V tem poročilu sta predstavljeni ocena evropskega okvira interoperabilnosti in ocena učinka za okrepljeno interoperabilnostno politiko evropskih uprav, ki sta bili izvedeni zaporedoma.

1.Usmeritev politike in potreba po ukrepanju

Interoperabilnost ni sama sebi namen. Je instrument, ki je postal osrednji vidik digitalno podprtega oblikovanja in izvajanja politik. Organizacijam omogoča, da prek svojih informacijskih sistemov nemoteno sodelujejo ter izmenjujejo informacije in znanje na vseh ravneh. Za interoperabilnost, ki presega tehnična sredstva, so potrebni sporazumi med različnimi organizacijami, dogovorjeni opisi podatkov, zakoni, ki omogočajo izmenjavo podatkov, in kultura sodelovanja.

Interoperabilnost je bistvena za evropski enotni trg, ki se vse bolj digitalizira. Ima pomembno vlogo znotraj sektorskih politik, zlasti tistih, ki so močno povezane z javnim sektorjem, kot so pravosodje in notranje zadeve, davčna in carinska ureditev, promet ali zdravje, pa tudi ureditev podjetništva in industrije. Je ponavljajoča se tema v okviru vseevropskih omrežij ter digitalnih in podatkovnih politik. Pred več kot 15 leti je bila oblikovana posebna horizontalna politika EU za interoperabilnost s posebnim poudarkom na javnem sektorju. Komisija od leta 1995 izvaja programe za podporo interoperabilnosti, ki so zdaj del programa Digitalna Evropa. Evropski okvir interoperabilnosti je bil prvič oblikovan leta 2004 ter posodobljen leta 2010 in 2017. V evropskem okviru interoperabilnosti je poudarjeno, kako pomembno je upoštevati vse različne vidike in ravni – tehnične, semantične, organizacijske in pravne – ter sprejeti pristop s celostnim upravljanjem.

Evropski okvir interoperabilnosti je danes splošno sprejet konceptualni okvir za interoperabilnost v EU in zunaj nje. Vendar je še vedno povsem prostovoljen, zato je, kot je razvidno iz ocene evropskega okvira interoperabilnosti, bistveno premalo izkoriščen njegov potencial za zmanjšanje upravnega bremena in izboljšanje izvajanja politike. Na podlagi tega in zaradi vse hitrejše digitalne preobrazbe ministri držav članic, pristojni za preobrazbo javnega sektorja, in direktorji uradov za informatiko vse bolj pozivajo h krepitvi evropskega sodelovanja na področju interoperabilnosti. Že pred pandemijo COVID-19 so vztrajali pri posploševanju njegove uporabe. Ta zahteva se je okrepila zaradi potrebe po izboljšanju digitalne čezmejne in medsektorske interakcije med odzivanjem na krizo.

Komisija je priznala potrebo po ukrepanju in se zavezala, da bo do poletja 2022 predstavila okrepljeno interoperabilnostno politiko.

2.Problem in cilji politike

Rezultati ocene evropskega okvira interoperabilnosti in ocene učinka kažejo, da sedanja neformalna ureditev interoperabilnostne politike, ki temelji izključno na prostovoljnih ukrepih, ne zadostuje za odpravo čezmejnih in medsektorskih ovir za javni sektor EU. Omejena interoperabilnost storitev in podatkov javnih uprav v EU vodi do omejenih digitalnih javnih storitev, ki ne morejo v celoti izkoristiti svojega potenciala in uresničiti evropskega cilja enotnega digitalnega trga. Povečuje stroške in zmanjšuje učinkovitost na vseh ravneh javnih uprav v Evropski uniji, povečuje upravno breme za državljane, podjetja in same uprave, upočasnjuje izvajanje evropskih politik v državah članicah in uresničevanje enotnega digitalnega trga, omejuje možnosti za inovacije in ovira digitalno suverenost EU. V oceni učinka so opredeljeni naslednji vzroki težav:

·neučinkovito upravljanje prizadevanj za interoperabilnost med politikami EU, Evropsko komisijo in državami članicami na vseh upravnih ravneh (nacionalni, regionalni in lokalni) in v vseh sektorjih;

·neobstoj skupnih minimalnih interoperabilnostnih specifikacij, skupnih rešitev in standardov ter

·neobstoj pristopa na podlagi vgrajene interoperabilnosti pri oblikovanju in izvajanju politik EU.

Cilj novega regulativnega okvira in spremnega sporočila je okrepiti interoperabilnost, da se zagotovi čezmejno delovanje digitalnih javnih storitev za vse v Evropi, in sicer s spodbujanjem skladnega, humanocentričnega pristopa k interoperabilnosti, ki je vgrajena že v zasnovi, od oblikovanja politike do njenega izvajanja po vsej Evropi, s čimer se bosta vzpostavila jasno upravljanje ter ekosistem rešitev in specifikacij.

