[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 20. oktobra 2009

COM(2009) 561 konč.

SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU, SODIŠČU EVROPSKIH SKUPNOSTI IN EVROPSKI CENTRALNI BANKI

Okvir EU za čezmejno obvladovanje krize v bančnem sektorju

{SEC(2009) 1389}{SEC(2009) 1390}{SEC(2009) 1407}

SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU, SODIŠČU EVROPSKIH SKUPNOSTI IN EVROPSKI CENTRALNI BANKI

Okvir EU za čezmejno obvladovanje krize v bančnem sektorju(Besedilo velja za EGP)

1. Uvod

V nedavni krizi se je pokazalo, da EU ni sposobna učinkovito obvladovati krize pri čezmejnih finančnih institucijah. Jeseni 2008 so se države članice dogovorile o sprejetju potrebnih ukrepov za dokapitalizacijo bank in zagotavljanje jamstev zanje; to izjemno ukrepanje je bilo priložnostno usklajeno na evropski ravni. Ti ukrepi so bili potrebni v izjemnih razmerah, ki so prizadele finančni sistem.

Nacionalni pristopi so bili različni, vendar so na splošno organi bodisi uporabili javna sredstva za reševanje bank ali omejili sredstva banke na lastno ozemlje in zanje uporabili nacionalne reševalne instrumente na ravni vsakega posameznega subjekta namesto na ravni čezmejne skupine. S tem se je povečalo tveganje za padec zaupanja, izkrivljanja konkurence, visoke stroške reševanja, ki jih krijejo davkoplačevalci[1], in pravno negotovost. Dogodki, povezani s propadom Fortisa, Lehmana in islandskih bank med zadnjo finančno krizo so pokazali, kako nevarno je lahko pomanjkanje ustreznega reševalnega okvira za finančno stabilnost celotnega bančnega sistema EU.

Na splošno velja, da mora EU vzpostaviti reševalni mehanizem, ki bo zagotavljal, da vsi pristojni organi učinkovito usklajujejo svoje dejavnosti in imajo ustrezne instrumente za hitro posredovanje pri obvladovanju propada banke, tako da se zmanjša možnost, da bi se morale države zatekati k takšnim izjemnim ukrepom, kakršni so bili potrebni med to krizo.

Evropska komisija predlaga temeljito prenovo regulacije in nadzora finančnih trgov, da bi odpravili pomanjkljivosti, na katere je opozorila bančna kriza[2]. Sprejeti so že bili ukrepi za nadgradnjo zavarovanja depozitov, okrepitev kapitalskih zahtev in prenovo nadzorne infrastrukture EU: ukrepi, ki so bistveni za izgradnjo trdnejšega okvira za bonitetni nadzor in finančno stabilnost.

Vendar je treba dosedanje reforme dopolniti z jasnim okvirom, ki bo organom v prihodnosti omogočil stabilizacijo in nadzor sistemskega vpliva, ki ga imajo propadi čezmejnih finančnih institucij. Evropa potrebuje močan regulativni okvir, ki bo zajemal preprečevanje, zgodnje posredovanje, reševanje bank in prenehanje bank (glej spodnjo razpredelnico).

- Larosièrovo poročilo ugotavlja, da „pomanjkanje usklajenega obvladovanja krize in reševalnih instrumentov po vsem skupnem trgu postavlja Evropo v slabši položaj glede na ZDA in ta vprašanja bi bilo treba rešiti s sprejetjem ustreznih ukrepov na ravni EU.“ [3] Za to resno pomanjkljivost je zdaj treba najti rešitev.

- Evropski svet je junija 2009 sklenil, da je treba pospešiti prizadevanja za vzpostavitev celovitega čezmejnega okvira za preprečevanje in obvladovanje finančnih kriz.

- Na vrhu v Pittsburghu 25. septembra so se voditelji G20 zavezali, da bodo skupaj ukrepali za „ oblikovanje močnejših instrumentov za zagotovitev, da bodo globalna podjetja prevzela odgovornost za svoja tveganja,“ in natančneje za „razvoj reševalnih instrumentov in okvirov za učinkovito reševanje finančnih skupin, kar bo pripomoglo k blažitvi motenj, ki jih povzročajo propadi finančnih institucij, in zmanjšanju moralnega hazarda v prihodnosti. “

Reševalni okvir EU za čezmejne banke je tudi ključna dopolnitev nove nadzorne strukture, ki jo predlaga Komisija[4]. Novi evropski organ za sistemska tveganja bo vzpostavil sistem zgodnjega opozarjanja za tveganja na ravni celotnega sistema, novi evropski bančni organ pa bo igral pomembno vlogo pri usklajevanju odzivov v zvezi z nadzorom in pri posredovanju informacij ter zagotavljanju, da opozorilom o tveganjih sledi ustrezno spremljanje. Te nove ureditve ne morejo doseči svojih ciljev, če nacionalni organi na ravni bank ne sprejmejo učinkovitih ukrepov za obvladovanje propada in preprečevanje širjenja negativnih vplivov po sistemu.

2. Namen in struktura tega sporočila

2.1. Namen

Komisija meni, da so potrebne spremembe za omogočanje učinkovitega obvladovanja in reševanja kriz ali pravilnega prenehanja propadle čezmejne banke[5]. Največ pozornosti je posvečene depozitnim bankam, ki imajo edinstveno vlogo kot kreditodajalke, ustanove, ki sprejemajo depozite, in plačilne posrednice. Sporočilo preučuje ukrepe za dosego dveh različnih, a medsebojno povezanih ciljev.

Prvi cilj je zagotoviti, da imajo vsi nacionalni nadzorni organi ustrezne instrumente za dovolj zgodnje odkrivanje težav v bankah in za posege, s katerimi se povrne dobro stanje institucije ali skupine ali se prepreči nadaljnje slabšanje stanja. Za to bodo potrebne spremembe mehanizma nadzora nad bančnim kapitalom. Takšne temeljne spremembe bi lahko spremljal tudi okvir za omogočanje prenosa sredstev med subjekti v skupini, s čimer bi se zagotovila finančna ali likvidnostna podpora, preden postanejo težave posameznih subjektov v skupini kritične.

Drugi cilj je zagotoviti, da propadi čezmejnih bank ne povzročijo hudih motenj za ključne bančne storitve ali širjenja negativnih vplivov po celotnem finančnem sistemu. To pomeni, da bo treba na ravni EU razviti okvir za reševanje, pa tudi ukrepe za odkrivanje ovir za učinkovito čezmejno reševanje, ki izvirajo iz pristopa k insolventnosti na ozemeljski osnovi ali na osnovi ločenih subjektov, in ureditve za financiranje takšnega reševanja, vključno s porazdelitvijo vseh neposrednih proračunskih stroškov med države članice.

2.2. Struktura

Sporočilo zajema tri področja.

