V naslovu V so izpostavljene ugotovitve, ki izhajajo iz ocene podatkov, ki so jih predložile države članice. Razlike v pristopu in metodologiji se zdijo izjemno velike. Ocena kaže zelo malo stičnih točk s tega vidika. Tudi tam, kjer je mogoče ugotoviti stične točke pri velikem številu držav članic (na primer tistih, ki uporabljajo kazenske sankcije in upravne kazni), so razlike še vedno velike glede strogosti kazni, višine glob ali zapornih kazni. Neobstoj skupnega sistema kršitev in kazni lahko ustvari pravno negotovost za podjetja in morebitno izkrivljanje konkurence na notranjem trgu, posledica česar so lahko ranljivosti pri pobiranju prihodkov in pomanjkljivosti pri izvrševanju politik. Nadaljnji ukrepi na podlagi tega poročila bodo opisani v prihodnji reformi carinske unije EU.

V naslovu III poročila so podrobno obravnavani podatki, ki so jih predložile države članice v skladu z merili, določenimi med delom projektne skupine in strukturiranimi na podlagi ustreznih določb carinskega zakonika Unije.

Komisija je predlagala ustanovitev projektne skupine. Obrazložitveni memorandum obravnava strukturo, metodologijo in rezultate dela projektne skupine. Ti rezultati so prikazani v delovnem dokumentu služb Komisije, ki je povezan s tem poročilom (DEL 1 – Splošna primerjalna preglednica in DEL 2 do 4 – Preglednice za posamezne države).

Države članice imajo torej možnost izbire carinskih kazni. Sistemi kazni, ki izhajajo neposredno iz nacionalne zakonodaje držav članic, se med državami članicami razlikujejo in se sčasoma spreminjajo. Namen tega poročila je zagotoviti splošen pregled posameznega sistema kazni v posamezni državi članici v skladu s carinskim zakonikom Unije. Gre za predstavitev pravnega položaja v državah članicah, ki temelji na prispevkih, ki so jih države članice predložile projektni skupini, ki jo je v ta namen ustanovila Komisija. Države članice so predložile podrobna poročila o državah in potrdile točnost svojih pravnih določb.

Carinska zakonodaja Evropske unije je harmonizirana s carinskim zakonikom Unije . Carinski zakonik Unije vključuje obveznost držav članic, da določijo kazni za nespoštovanje carinske zakonodaje, ter določa, da so take kazni učinkovite, sorazmerne in odvračilne. Države članice Komisijo obvestijo o veljavnih nacionalnih določbah v zvezi s carinskimi kaznimi v določenem roku od datuma začetka uporabe takih določb in nemudoma o vseh naknadnih spremembah zadevnih določb.

Delo projektne skupine je temeljilo na dveh ciljih: (a) ugotavljanju dejstev: zbiranju informacij od držav članic za pripravo celovitega poročila in (b) smernicah : na podlagi zbranih informacij in v sodelovanju z državami članicami poskusiti oceniti, čeprav pravno nezavezujoče, uporabo kazni v državah članicah.

Kvantitativni podatki, zbrani v splošni primerjalni preglednici, kažejo, da države članice določajo kazni v primeru kršitev v okviru carinskega zakonika Unije in da se zato lahko zanje šteje, da izpolnjujejo svojo obveznost sprejetja kazni. Pomembno je poudariti, da te kazni izhajajo iz nacionalne zakonodaje in ne iz skupnega harmoniziranega pristopa in metodologije.

Členi carinskega zakonika Unije, ki določajo kršitev, so opredeljeni in navedeni v splošni primerjalni preglednici, priloženi poročilu. Analiza kazni, ki so jih države članice sporočile v zvezi s kršitvami zadevnih členov carinskega zakonika Unije, temelji na desetih merilih, ki dajejo jasno sliko uporabe člena 42(1) carinskega zakonika Unije.