Če EU ne bi ukrepala za izboljšanje interoperabilnosti, bi ne le zamudila priložnosti za znatno zmanjšanje upravnega bremena, temveč bi tudi negativno vplivala na odpornost javnih uprav in njihovo zmogljivost za inovacije. Sedanji okvir politike prostovoljnega sodelovanja na področju interoperabilnosti na podlagi evropskega okvira interoperabilnosti ni primeren za krepitev čezmejne interoperabilnosti. Primanjkujejo mu sistemski pristop k oblikovanju politike na podlagi vgrajene interoperabilnosti, skupni viri za izvajanje in skupna odgovornost.

3.Možnosti politike, pričakovani učinek in prednostna možnost

V tej oceni učinka so poleg izhodiščnega scenarija, v skladu s katerim se ne ukrepa, primerjane tri možnosti. Izhodiščni scenarij in možnost 1 ohranjata sedanji prostovoljni pristop, pri čemer je cilj možnosti 1 postopen nadaljnji razvoj evropskega okvira interoperabilnosti. V možnostih 2 in 3 so predlagani zakonodajni ukrepi, pri čemer je možnost 2 osredotočena na vzpostavitev mehanizma za strukturno sodelovanje z jasnim mandatom za zagotavljanje stalnega razvoja in vzdrževanja dogovorjenih skupnih interoperabilnostnih virov ter odločanje o skupnih projektih za eksperimentiranje in usmerjenih podpornih projektih za izvajanje politike. Možnost 3, ki je najbolj daljnosežna, je osredotočena na vzpostavitev neposredno veljavnih evropskih minimalnih zahtev za interoperabilnost v zakonodaji, ki se posodabljajo z izvedbenimi sklepi.

Iz ocene pričakovanih učinkov je razvidno, da izhodiščni scenarij in možnost 1 ne bosta ustrezno obravnavala pomanjkljivosti, ugotovljenih v oceni evropskega okvira interoperabilnosti, predvsem zaradi omejenih spodbud za sodelovanje. Poleg tega nobena možnost ne bi izpolnila političnih in operativnih pričakovanj držav članic. Pričakuje se, da bo možnost 3 učinkovita, čeprav le v daljšem časovnem obdobju ter ob zelo velikih prizadevanjih za izvajanje in visokih stroških. Bila naj bi manj učinkovita pri zagotavljanju prožnega odziva, primernega za prihodnost, na hitro razvijajoče se tehnološke potrebe in potrebe politike. Pri možnosti 3 je tudi manjša verjetnost, da bo dobila politično podporo, saj je daljnosežna in zelo občutljiva na subsidiarnost (npr. glede obstoječih sistemov držav članic).

Možnost 2 je prednostna možnost. Vzpostavitev mehanizma za strukturirano sodelovanje naj bi omogočila stabilnost in (pravno) varnost, ki ju zahtevajo države članice, hkrati pa zagotovila potrebno prožnost za stalen razvoj skupnih interoperabilnostnih virov kot odziv na spreminjajoče se potrebe politike. Namesto da bi se (minimalne) zahteve za interoperabilnost določile neposredno v zakonodaji (kot pri možnosti 3), je pri možnosti 2 poudarek na določitvi zahtev glede postopka, ki so primernejše za hitre tehnološke spremembe in bolj sorazmerne glede na vpliv na obstoječe sisteme. Pričakuje se, da bo skupno upravljanje čezmejne interoperabilnosti EU zagotavljalo sodelovanje od spodaj navzgor in skupno odgovornost od zgoraj navzdol med ključnimi deležniki v državah članicah, kar bi vzpostavilo ekosistem skupnih interoperabilnostnih rešitev. S tem se olajšata zgodnje sodelovanje pri oblikovanju politike in opredelitev potreb po sovlaganju, izboljša pa se tudi izvajanje politike. Zato možnost 2 ne ogroža subsidiarnosti, temveč jo omogoča, pri čemer krepi odpornost javnih uprav in digitalno suverenost.

Ker interoperabilnost omogoča izvajanje politik, je njen neposredni učinek težko količinsko opredeliti. V študiji Skupnega raziskovalnega središča Komisije (JRC) so bili ocenjeni izjemen potencial za prihranke oziroma stroški neukrepanja: državljani bi lahko zaradi izboljšane interoperabilnosti prihranili do 24 milijonov ur na leto, kar ustreza 543 milijonom EUR; podjetja bi lahko prihranila 30 milijard ur ali 568 milijard EUR na leto. Ocenjeni prihranki pri stroških zaradi čezmejne interoperabilnosti znašajo od 5,5 do 6,3 milijona EUR za državljane ter od 5,7 do 19,2 milijarde EUR za podjetja.