1 . Zgodnje posredovanje (oddelek 3) zajema ukrepe nadzornih organov, namenjene povrnitvi stabilnosti in finančne trdnosti institucije, ko se začnejo pojavljati težave, skupaj s prenosom sredstev znotraj skupine med solventnimi subjekti za namen finančne podpore. Ti ukrepi bi se sprejeli, preden bi bili doseženi pogoji za reševanje in preden institucija postane ali bi verjetno postala plačilno nesposobna. Pri usklajevanju zgodnjega posredovanja nadzornih organov v čezmejni skupini bi lahko sodeloval novi evropski bančni organ.

2. Reševanje (oddelek 4) zajema ukrepe, ki jih sprejmejo nacionalni organi, pristojni za reševanje, za obvladovanje krize v bančni instituciji, tako da se zajezi njen vpliv na finančno stabilnost in po potrebi omogoči pravilno prenehanje celotne institucije ali njenih delov. Ti ukrepi se izvajajo zunaj okvira bančnega nadzora in jih lahko sprejmejo tudi organi, ki niso nadzorni organi, čeprav to nikakor ne izključuje možnosti, da nadzorni organi pri njih sodelujejo.

3. Insolventnost (oddelek 5) zajema reorganizacijo in prenehanje, ki se izvedeta v okviru veljavne ureditve v primeru insolventnosti.

Čeprav so ti ukrepi za namene razprave predstavljeni kot različni pojmi, ne pomenijo nujno ločenih in zapovrstnih „faz“ krize. V praksi lahko pride do velikega prekrivanja zlasti med reševanjem in insolventnostjo, zgodnje posredovanje nadzornih organov pa lahko hitro napreduje do reševalnih ukrepov.

2.3 Povezanost s drugimi ukrepi EU

Ti ukrepi so pomemben del širšega regulativnega sistema EU in pobud za krepitev njegove prožnosti, kot je razloženo v spodnji razpredelnici.

[pic]

3. Zgodnje posredovanje nadzornih organov

3.1. Instrumenti za zgodnje posredovanje

Nekateri elementi okvira za zgodnje posredovanje nadzornih organov so že prisotni v obstoječem bonitetnem okviru bank, v smislu, da ta določa minimalni nabor ukrepov, ki morajo biti na voljo nadzornim organom za obvladovanje propadov kreditnih institucij, zato da so izpolnjene zahteve navedene direktive[6]. Mednje spadajo naslednje zahteve: da institucija vzpostavi lastna sredstva, ki presegajo minimalno raven, določeno v direktivi; da okrepi notranjo ureditev na področju organizacije in upravljanja; da uporablja posebno politiko oblikovanja rezervacij; da omeji svoje poslovanje ali dejavnosti; ali da zmanjša tveganja, ki jih vsebujejo njene dejavnosti, produkti ali sistemi. Takšni ukrepi puščajo nadzor institucije v rokah uprave in ne pomenijo nujno pomembnega posega v pravice delničarjev ali upnikov. Nedavno dogovorjene spremembe Direktive o kapitalskih zahtevah (Capital Requirements Directive – CRD)[7] pomenijo, da bodo morali konsolidacijski nadzorni organi načrtovati in usklajevati skupne ocene, izjemne ukrepe, načrte ukrepov ob nepredvidljivih dogodkih in komuniciranje z javnostjo v izrednih razmerah.

Vendar še vedno obstajajo znatne pomanjkljivosti, ki bi se lahko rešile z naslednjimi dodatnimi ukrepi:

- usklajenimi pooblastili nadzornim organom, da v ustreznih primerih (npr. za sistemsko pomembne finančne institucije) zahtevajo pripravo „načrtov izrednih ukrepov in reševanja, specifičnih za podjetja“ (včasih imenovanih „oporoke v času življenja“), v katerih se podrobno opiše, kako bi se lahko institucija in njeno poslovanje postopno razpustila ter hitro in na pravilen način likvidirala – o potrebi po takšnih načrtih se trenutno razpravlja v G20;

- spodbujanjem dobrega vodenja v finančnih institucijah, tako da se omogoči preprostejše in lažje obvladovanje morebitne prihodnje krize, ko do nje pride;

- pristojnostmi, da se zahteva predložitev načrta za prestrukturiranje skupine, da se zamenja uprava banke ali da se imenuje predstavnik s posebno nalogo ponovne vzpostavitve finančnega stanja institucije; teh pristojnosti trenutno nimajo vsi nacionalni nadzorni organi;

- skupnimi kazalci ali pragi in terminologijo, dogovorjeno med nadzornimi organi EU, ki bi jasno opredelili, kdaj in kako je treba izvesti poseg v čezmejno banko;

- pregledom nadzora čezmejnih podružnic z vidika pomanjkljivosti v ureditvi sodelovanja med matičnim organom in organi gostitelji ter z vidika vprašanj o pooblastilih države gostiteljice, da učinkovito posreduje v izrednih razmerah.

Izkušnje v bližnji preteklosti so jasno pokazale, da nadzorni okvir ni bil dovolj trden in da ni bilo spodbud za podporo učinkovitega usklajevanja nadzornih ukrepov, namenjenih ponovni vzpostavitvi čezmejne skupine.

Vprašanja[8]

Katere dodatne instrumente bi potrebovali nadzorni organi za reševanje težav, ki se pojavljajo?

Kako bi bilo treba sprožiti njihovo uporabo?

Kako pomembni so načrti za prenehanje („oporoke v času življenja“) kot instrument za obvladovanje krize?

3.2. Prenosi sredstev znotraj skupine

Prenos sredstev kot oblika finančne podpore znotraj skupine bi lahko pomagala skupinam pri obvladovanju likvidnostnih pozicij in bi v nekaterih primerih pripomogla k stabilizaciji subjektov med razvojem krize.

- Trenutno na ravni EU ne obstaja noben sistem avtorizacije za prenose sredstev in zakonodaja EU ne vsebuje splošnega okvira za določila in pogoje za prenose[9]. Načeloma se morajo prenosi sredstev v vseh državah članicah izvesti s primernim nadomestilom, ne glede na to, ali se izvedejo med povezanimi ali nepovezanimi subjekti. Vendar se način, na katerega se to načelo izraža in uporablja, med državami članicami razlikuje.

- Prenosi sredstev, ki niso izvedeni pod strogo komercialnimi pogoji, lahko škodljivo vplivajo na upnike in manjšinske delničarje prenosnika sredstev. Takšne prenose lahko izpodbijajo manjšinski delničarji ali upniki, direktorji pa lahko za to nosijo civilno ali kazensko odgovornost[10].

Ti problemi lahko preprečujejo ukrepe, ki bi sicer bili v najboljšem interesu skupin, zlasti čezmejnih. Pri podpori prenosov in spopadanju s tveganji, povezanimi z odgovornostjo direktorjev, bi lahko pomagala uvedba pojma „interes skupine“ za bančne skupine. Morda bi bilo vredno raziskati tudi omejeni pojem soodvisnosti in vzajemnega interesa družb v skupinah, tako da bi bili prenosi dovoljeni, če bi bili izpolnjeni določeni pogoji. Vendar je treba skrbno preučiti vpliv kakršnega koli tovrstnega predloga na načelo omejene odgovornosti in ločene pravne osebnosti subjektov znotraj skupine. Prav tako bi bilo pomembno vzpostaviti ustrezne zaščitne ukrepe za preprečevanje morebitnih zlorab prenosa sredstev za kriminalne namene.