Direktiva o zaščiti finančnih interesov EU določa več kaznivih dejanj zoper proračun EU, vključno z utajo carin. Čeprav lahko carinske kršitve spadajo na področje uporabe direktive o zaščiti finančnih interesov, če so izpolnjeni nekateri strogi pogoji, je direktiva o zaščiti finančnih interesov namenjena le naklepnim kaznivim dejanjem. Direktiva o zaščiti finančnih interesov ne zajema carinskih kršitev v okviru carinskega zakonika Unije v višini manj kot 10 000 EUR, ne glede na to, ali so bile storjene naklepno ali iz malomarnosti.

Člen 42(3) carinskega zakonika Unije določa obveznost držav članic, da „najpozneje v 180 dneh od dneva začetka uporabe tega člena, kot je določen v skladu s členom 288(2), Komisijo obvestijo o veljavnih nacionalnih določbah, kot so predvidene v odstavku 1 tega člena, in ji nemudoma sporočijo kakršne koli naknadne spremembe navedenih določb“.

Člen 4(3) PEU določa, da države članice sprejemajo vse ukrepe, potrebne za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti, ki izhajajo iz Pogodb ali aktov institucij Unije. V ta namen imajo sicer še vedno diskrecijsko pravico za izbiro kazni na področju carine, vendar morajo zlasti zagotoviti, da se kršitve prava EU kaznujejo v skladu s procesnimi in materialnimi pogoji, ki omogočajo učinkovitost, sorazmernost in odvračilnost kazni.

Pred kratkim je skupina modrecev za izzive, s katerimi se spoprijema carinska unija, v poročilu, objavljenem marca 2022 , opozorila na razhajanja in razlike na področju carinskih kazni, zlasti pa na njihove morebitne posledice in potrebo po ukrepanju na tem področju.

Za namene tega poročila, delovnega dokumenta služb Komisije, povezanega s poročilom, in terminologije meril, uporabljenih kot podlaga za poročilo, so naslednji izrazi opredeljeni na naslednji način:

To poročilo temelji na podrobnih informacijah, ki so jih zagotovile države članice in so bile zagotovljene s pomočjo držav članic.

Ocena podatkov je bila strukturirana v splošno preglednico, ki je predstavljena v delu 1 delovnega dokumenta služb Komisije. V tej preglednici so zbrane vse določbe v zvezi s kršitvami carinskega zakonika Unije, kot so določene v nacionalni zakonodaji vsake države članice, poleg tega pa preglednica zagotavlja splošen pregled trenutnega stanja v državah članicah.

Delo projektne skupine je zaradi aktivnega sodelovanja držav članic omogočilo pridobitev naknadne količine podatkov. Iz preglednic za posamezne države (ki so predstavljene v delovnem dokumentu služb Komisije – deli 2–4) je razvidno, da so vse države članice izpolnile svoje obveznosti s sprejetjem kazni na področju carine, ki izhajajo iz njihove nacionalne zakonodaje.

-zbrani podatki so bili strukturirani na podlagi desetih ustreznih meril, ki so omogočala objektivno oceno in primerjavo;

Preglednice za posamezne države in splošna primerjalna preglednica kažejo, kako se lahko različni ukrepi v zvezi s kaznimi razlikujejo med državami članicami. Te razlike izhajajo prav iz dejstva, da ima vsaka država članica diskrecijsko pravico pri izbiri vrste kazni, ki se uporabi za določeno kršitev, in da sankcije izhajajo iz nacionalne zakonodaje. Tako se lahko kršitev v okviru carinskega zakonika Unije v skladu z nacionalno zakonodajo ene države članice šteje zgolj za upravno, medtem ko lahko v drugi državi članici vodi v kazenski postopek. Druge države članice lahko uporabijo upravne kazni, če ni presežen določen prag, nad tem pragom pa je naložena kazen po kazenskem pravu.

