3.2.1

V odgovor na vprašanja iz te zelene knjige glede nadaljnjega izboljševanja upravljanja ribištva v EU navaja EESO nekaj splošnih ugotovitev. 3.2.1.1 Da bi se ribolovni viri čim bolje izkoriščali, EESO podpira zamisel, da se upravljanje ribolovnih virov do leta 2015 uskladi s ciljem največje dovoljene ravni biološkega izkoriščanja, vendar bi moralo kasneje upravljanje postati bolj konzervativno, da bi zmanjšali tveganje izčrpanja staležev in zagotovili bolj trajnostni ribolov. To velja tudi za mešani ribolov, kjer naj bi s prožnejšimi ukrepi preprečili gospodarsko in družbeno škodo. EESO podpira predlog, da se zavržki postopoma v celoti ukinejo. 3.2.1.2 EESO je proti naglici pri reviziji načina upravljanja ribolovnih virov na podlagi sistema celotnega dovoljenega ulova in kvot. Čeprav ta sistem ni popoln, ga bo težko nadomestiti. Nobena od alternativnih možnosti – upravljanje na podlagi nadzora ribolovnega napora ali uvedba ribolovnih pravic – ni možna brez predhodne natančne študije o družbeno-gospodarskih posledicah, ki bi dokazala, da je sprememba podlage za upravljanje ribolovnih virov nujna. 3.2.1.3 Če bi zmanjšanje ribolovnega napora poleg tega privedlo do omejitve števila dni, ko je dovoljen ribolov, bi bile po mnenju EESO posledice tega sistema nesprejemljive, saj bi morali delavci občasno delati več, kar bi povzročilo izčrpanost in povečalo možnost nesreč. 3.2.1.4 Po drugi strani je EESO zadržan glede dodeljevanja ribolovnih pravic, če se z njimi trguje, saj so naravni viri načeloma last celotne družbe. Prenosljivost ribolovnih pravic na letni ali večletni osnovi bi bila možna, če ne bi bilo vprašljivo načelo upravljanja kvot s strani javnih organov. Dostop do virov bi se določal glede na razmere na lokalni ravni na podlagi družbenih in okoljskih meril. Vendar prenos posameznih ali kolektivnih ribolovnih pravic ne bi smel biti niti trajen niti predmet špekulativnega trgovanja. 3.2.1.5 Ulov, ki je večji od kvot, bi se lahko odštel od kvot za prihodnje leto, dobiček iz prodaje teh proizvodov pa bi bilo treba nameniti drugim ribičem, ki so pripravljeni odstopiti delež svojih kvot, da bi se upošteval prelov. 3.2.1.6 Po mnenju EESO mora relativna stabilnost ostati eden od temeljev skupne ribiške politike, vendar je treba to načelo ponovno posodobiti, da bi upoštevali spremembe od leta 1983, ko je bilo načelo uvedeno. Vsekakor pa so države članice tiste, ki se bodo morale dogovoriti o morebitnih spremembah tega sistema. Prednostni dostop bi lahko imele lokalne in regionalne ribiške skupnosti na podlagi družbenih in okoljskih meril. 3.2.1.7 Podpreti je treba vključitev skupne ribiške politike v celostno pomorsko politiko. EESO predlaga, da se zakonsko določi, da se je treba pri načrtovanju morskih območij posvetovati s sektorjem ribolova in akvakulture, in da se v prihodnjo skupno ribiško politiko vključijo mehanizmi za nadomestila ribolovnim podjetjem, ki jim grozi izguba možnosti ribolova, in njihovemu osebju. To predvsem pomeni, da je treba aktivno spodbujati poklicno usposabljanje, na primer z določitvijo celostnih programov usposabljanja, in holistični pristop k spoznavanju morskega okolja, da bi ustvarili trajnostna delovna mesta in spodbudili preusmeritev v druge poklice v pomorskih grozdih. 3.2.1.8 Več sredstev je treba nameniti raziskavam, da bi izboljšali poznavanje morskega okolja, ravno tako je treba bolj ceniti znanje ribičev. 3.2.1.9 EESO opaža, da cilji skupne ribiške politike na področju finančnih pomoči niso bili doseženi. Ekonomska trajnost mora biti še naprej eden od ciljev, pred tem pa je potrebna temeljita revizija tržne ureditve. Javna sredstva so potrebna tudi za podporo prehodu ribolovne in predelovalne industrije v EU na trajnostni ribolov, vključno z odpravljanjem družbenih in gospodarskih posledic procesa prestrukturiranja. EESO se strinja s predlogom, da bi ustvarili povezavo med dostopom do sredstev EU in doseganjem strateških ciljev v državah članicah.