Prav tako bi bilo morda primerno podpreti takšno ureditev s spremembami insolvenčnega prava, da se zagotovijo ustrezni zaščitni ukrepi, kot je prednostna razvrstitev prenosnika v primeru insolventnosti prejemnika prenosa.

Ali je razvoj okvira za prenos sredstev izvedljiv? Če je, s katerimi izzivi bi se bilo treba spoprijeti?

Kateri zaščitni ukrepi za delničarje in upnike so potrebni?

4. Reševanje bank

4.1. Zakaj so potrebni ukrepi EU za reševanje bank?

Razlike med nacionalnimi ureditvami

Obstoječi ukrepi EU za reševanje banke v propadu so po obsegu in vsebini minimalni. Nanašajo se zgolj na posredovanje nadzornih organov in vzajemno priznavanje postopkov v primeru insolventnosti za podružnice čezmejnih bank. Direktiva 2001/24/ES o reorganizaciji in prenehanju kreditnih institucij („Direktiva o prenehanju“) določa, da mora biti kakršna koli reorganizacija ali prenehanje kreditne institucije s podružnicami v drugi državi članici sprožena in izvedena po enotnem postopku s strani pristojnih organov ter v skladu z nacionalnim insolvenčnim pravom, ki velja v matični državi institucije. Ta direktiva ne zajema čezmejnih bančnih skupin, ki so sestavljene iz nadrejene družbe s podrejenimi družbami v drugih državah članicah.

Podrejene družbe so prevladujoča oblika čezmejnega bančništva v Evropi s premoženjem v višini skoraj 4 000 milijard EUR[11]. Ob odsotnosti kakršnih koli ukrepov na ravni EU je torej obvladovanje kriz skoraj v celoti prepuščeno upravljanju po nacionalnih shemah, ki se lahko zelo razlikujejo[12]. V nekaterih državah članicah na primer ustrezne pristojnosti izhajajo iz posebnega sklepa ali postopkov za primer insolventnosti bank, medtem ko so v drugih na voljo le splošni postopki za primer insolventnosti podjetij. Pristojnosti za obvladovanje kriz v čezmejnih bankah so zaupane vrsti različnih nacionalnih organov, med katerimi so bančni nadzorni organi, centralne banke, vladna ministrstva, sodišča ali uradniki za insolventnost in v nekaterih primerih sistemi zajamčenih vlog. Obseg pristojnosti in pogojev, ki veljajo za njihovo uporabo, se lahko razlikuje tudi glede na vsak posamezen nacionalni sistem.

Učinkovito čezmejno reševanje je še dodatno oteženo, če se ukrepi, ki so na voljo v nacionalni zakonodaji, ali postopkovne zahteve za določene ukrepe, povezane z gospodarskimi družbami, razlikujejo. Za osnovo lahko vzamemo primer, ko ima en nacionalni organ pristojnost za prenos sredstev na kupca, ki je tretja oseba, z odredbo, medtem lahko drug organ to stori samo s sodnim postopkom, zato bo hitro in usklajeno posredovanje teh dveh organov za ukrepanje v zvezi s povezanimi bankami ali sredstvi na njunih zadevnih območjih pristojnosti verjetno zelo težavno.

Bistvenega pomena je lahko tudi stopnja, na kateri se lahko sprejmejo reševalni ukrepi. Vsi nacionalni organi nimajo pristojnosti za stabilizacijo in reorganizacijo banke v težavah, preden je dosežen uradni prag insolventnosti (kot je določen v nacionalni zakonodaji), torej lahko neusklajeni mejni pogoji za sprožitev takšnih pristojnosti onemogočajo usklajeno ukrepanje v zvezi s čezmejnimi skupinami. To se dodatno obravnava v oddelku 4.4.

Te razlike sicer niso nujno problematične, če so dejavnosti banke v težavah zgolj nacionalne in so ukrepi skladni s pravili o državni pomoči, vendar zagotovo ovirajo učinkovito usklajeno ukrepanje v primeru bančne skupine, ki posluje v več jurisdikcijah.

Spodbude za omejitev nacionalnih sredstev na lastno ozemlje

V odzivih na sedanjo krizo so organi držav članic običajno omejili nacionalna sredstva čezmejne skupine na lastno ozemlje in uporabili nacionalne instrumente za reševanje na ravni vsakega posameznega subjekta, namesto da bi iskali rešitev za celotno skupino. Vendar lahko omejevanje lokalnih sredstev na lastno ozemlje pogosto onemogoča reševanje težav v čezmejni skupini, namesto da bi pri tem pomagalo. Pojavili se bodo primeri, ko bodo takšni ukrepi povzročili povečanje izgub skupine kot celote.

Spodbude držav članic za usklajevanje in preprečevanje omejevanja nacionalnih sredstev na lastno ozemlje med čezmejno krizo zmanjšuje njihova potreba po zaščiti interesov nacionalnih zainteresiranih strani (vključno z upniki, davkoplačevalci in sistemom zajamčenih vlog). Ta temeljna ovira za skupno reševanje čezmejne skupine je med drugim zakoreninjena v teritorialni naravi insolvenčnega prava. Če je insolvenčno pravo nacionalno, imajo domači organi upravičen, pa tudi močan političen interes za omejitev nacionalnih sredstev banke v težavah na lastno ozemlje, da bi zaščitili nacionalne vloge in povečali sredstva, ki so na voljo upnikom nacionalnega subjekta.

Po drugi strani pa bo kakršen koli dogovor o omejitvi pravic držav članic, da lokalna sredstva čezmejne bančne skupine omejijo na lastno ozemlje, nujno odvisen od obstoja ustreznih, poštenih in pravno skladnih ureditev[13] med državami članicami za porazdelitev bremena morebitnih naknadnih izgub, ki bi jih lahko imela bančna skupina kot celota, vključno z njenimi podrejenimi družbami v tujini. Takšne ureditve ne bi le podpirale obvladovanja krize, temveč bi pripomogle tudi k preprečevanju krize s krepitvijo spodbud za sodelovanje med javnimi organi. Zlasti mora biti zaupanje v ureditve za sodelovanje podprto z zagotovilom, da se lahko stroški, ki jih prinaša čezmejno reševanje, pošteno porazdelijo med različne zainteresirane strani. To se obravnava v oddelku 4.8 tega dokumenta.

4.2. Cilji okvira za reševanje bank

Različni nacionalni pristopi k reševanju bank imajo sedaj raznolike cilje. Zakoni za insolventnost podjetij imajo navadno dva glavna cilja: pošteno in predvidljivo obravnavo upnikov ter povečanje vrednosti sredstev, ki so na voljo za poplačilo terjatev upnikov. Po drugi strani lahko v posebnem mehanizmu za insolventnost bank dobijo prednost cilji javnih politik, kot so finančna stabilnost, neprekinjeno zagotavljanje storitev in celovitost plačilnih sistemov. Dogovor o skupnem naboru ciljev bo določil in oblikoval značilnosti okvira EU.