Zbliževanja lahko obstajajo med nekaterimi državami članicami ali skupinami držav članic. Na primer, večina držav članic ima vzpostavljen sistem, ki določa upravne in kazenske sankcije. Večina jih uporablja zastaralne roke, oteževalne ali olajševalne okoliščine pri določanju strogosti naložene sankcije itd. (podrobna analiza je navedena v točkah 2 do 7 tega poročila).

Raznolikost nacionalnih sistemov kazni ne preprečuje zbliževanj med njimi. Različni sistemi si zlasti prizadevajo zagotoviti odvračilne, učinkovite in sorazmerne kazni, kot je določeno v carinskem zakoniku Unije. Sodišče zagotavlja, da se ti pojmi, ki so v nekaterih pogledih subjektivni, upoštevajo z opredeljevanjem njihovih obrisov.

Druga področja, na katerih kazni niso sprejete, so posamezni primeri in so zelo maloštevilna. V teh maloštevilnih primerih je zadevna kršitev zajeta v splošnem členu carinskega zakonika Unije, država članica pa v tem okviru ni sprejela posebnih ukrepov, temveč dovoljuje, da se zanjo uporabi sankcija, ki jo določa splošni člen.

Na podlagi splošne ocene je mogoče ugotoviti, da vse države članice na področju carine nalagajo kazni, ki izhajajo bodisi iz njihove nacionalne zakonodaje bodisi iz posebnih določb , sprejetih za namene kršitev carinskega zakonika Unije. Če so države članice sprejele posebne določbe ob upoštevanju carinskega zakonika Unije, so te določbe izključno upravne narave. Prvi del splošne primerjalne preglednice prikazuje naravo kazni, ki so obravnavane v naslednjem oddelku tega poročila. Kljub temu pa je njegov splošni namen pokazati, da države članice izpolnjujejo obveznost iz člena 42(1) carinskega zakonika Unije. V istem delu splošne preglednice so izpostavljena področja, na katerih se kazni ne uporabljajo, in sicer na splošno ali glede na posebne razmere v državah članicah. Najbolj izstopata dve od teh področij:

To merilo se nanaša na najnižje in najvišje naložene sankcije.

Sankcije so lahko dveh vrst: upravne ali kazenske. To merilo določa, katere vrste sankcij se uporabijo za določeno kršitev. To merilo je najbolj odločilno, saj pomaga razlikovati med različnimi sistemi sankcij, ki se uporabljajo v državah članicah.

S členom 51 carinskega zakonika Unije je povezana naslednja kršitev: „gospodarski subjekt ne hrani dokumentov in informacij v zvezi z dovršitvijo carinskih formalnosti na kakršen koli dostopen način in za obdobje, ki ga zahteva carinska zakonodaja“. V zvezi s tem 12 držav članic nalaga upravno sankcijo, 5 držav članic določa kazenske sankcije in upravne kazni (izbira med kazenskimi sankcijami in upravnimi kaznimi v državah članicah, ki jih določajo, je podrobno opisana v točki 2 tega poročila), ena država članica ne določa sankcije, 9 držav članic pa določa kazenske sankcije.

2.Narava kazni: kazenska ali upravna

Narava carinske sankcije je pomembna iz več razlogov, kot so veljavni postopki, izvrševanje, trajanje in posledice, ki jih lahko ima za gospodarske subjekte.

Kar zadeva posledice, lahko narava carinske sankcije vpliva na gospodarske subjekte v zvezi s statusom pooblaščenega gospodarskega subjekta. Eden od pogojev za pridobitev in ohranitev statusa pooblaščenega gospodarskega subjekta je, da gospodarski subjekt ni huje ali ponavljajoče kršil carinskih predpisov. Opredelitev „hude kršitve“ ali „ponavljajoče se kršitve“ je merilo za določitev vrste sankcije, ki se uporablja (glej oteževalne okoliščine) in ki bo v tem primeru v državah članicah, ki uporabljajo sisteme, ki omogočajo kazenske sankcije in upravne kazni, postala kazenska. Razlikovanje ni potrebno v tistih državah članicah, ki uporabljajo samo kazenske sankcije. Vendar je posledica tega vidika za gospodarski subjekt ta, da je v državah članicah, ki uporabljajo kazenske sankcije, morda težje pridobiti ali ohraniti status pooblaščenega gospodarskega subjekt kot v državah članicah, ki uporabljajo samo upravne kazni, kar ustvarja neenake konkurenčne pogoje.

