanaša na umetna ali močno preoblikovana vodna telesa. Natančneje, v preglednici 1.2.5 Priloge V je opredeljen največji, dober in zmeren ekološki potenc