Evropski okvir za reševanje bank mora torej temeljiti na dogovorjenih skupnih ciljih, ki bi morali zagotoviti, da izgube krijejo predvsem delničarji ter upniki s podrejenimi in nezavarovanimi terjatvami, ne pa vlade in davkoplačevalci. To je bistveno za preprečevanje moralnega hazarda, ki izhaja iz predstav, da bodo banke, ki so prevelike ali preveč povezane, da bi propadle, verjetno rešene z javnimi financami. Prevladujoči cilj politik je zagotoviti, da je politično in gospodarsko vedno mogoče dopustiti, da banke propadejo, ne glede na njihovo velikost[14]. Tega prevladujočega cilja verjetno ne bo mogoče doseči brez reševalnega mehanizma, ki bo sposoben zagotoviti zaščito (zavarovanih) vlagateljev, neprekinjeno zagotavljanje bančnih in plačilnih storitev ter splošno obvladovanje sistemskega vpliva propada banke z zmanjševanjem širjenja negativnih vplivov in zagotavljanjem ustreznih pravnih pogojev za pravilno prenehanje[15].

Kateri bi morali biti glavni cilji in prednostne naloge okvira EU za reševanje bank?

4.3. Kakšne reševalne mehanizme potrebujemo?

Nacionalni pristopi k reševanju bank se na splošno delijo v dve kategoriji: prvi delujejo na podlagi splošnega insolvenčnega prava za podjetja, vključno z upravnimi ukrepi, drugi pa na podlagi posebne ureditve za banke. V obeh primerih so pravila omejena na nacionalne bančne posle. Ne uporabljajo se na drugih ozemljih[16]. Posebne ureditve imajo lahko obliko splošne ureditve za insolventnost, prilagojene za banke, ali niz posebnih reševalnih mehanizmov, specifično prilagojenih za propade bank. Posebni reševalni instrumenti lahko vključujejo pristojnosti za popoln ali delni prenos sredstev in obveznosti propadajoče banke na drug subjekt v zasebnem sektorju (subvencionirana ali nesubvencionirana združitev, ki jo izvedejo nacionalni organi) ali na „premostitveno banko“; pristojnost za čiščenje bilance propadajoče institucije, tako da se neproduktivna posojila in „toksična“ ali težko ocenljiva sredstva prenesejo na ločenega nosilca upravljanja sredstev (t. i. „slabo banko“); in nacionalizacijo.

Znotraj te splošne razdelitve so še dodatne razlike. Nekateri nacionalni sistemi spodbujajo postopni pristop, medtem ko so drugi usmerjeni v hitro izredno posredovanje. Prvi pristop se običajno uporablja v zgodnejši fazi in je namenjen spodbujanju privolitve delničarjev v ukrepe za prestrukturiranje: prvi korak je pogosto zamenjava uprave z „upraviteljem“ ali „posebnim poslovodjem“ in predstavitev načrta za prestrukturiranje, ki ga morajo odobriti delničarji, šele na drugem mestu sledi uvedba ukrepov, ki prevladajo nad pravicami delničarjev. Drugi pristop ravno nasprotno določa ukrepe brez predhodnega soglasja delničarjev.

Učinkovit nabor instrumentov mora dati organom poleg javne finančne podpore in likvidacije na voljo druge možnosti za reševanje težav problematične banke . Medtem ko je ta dokument odprt za več možnosti glede najustreznejših instrumentov za ureditev na ravni EU, in želi o teh možnostih pridobiti mnenja, je ključnega pomena, da imajo organi, odgovorni za reševanje, dovolj širok nabor skupnih instrumentov, ki jih lahko uporabljajo prožno in po lastni presoji, ter da lahko ukrepajo z ustrezno hitrostjo in nadzorom nad vodenjem reševanja. Nedavno objavljeni delovni dokument Mednarodnega denarnega sklada[17] vsebuje predlog, da bi bilo treba pri pregledu ureditve EU upoštevati naslednje instrumente, ki so sedaj na voljo v okviru več obstoječih nacionalnih ureditev[18]:

- pristojnosti za spodbujanje ali izvajanje prevzemov propadle banke ali njenega poslovanja v zasebnem sektorju;

- pristojnosti za prenos dejavnosti propadajoče banke na začasno „premostitveno banko“, tako da se ohrani redno poslovanje z namenom prodaje kupcu iz zasebnega sektorja;

- pristojnosti za razdelitev „čistih“ in „toksičnih“ sredstev med „dobre“ in „slabe“ banke z delnim prenosom sredstev in obveznosti.

Glede na to, da bi takšni instrumenti lahko vključevali morebitno državno podporo, jih je treba oblikovati in izvajati na način, ki je skladen s sistemom državnih pomoči EU[19].

V drugih jurisdikcijah se reorganizacija bank izvaja v okviru posebnega upravljanja, tako da upravitelj, ki ga imenuje pristojni nacionalni organ, prevzame nadzor nad upravo propadajoče banke in preuči, kako bi jo bilo mogoče prestrukturirati. Tudi to bi lahko bil uporaben ukrep za ureditev na ravni EU, čeprav so lahko ustrezni mejni pogoji in časovni roki drugačni (glej oddelek 4.4).

Kateri so ključni instrumenti za reševalni mehanizem EU?

4.4. Mejni pogoji in časovni roki za uporabo instrumentov

V središču reševalnega mehanizma EU so jasni „mejni pogoji“, ki morajo biti izpolnjeni, preden lahko začnejo veljati pristojnosti za posredovanje. Omogočajo usklajeno ukrepanje nacionalnih organov, zmanjšujejo tveganje izpodbijanja ter delničarjem in upnikom zagotavljajo pravno varnost v zvezi z okoliščinami, v katerih je dovoljeno ukrepanje. Kakršno koli posredovanje, ki vpliva na interese in pravice delničarjev in upnikov, mora biti sorazmerno z resnostjo težav v instituciji ter temeljiti na upravičenem upoštevanju javnega interesa.

Da se zaščiti javni interes, bi moralo biti posredovanje mogoče, še preden postane banka „bilančno“ insolventna; tj. preden bi banka dosegla ustrezni prag za sprožitev običajnih insolventnih postopkov. Če organi ne morejo odločno posredovati za zaščito javnega interesa, preden postane banka uradno insolventna, bo to pomenilo omejitev učinkovitih možnosti za stabilizacijo in reševanje ali povečanje zneska javnih sredstev, ki jih bo treba nameniti za podporo takšni možnosti. Mejni pogoji za mehanizem na ravni EU bi morali torej omogočati posredovanje na ustrezni stopnji in biti hkrati dovolj strogi za zagotovitev, da je posredovanje, ki vpliva na pravice delničarjev, utemeljeno. Rezultat se bo verjetno dosegel s kombinacijo zakonsko določenega praga na podlagi ocene nadzornih organov, da institucija ne zmore izpolnjevati temeljnih zakonskih pogojev, in širšega javnega interesa, na primer za finančno stabilnost in neprekinjeno zagotavljanje bančnih storitev.

Kateri so primerni pragovi za uporabo reševalnih instrumentov?