Ocena narave kazni, ki jih uporabljajo države članice, razkriva zapletenost metod, ki jih države članice uporabljajo pri opredelitvi kazni. Predloženi podatki so pokazali, da države članice, ki uporabljajo sistem kazenskih in upravnih sankcij, uporabljajo te sisteme za isto kršitev na podlagi istega člena carinskega zakonika Unije . Te države članice so bile obravnavane kot države članice s kazenskimi sankcijami in upravnimi kaznimi (točka (a) spodaj). Tri države članice uporabljajo večinoma upravne kazni z izjemami za nekatere kršitve v okviru carinskega zakonika Unije, za katere določajo samo kazenske sankcije. Te tri države članice so bile obravnavane kot države s splošnimi upravnimi sistemi kazni (točka (d) spodaj).

Analiza predloženih podatkov glede na naravo kazni je pokazala, da:

a)ima 14 držav članic vzpostavljen sistem, ki določa kazenske sankcije in upravne kazni ;

b)ima osem držav članic vzpostavljen sistem, ki določa samo kazenske sankcije ;

c)dve državi članici uporabljata upravne kazni ;

d)Tri države članice uporabljajo večinoma upravne kazni .

Slika 1: Narava kazni

S pravnega vidika kazensko sodišče naloži kazenske sankcije, upravni organ (običajno carinski organi) pa obravnava upravne kazni.

Pomemben element pri upravnih kaznih v državah članicah je pravica do pritožbe, opredeljena v carinskem zakoniku Unije, v nasprotju s pravico do pritožbe v kazenskih postopkih. Pravica do pritožbe je določena v členu 44 carinskega zakonika Unije. Sestavljena je iz dvostopenjskega postopka: (1) prvi se nanaša na izpodbijanje odločbe carinskih organov z upravnega vidika (gospodarski subjekt se uradno ne strinja s carinskimi odločitvami, ki nanj neposredno vplivajo) in (2) drugi zagotavlja možnost pritožbe zoper odločbo pred nacionalnim upravnim sodiščem v skladu z veljavnimi določbami v državah članicah. Čeprav to ni merilo za oceno preglednice za zbiranje podatkov za posamezno državo, so države članice potrdile, da vse zagotavljajo ta dvostopenjski pritožbeni postopek.

Iz zgornjega grafičnega prikaza na sliki 1 je razvidno, da 52 % od skupno 27 držav članic uporablja sistem, v katerem se določajo kazenske sankcije in upravne kazni. Glede na predložene podatke se zdi, da je pri uporabi kazni metodologija v vseh državah članicah enaka, ko se odločajo o naravi sankcije, ki jo bodo uporabile. Ta metodologija predvideva upoštevanje dveh dejavnikov: pragov (v zvezi z zneskom dajatev, vrednostjo blaga itd.) in oteževalnih okoliščin (pri čemer se lahko na podlagi oteževalnih okoliščin določi najvišja upravna kazen ali se kršitev opredeli kot kaznivo dejanje). Ker to merilo za namen tega poročila ni bilo ocenjeno in čeprav so države članice zagotovile nekaj informacij o meji, nad katero se sankcija šteje za kazensko, ta vidik v tem poročilu ne bo ocenjen.

3. Malomarnost ali naklep

V večini držav članic se razlikuje med naklepnimi kršitvami carinske zakonodaje in kršitvami carinske zakonodaje iz malomarnosti. Vendar v dveh državah članicah (Češka in Hrvaška) malomarnost ali naklep ni merilo za oceno kršitve, saj običajno uporabljata večinoma upravne kazni.