4.5. Področje uporabe okvira za reševanje bank

Novi okvir bo moral veljati za vse kreditne institucije, ki so del čezmejne skupine. Vključevati mora čezmejne podružnice, saj so izkušnje pokazale, da tudi banke, ki delujejo prek čezmejnih podružnic, lahko pomenijo resno tveganje za finančno stabilnost v državah članicah, kjer podružnice opravljajo znaten del dejavnosti sprejemanja depozitov[20]. Poleg tega bančne skupine pogosto vključujejo subjekte, ki nadaljujejo investicijske dejavnosti ali druge finančne storitve, njihov propad pa prav tako pomeni sistemsko tveganje za finančni sistem, zato je smiselno, da se usklajen reševalni okvir EU razširi na investicijska podjetja in po možnosti na zavarovatelje[21]. Prenehanje banke Lehman Brothers in motnje na trgu, ki jih je to povzročilo[22], vključno z negotovostjo glede lokacije in statusa sredstev strank ter pogodbenih položajev Lehmanovih nasprotnih strank in statusa njihovih neplačanih transakcij, so jasno pokazali, da so potrebni tudi ukrepi za obvladovanje propada investicijskih družb.

Vendar reševalni ukrepi, ki so primerni za depozitne banke, niso nujno primerni za druge vrste finančnih institucij. Pristojnost za prenos sredstev in obveznosti na „premostitveno banko“ je na primer lahko primerna za depozitne banke zaradi narave njihovih dejavnost in ciljev reševanja, vendar je manj pomembna za investicijske banke, pri katerih je lahko reševalni mehanizem bolj usmerjen v težave in negotovosti v zvezi s trgovanjem, kliringom in poravnavo, kritjem ter skrbništvom nad sredstvi strank.

Kakšno bi moralo biti področje uporabe reševalnega okvira EU? Bi se moral osredotočiti le na depozitne banke (in ne na katere koli druge regulirane finančne institucije)?

Če je odgovor pritrdilen, ali bi se moral uporabljati le za čezmejne bančne skupine ali bi moral vključevati tudi posamezne subjekte, ki opravljajo čezmejne dejavnosti samo prek podružnic?

4.6. Pravice delničarjev v postopkih za reševanje bank

Delničarji

Za dobro upravljanje podjetij in tudi za prosti pretok kapitala je bistven močan okvir pravic delničarjev. To še zlasti velja za banke, ki so javne delniške družbe, saj bodo njihove delnice kotirale in se bo z njimi trgovalo na kapitalskih trgih. Treba je najti ravnotežje med zaščito upravičenih interesov delničarjev in omogočanjem, da organi, odgovorni za reševanje, hitro in odločno posredujejo pri prestrukturiranju institucije ali skupine v težavah, tako da se zmanjša širjenje negativnih vplivov in zagotovi stabilnost bančnega sistema v prizadetih državah članicah.

Zakonodaja EU vsebuje vrsto obveznih zahtev, ki podeljujejo pravice delničarjem. Mednje spadajo predkupne pravice in zahteve, da se kakršno koli povečanje ali zmanjšanje emisijskega osnovnega kapitala odobri na generalni skupščini delničarjev. Delničarji povsod v EU uživajo enakovredne minimalne pravice, dokler družba normalno deluje. Pravice, ki pripadajo delničarjem na podlagi zakonodaje EU, običajno ne bi pomenile ovire za reorganizacijske ukrepe, sprejete v okviru rednega postopka v primeru insolventnosti. Prav tako te pravice ne bi nujno povzročale težav v postopku reševanja banke, kadar ta temelji na postopnem pristopu, namenjenem spodbujanju privolitve delničarjev v ukrepe za prestrukturiranje, ali kadar bi bilo na voljo dovolj časa za izpolnjevanje takšnih zahtev. Težave nastopijo, če reorganizacija poteka v okviru postopka za reševanje banke, v katerem se uvedejo ukrepi brez predhodnega soglasja delničarjev. V takem primeru lahko obvezujoča narava pravic, podeljenih na podlagi direktiv EU o pravu družb, spodkoplje prizadevanja organov oblasti, da bi hitro rešila bančno krizo. Zato bi bile morda potrebne prilagoditve navedenih direktiv. Prilagoditve bi morale biti takšne, da bi nacionalnim organom omogočile, da hitro posredujejo v razmerah, opredeljenih npr. s sprožilci in pogoji, ne da bi morale pridobiti soglasje delničarjev, s ciljem, da se zagotovi neprekinjenost bistvenih storitev, ki jih nudi banka, in da se zmanjša sistemski vpliv njenega propada – na primer z organizacijo nakupa v zasebnem sektorju.

Podobno mora biti vsak prenos lastništva ali sredstev banke v težavah brez predhodnega soglasja delničarjev prav tako skladen s pravico delničarjev do lastnine na podlagi Evropske konvencije o človekovih pravicah. Kadar so prizadete pravice, ki jih zagotavlja zakonodaja EU, bi bilo treba razviti ustrezne mehanizme za odškodnine in nadomestila.

Delničarji imajo pravico, da niso prikrajšani za svoje delnice ali ne utrpijo zmanjšanja njihove vrednosti, razen če je poseg utemeljen z javnim interesom in skladen s pogoji, določenimi v zakonodaji, ter z mednarodno zakonodajo. Negotovost v zvezi s tem, ali pogoji za posredovanje uravnoteženo zastopajo tako zahteve splošnega interesa skupnosti kot zahtevo po varstvu osnovnih pravic posameznih delničarjev, lahko privede do tveganja, da se bodo lahko reševalni ukrepi v vsakem posameznem primeru izpodbijali pred nacionalnimi sodišči in Evropskim sodiščem.

Upniki in nasprotne stranke

Instrumenti za reševanje bank, ki vključujejo prenos sredstev, lahko posegajo tudi v pravice upnikov in nasprotnih strank na trgu, zato bi morali biti v kateri koli reševalni okvir EU vključeni ustrezni ukrepi za zaščito takšnih interesov. Zaščitni ukrepi za upnike bi lahko na primer vključevali mehanizme nadomestil, s katerimi bi se zagotovilo, da noben upnik ne bi prišel v slabši položaj od tistega, ki bi mu ga zagotavljalo prenehanje banke na podlagi veljavne zakonodaje o insolventnosti. Zaščitni ukrepi za nasprotne stranke na trgu pa bi lahko vključevali omejitve za preprečevanje motenj pri dogovorih o pobotu, zavarovanjih terjatev ter strukturiranih sporazumih o financiranju.

Ali je treba odstopati od določenih zahtev, ki jih nalagajo direktive EU o pravu družb, in če je odgovor pritrdilen, katere pogoje ali sprožilce bi bilo treba uporabljati za vsako tako odstopanje? Kateri ustrezni zaščitni ukrepi oziroma mehanizmi za pregled ali kompenzacijo bi bili primerni za delničarje, upnike in nasprotne stranke?

4.7. Uporaba reševalnih ukrepov za bančno skupino

To sporočilo se osredotoča predvsem na čezmejne banke. Če samostojen pravni subjekt opravlja svoje čezmejno poslovanje pred podružnic, bi se morala načela iz Direktive o prenehanju uporabljati za razširitev ukrepov, sprejetih v matični državi banke, na druge države članice. To lahko vključuje zakonodajne spremembe, saj ni jasno, ali bi ukrepi EU za reševanje bank zagotovo spadali na področje uporabe Direktive o prenehanju.

Vendar je uporaba reševalnih ukrepov za podrejene subjekte v bančni skupini še bolj kompleksna. Če želi EU stopiti korak naprej od nacionalno usmerjenega obvladovanja krize in razumljive nagnjenosti k omejevanju sredstev na lastno ozemlje, lahko uporabi dva pristopa. Prvi je razvijanje okvira za usklajevanje ukrepov, ki bi se še naprej uporabljali na nacionalni ravni. Drugi pristop, ki pomeni obširnejši razvoj enotnega trga, bi bil vzpostavitev celostnega reševanja skupinskih subjektov v različnih jurisdikcijah prek enega samega organa, odgovornega za reševanje.

Ena od možnosti, ki se jih Komisiji zdi vredno raziskati, bi bila ocena, ali je izvedljivo, da enoten organ, ki bi bil odgovoren za reševanje čezmejne skupine, določeno na podlagi pravil, igra glavno vlogo pri organizaciji reševanja.

Če bo ugotovljeno, da možnost evropskega organa, odgovornega za reševanje, ni izvedljiva, bi bilo treba doseči najmanj to, da so nacionalni reševalni ukrepi za čezmejno bančno skupino usklajeni.

Pristop k čezmejnemu reševanju na osnovi usklajevanja nacionalnih ukrepov bi pomenil okrepitev obstoječih ureditev in ne radikalnega odstopanja od njih. V času krize je veljal Memorandum o soglasju[23] o finančni stabilnosti, sprejet junija 2008, ki pa ni zagotavljal zadostne ali uporabne osnove za sodelovanje med državami članicami. Pravilno reševanje čezmejne banke, ki propada, je veliko lažje omogočiti, če obstaja pravno zavezujoč strukturiran okvir EU, ki določa ureditve glede sodelovanja v času krize. Ureditve za financiranje čezmejnega reševanja, kakršno je predstavljeno v oddelku 4.8, bodo verjetno izboljšale tudi učinkovitost usklajevanja, ker bodo vsebovale prave spodbude.

Vendar se bo v okviru sodelovanja in usklajevanja reševanje bančne skupne neizogibno izvajalo na ravni vsakega pravnega subjekta v skladu z veljavno nacionalno ureditvijo. Takšno ločeno reševanje subjektov ne bo nujno omogočalo najučinkovitejše reorganizacije, četudi bo usklajeno. Ta pristop tudi ne odraža tržne stvarnosti integriranega bančnega sektorja, ki se je razvil v EU v okviru enotnega trga. Bančne skupine so vedno bolj poslovno in tržno medsebojno odvisne, pogosto centralizirajo upravljanje likvidnosti na način, ki vsebuje mešanje sredstev, ter so organizirane in vodene na način, ki bolj odraža poslovna področja kot pravno strukturo.

Ti pomisleki se lahko v celoti odpravijo le z večjim strukturnim povezovanjem znotraj reševalnega okvira, po možnosti z imenovanjem vodilnega organa (določenega v skladu z jasnimi predhodnimi pravili), ki bi organiziral reševanje določene skupine. Navedeni organ bi na vsakem zadevnem ozemlju uporabljal ukrepe za reševanje na ravni EU v sodelovanju z udeleženimi nacionalnimi organi. Ta pristop je vsekakor ambiciozen in malo verjetno je, da bi bil učinkovit ali izvedljiv, če se ne omogoči bolj celostna obravnava insolventnosti bančnih skupin. To je podrobno razloženo v oddelku 5.

Kako se lahko izboljšata sodelovanje in komunikacija med organi in upravitelji, odgovornimi za reševanje in insolventnost čezmejne bančne skupine?

Ali je celostno reševanje prek evropskega organa, odgovornega za reševanje, za bančne skupine zaželeno in izvedljivo?

Če se ugotovi, da ta možnost ni izvedljiva, kateri minimalni nacionalni reševalni ukrepi za čezmejne bančne skupine so potrebni?

4.8. Financiranje čezmejnega reševanja

Financiranje iz zasebnega sektorja

Ureditev financiranja je bistvena za vsak čezmejni reševalni mehanizem. Osnovno načelo je, da so potrebne ureditve zasebnega financiranja ali rešitve iz zasebnega sektorja, če ne želimo, da bi stroške propada banke krili davkoplačevalci (glej oddelek 4.2). Poleg tega glede na obstoj enotnega trga pomanjkanje takšnih ureditev na ravni EU omejuje nabor reševalnih instrumentov, ki jih bodo organi uporabljali v okviru čezmejnih zadev. To lahko organom preprečuje, da bi iskali najučinkovitejšo rešitev, in vodi v višje skupne stroške, ki jih posamično nosijo udeležene države članice. Čeprav je zagotovitev vključenosti zasebnega sektorja v reševanje banke na splošno zaželena, se razpoložljive možnosti v zasebnem sektorju hitro zmanjšajo, ko se začne kriza poglabljati.

Koristno bi bilo raziskati izvedljivost vzpostavitve predhodnih mehanizmov, ki bi zagotavljali, da bi bila v času krize na voljo sredstva iz zasebnega sektorja. V sisteme zajamčenih vlog bi se lahko vključila možnost financiranja reševalnih ukrepov. Prednost tega bi bila, da bi bančni sektor neposredno prispeval k zagotavljanju lastne stabilnosti. Vendar to ne bi smelo škodovati nadomestilom, ki pripadajo malim vlagateljev v primeru propada banke. Komisija bo v pregledu delovanja sistemov zajamčenih vlog, ki bo pripravljen v začetku leta 2010, preučila uporabo sistemov zajamčenih vlog v okviru krize. Kot dodatno možnost nekatere države članice preučujejo zamisel, ki bi jo lahko preučila tudi Komisija, o ustanovitvi reševalnega sklada, ki bi se lahko financiral iz prispevkov finančnih institucij, prilagojenih tako, da odražajo njihovo velikost ali tržno dejavnost.

Poleg tega bi se lahko preučil okvir za omogočanje financiranja znotraj skupine po začetku postopka zaradi insolventnosti. UNCITRAL[24] v okviru svojega dela na področju obravnave insolventnih skupin podjetij preučuje, kako bi se omogočila neprekinjenost poslovanja podjetja, v katerem poteka reorganizacija ali likvidacija, z zagotavljanjem neprekinjenega dostopa do sredstev.

Kakršno koli tveganje, da bi bili lahko reševalni ukrepi pozneje izničeni s pravnim izpodbijanjem, lahko resno ogrozi pripravljenost subjektov iz zasebnega sektorja, da vlagajo v nakupe sredstev ali v celoti ali delno prevzamejo banko v težavah. Okvir, ki zagotavlja pravno varnost sprejetih ukrepov, bi zato verjetno spodbujal rešitve iz zasebnega sektorja.

Porazdelitev bremena

Nedavne izkušnje so jasno pokazale, da rešitve iz zasebnega sektorja ne bodo vedno na voljo. Zato bodo potrebna intenzivna prizadevanja za razvoj načel, ki bodo določala, kako naj si države članice porazdelijo finančna bremena, kadar se reševalni ukrepi uporabijo za čezmejno bančno skupino. Nujno in hitro je treba napredovati do vzpostavitve jasnih obveznosti za enakopravno porazdelitev fiskalnih stroškov vsakega takega reševanja med države članice[25]. Pomena konkretnega napredka v tej zadevi se ne sme podcenjevati. Na tej stopnji bi bilo zaželeno, da se poskusijo določiti natančne predhodne formule za porazdelitev stroškov, povezanih z javnimi reševalnimi operacijami v več državah. Vendar bi morale države članice vedeti, ali bodo načeloma morale sodelovati s prispevki, kako bi bila takšna porazdelitev bremena organizirana, kdo bi bil odgovoren za začetek pogovorov o porazdelitvi bremena in kako bi se takšni pogovori usklajevali[26]. Poleg tega bi bilo treba razmisliti o vzajemnih pravicah, npr. v smislu dostopa do podatkov, za vse države članice, ki sprejmejo obveznost, da prevzamejo del bremena. Predhodni dogovor, ki določa načela pravične porazdelitve bremena, je nujna „varnostna mreža“, ki bo zagotovila, da imajo vključeni organi potrebne spodbude za sodelovanje v okviru preprečevanja in reševanja krize. Če na tem področju ne bo napredka, obstaja tveganje za strahotne pritiske na osnovna načela Pogodbe glede svobode ustanavljanja in opravljanja storitev ter prostega pretoka kapitala.

Kateri je najustreznejši način za zagotovitev čezmejnega financiranja ukrepov za reševanje bank? Kakšno vlogo ima posebno financiranje iz zasebnega sektorja?

Ali je vzpostavitev predhodnih ureditev za krizno financiranje praktično? Če ni, kako bi pri tem vprašanju najbolj pomagale rešitve iz zasebnega sektorja? Ali obstaja manevrski prostor za dosego večje jasnosti glede porazdelitve bremena? Če obstaja, ali bi bila prva prednostna naloga določitev načel za porazdelitev bremena?

5. Insolventnost

Glede na sedanje stanje je treba vsako likvidacijo v okviru reševanja izvesti v skladu z nacionalnimi postopki zaradi insolventnosti, kakršno koli usklajevanje pa je odvisno od prostovoljnega sodelovanja različnih nacionalnih organov in uradnikov za insolventnost[27]. Sodelovanje med nacionalnimi organi za insolventnost je pogosto negotovo in nepopolno ter ne more učinkovito obvladovati finančnih konglomeratov, mednarodnih holdingov in organizacije finančnih skupin na podlagi poslovnih področij[28].

Okvir EU za reševanje bank bi torej moral biti vsaj podprt z zavezujočim okvirom za sodelovanje in izmenjavo informacij med sodišči in izvajalci insolventnosti, odgovorni za postopke v zvezi s povezanimi subjekti v bančni skupini. Druge možnosti, ki bi jih lahko raziskali, vključujejo vzpostavitev usklajevanja nacionalnih postopkov prek „vodilnega upravitelja“.

Celostna obravnava skupin podjetij

Vendarle bi bilo zaželeno, da se napreduje v smeri omogočanja bolj celostne obravnave skupin podjetij glede insolventnosti. To bi lahko v točno določenih okoliščinah pomenilo obravnavanje skupine kot enega samega podjetja, tako da se presežeta neučinkovitost in nepravičnost, zaznani pri tradicionalnem pristopu na osnovi enotnega subjekta. Čeprav so metode za dosego tega cilja na voljo v nekaterih nacionalnih zakonodajah, je njihova uporaba nujno omejena na subjekte v isti jurisdikciji, za katere velja ista ureditev za primer insolventnosti. Če bi se podobni ukrepi razvili za uporabo pri insolvenčnih postopkih za čezmejne bančne skupine, bi bilo treba rešiti problem različnih ureditev na področju insolventnosti z različnimi materialnimi pravili za, na primer, pristojnosti glede prednosti in preprečevanja.

Usklajen mehanizem EU za insolventnost bank

Tehnike za bolj celostno obravnavo skupin v postopkih zaradi insolventnosti bi lahko pripomogle k rešitvi nekaterih neenakosti, ki lahko izhajajo iz prenehanja tesno povezanih bančnih skupin na osnovi ločenih subjektov. V akademskih in strokovnih krogih se vedno pogosteje pojavljajo mnenja, da insolventnost na osnovi ločenih subjektov ni ustrezna za reševanje kompleksnih podjetniških struktur, kjer organizacijska oblika ne odraža funkcij, in da so zdaj potrebna mednarodna prizadevanja za uskladitev pravil o insolventnosti. Brez takšne uskladitve bo še naprej izjemno težko prestrukturirati čezmejne bančne skupine.

Zahtevnosti in občutljivosti tega dela se ne sme podcenjevati. Insolvenčno pravo je tesno povezano z drugimi področji nacionalnega prava, kot so pravo lastninskih razmerij, pogodbeno in gospodarsko pravo, medtem ko pravila o prednosti lahko odražajo socialno politiko. Vključevanje posebnih nacionalnih pojmov, kot so „trusti“ ali „lebdeči stroški“, v enoten kodeks bi bilo zapleteno.

Takšen projekt bi lahko potekal v obliki ločene in samostojne ureditve za insolventnost, ki bi nadomestila dotlej veljavne nacionalne ureditve in bi bila na voljo za reorganizacijo in prenehanje čezmejnih bančnih skupin v EU. Takšna ureditev bi lahko v celoti reševala težave, povezane s pristopom na osnovi ločenih subjektov v nacionalnem insolvenčnem pravu, če bi omogočala celostno obravnavo skupinskih subjektov. Pozorno bi bilo treba preučiti uporabo takšne ureditve in obseg, v katerem, če sploh, bi bila neobvezna za sistemsko pomembne čezmejne bančne skupine. Kakršno koli uvajanje nove ureditve EU na področju insolventnosti za obstoječe subjekte bi povzročilo prehodne težave, vključno z vplivom na upnike in nasprotne stranke.

Ali je za bančne skupine potreben bolj celosten okvir za insolventnost? Če je, kako bi ga bilo treba oblikovati?

Ali bi morala obstajati ločena in samostojna ureditev na področju insolventnosti za čezmejne banke?

6. NADALJNJE UKREPANJE

Komisija poziva k predložitvi splošnih mnenj in podrobnih pripomb o zadevah, ki jih obravnava to sporočilo, do 20. januarja 2010. Dodatne podrobnosti o zadevah iz tega sporočila so skupaj s specifičnimi vprašanji vključene v spremni delovni dokument služb.

Komisija namerava v začetku leta 2010 organizirati javno obravnavo, v kateri bodo predstavljeni rezultati posvetovanja in določeni nadaljnji koraki. To bo vključeno v pripravo načrta nadaljnjih pobud na področjih zgodnjega posredovanja, reševanja in insolventnosti, tako da se oblikuje okvir za obvladovanje kriz, ki bo zagotavljal, da v prihodnosti vsi pristojni organi usklajujejo svoje ukrepe in imajo ustrezne instrumente za hitro posredovanje pri obvladovanju propada banke.

[1] Takšni ukrepi za prestrukturiranje bank se obravnavajo v okviru pravil EU o državni pomoči. Ne sodijo na področje uporabe tega sporočila in so že predmet smernic Komisije za dokapitalizacijo, obravnavanje oslabljenih sredstev ter pomoč za reševanje in prestrukturiranje bank.

[2] Glej Sporočilo Komisije spomladanskemu Evropskemu svetu z dne 4. marca 2009: http://ec.europa.eu/commission_barroso/president/pdf/press_20090304_sl.pdf.

[3] Glej Larosičrovo poročilo, str. 34:http://ec.europa.eu/internal_market/finances/docs/de_larosiere_report_en.pdf.

[4] Glej nove zakonodajne predloge Komisije za finančni nadzor z dne 23. septembra 2009: http://ec.europa.eu/internal_market/finances/committees/index_en.htm#package

[5] To sporočilo spremlja delovni dokument služb, v katerem je več podrobnosti o posebnih vidikih morebitne ureditve.

[6] Člen 136 Direktive 2006/48/ES o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij (preoblikovano) (UL L 177, 30.6.2006, str. 1).

[7] Direktiva 2006/48/ES o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij (preoblikovana). Nedavno je bila spremenjena v okviru predloga CRD 2.http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:52008PC0602:EN:NOT

[8] Podrobnejša vprašanja o tem in drugih delih tega sporočila so v spremnem dokumentu služb.

[9] Uvodna izjava (52) Direktive 2006/48/ES določa samo, da bi moralo upravljanje izpostavljenosti potekati popolnoma avtonomno in v skladu z načeli dobro premišljenega bančnega upravljanja, ne glede na katera koli druga načela.

[10] Poročilo služb Komisije o prenosih sredstev z dne 14. novembra 2008, glej:http://ec.europa.eu/internal_market/bank/docs/windingup/rep141108_en.pdf

[11] Premoženje čezmejnih podrejenih družb (2006), vir: ECB.

[12] DBB Law: „Študija o izvedljivosti odprave ovir za prenos sredstev znotraj čezmejne bančne skupine med finančno krizo ter vzpostavitve pravnega okvira za reorganizacijo in prenehanje čezmejnih bančnih skupin“, 2008.

[13] Finančna podpora za reševalne ukrepe bi skoraj zagotovo vključevala pravila EU o državni pomoči, zato bi morali biti kakršni koli tovrstni ukrepi skladni z navedenimi pravili.

[14] Glej izjavo voditeljev G20 iz Pittsburgha, 24–25. septembra 2009:http://www.pittsburghsummit.gov/mediacenter/129639.htm.

[15] 15. septembra 2009 je Odbor za finančno stabilnost objavil izjavo za tisk, v kateri je napovedal, da bo začel razvijati delovni program za reševanje tveganj v zvezi z moralnim hazardom in drugih problemov, s katerimi se srečujejo sistemsko pomembne institucije. http://www.financialstabilityboard.org/press/pr_090915.pdf

[16] Vendar se ukrepi za reorganizacijo ali prenehanje, ki spadajo na področje uporabe Direktive 2001/24/ES uporabljajo za podružnice kreditne institucije (ne pa tudi njene podrejene družbe) v drugih državah članicah.

[17] Delovni dokument Mednarodnega denarnega sklada WP/09/200: „Potreba po posebnih ureditvah za reševanje finančnih institucij – primer Evropske unije,“ avtorja Martin Cihák in Erlend Nier.

[18] Takšne pristojnosti obstajajo tudi v drugih državah, vendar so implicitne. Pravosodni organi jih lahko uporabijo v okviru insolvenčnih postopkov.

[19] Kar zadeva sedanjo finančno krizo, je Komisija sprejela vrsto smernic za obvladovanje teh nujnih izrednih razmer.

[20] Tako je bilo tudi v primeru islandske bančne krize.

[21] Investicijske družbe niso zajete ne v Direktivo o prenehanju in reorganizaciji ne v Uredbo ES o insolventnosti. Po drugi strani so zavarovatelji zajeti v Direktivo 2001/17/ES o reorganizaciji in prenehanju zavarovalnic, ki zagotavlja vzajemno priznavanje in usklajevanje insolvenčnih postopkov matične države, ki zadevajo podružnice zavarovatelja v drugih državah članicah.

[22] Negotovost o obsegu izpostavljenosti drugih finančnih institucij Lehmanu je na primer privedla do strmega padca svetovnih cen vrednostnih papirjev v bančnem sektorju, množični dvigi iz skladov ameriškega denarnega trga, za katere se je sumilo, da so vlagali v Lehmanove komercialne zapise, pa so vodili v hitro likvidacijo vseh njihovih deležev v ameriških komercialnih zapisih na padajočem trgu.

[23] Memorandum o soglasju z dne 1. junija 2008 o sodelovanju med finančnimi nadzornimi organi, centralnimi bankami in finančnimi ministrstvi Evropske unije za čezmejno finančno stabilnost.

[24] Delovna skupine V Komisije Združenih narodov za mednarodno trgovinsko pravo (UNCITRAL).

[25] Nedavno poročilo Ekonomsko-finančnega odbora je vsebovalo priporočilo, naj okvir EU za finančno stabilnost vključuje prostovoljne predhodne ureditve za porazdelitev bremena v primerih čezmejnih finančnih skupin, ob podpori mandata na ravni celotne EU, pri čemer bi imele na novo ustanovljene skupine za čezmejno stabilnost ključno vlogo pri spremljanju njihovega izvajanja (Lekcije finančne krize za evropske ureditve na področju finančne stabilnosti, Delovna skupina Ekonomsko-finančnega odbora na visoki ravni za ureditve na področju čezmejne finančne stabilnosti, julij 2008).

[26] Takšni ukrepi morajo biti seveda skladni s pravili o državni pomoči.

[27] Direktiva 2001/24/ES o reorganizaciji in prenehanju kreditnih institucij prepoveduje uporabo ločenih ukrepov ob insolventnosti za podružnice, za katere velja zakonodaja države gostiteljice. Zagotavlja vzajemno priznavanje in usklajevanje postopkov pod nadzorom matične države, določa pristop na osnovi enotnega subjekta, po katerem se morajo vsa sredstva in obveznosti matične banke in njenih podružnic v tujini reorganizirati ali prenehati kot en sam pravni subjekt v skladu s pravom matične države, razen v izjemnih primerih, opredeljenih v Direktivi. Vendar ta direktiva ne predpisuje konsolidacije insolvenčnih postopkov za ločene pravne subjekte znotraj bančne skupine in na noben način ne skuša uskladiti nacionalnih zakonodaj na področju insolventnosti.

[28] Kompleksna in dolgotrajna insolventnost banke Lehman Brothers jasno kaže, s kakšnimi težavami se spopadajo upravitelji v kompleksnih postopkih prenehanja.