Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora – Za bolj odporno in trajnostno evropsko gospodarstvo

(mnenje na lastno pobudo)

(2019/C 353/05)

Poročevalec: Javier DOZ ORRIT

Sklep plenarne skupščine 24.1.2019 Pravna podlaga člen 32(2) poslovnika mnenje na lastno pobudo Pristojnost strokovna skupina za ekonomsko in monetarno unijo ter ekonomsko in socialno kohezijo Datum sprejetja mnenja strokovne komisije 2.7.2019 Datum sprejetja mnenja na plenarnem zasedanju 17.7.2019 Št. plenarnega zasedanja 545 Rezultat glasovanja (za/proti/vzdržani) 169/4/6

Preambula

To mnenje je eno od dveh mnenj v svežnju EESO na lastno pobudo, ki se pripravljata hkrati, in sicer mnenje Za bolj odporno in trajnostno evropsko gospodarstvo ter mnenje Nova vizija za dokončanje ekonomske in monetarne unije. Sveženj naj bi pomenil neposreden prispevek k načrtu gospodarskih ukrepov novega Evropskega parlamenta in Evropske komisije, ki letos začenjata novi mandat. Jasno je, da je potrebna nova evropska gospodarska strategija: pozitivna podoba prihodnjega razvoja gospodarstva EU v širšem svetu, ki bi pomagala povečati odpornost EU na gospodarske šoke ter ekonomsko, socialno in okoljsko trajnost njenega gospodarskega modela. Tako bo EU znova pridobila zaupanje državljanov in povečala stabilnost ter blaginjo za vse Evropejce. Strategija, ki nadgrajuje napredek, dosežen v zadnjih letih, bi lahko utrla pot nadaljnjemu povezovanju na gospodarskem, fiskalnem, finančnem, socialnem in političnem področju, ki je nujno za uresničitev ciljev evropske ekonomske in monetarne unije.

1. Sklepi in priporočila

1.1 Evropsko povezovanje je na razpotju. Nedavna dolgotrajna gospodarska kriza in njene resne socialne posledice v več državah članicah so med drugim pokazale, da pomanjkanje ekonomske in socialne konvergence med državami članicami in regijami ogroža politično trajnost evropskega projekta in vse njegove koristi za evropske državljane.

1.2 Zaradi podnebnih sprememb, ki jih povzroča človek, in preseganja več omejitev našega planeta moramo preoblikovati naš model proizvodnje in potrošnje. EU si je v skladu s Pariškim sporazumom, sprejetim na 21. konferenci pogodbenic, in cilji ZN glede trajnostnega razvoja postavila cilj, da bo njeno gospodarstvo do leta 2050 podnebno nevtralno, za kar pa bo potrebovala obsežen in skladen okvir politik.

1.3 Doseganje odpornega gospodarstva in trga dela, ki sta gospodarsko, socialno, okoljsko in institucionalno trajnostna, bi moralo biti vodilno načelo politik, s katerimi se spodbujata navzgor usmerjena konvergenca in pravičnost pri prehodu na podnebno nevtralno gospodarstvo (tj. gospodarstvo z ravnovesjem med emisijami in absorpcijo toplogrednih plinov), hkrati pa obvladujejo izzivi digitalizacije in demografskih sprememb.

1.4 Da bi omogočili gospodarske politike, ki povečujejo odpornost gospodarstva in trga dela ter socialno odpornost, bi bilo treba nadaljevati in okrepiti prizadevanja za utrjevanje institucionalne arhitekture ekonomske in monetarne unije (EMU). Nadaljevati, četudi le postopoma, bi morali v smeri vzpostavitve fiskalne zmogljivosti na ravni euroobmočja, reforme sedanjih fiskalnih pravil za ohranitev javnih naložb v obdobjih recesije, uvedbe varnih skupnih sredstev ter dokončanja bančne unije in unije kapitalskih trgov. Poleg tega bi bilo treba spodbujati ukrepe za preprečevanje nepoštene davčne konkurence med državami članicami.

1.5 Za zmanjšanje socialne ranljivosti in s tem povečanje odpornosti je treba sprejeti učinkovite evropske in nacionalne ukrepe, s katerimi bi preobrnili sedanji trend, pri katerem se neenakosti povečujejo, tako z vidika možnosti kot rezultatov.

1.6 Razviti je treba koncept pravičnega prehoda in ga uporabljati v prizadevanjih za dosego ogljično nevtralnega gospodarstva EU do leta 2050, ki je opredeljeno kot cilj. To vključuje zagotavljanje, da so posledice podnebnih politik enakomerno porazdeljene, in v prihodnost usmerjeno upravljanje prehajanja na trgu dela ob polnem sodelovanju socialnih partnerjev. Trajnostno gospodarstvo bi moralo združevati vse tri razsežnosti trajnosti: gospodarsko, socialno in okoljsko.

1.7 Države članice bi morale sprejeti ukrepe za izvajanje evropskega stebra socialnih pravic, tako da sprejmejo zakonodajne pobude na nacionalni ravni in zagotovijo ustrezno financiranje. EU bi morala k tem finančnim prizadevanjem prispevati v naslednjem večletnem finančnem okviru za obdobje 2021–2027.

1.8 Pobude bi bilo treba dopolniti s krepitvijo konkurenčnosti evropskega gospodarstva, tj. njegove sposobnosti, da trajnostno povečuje svojo produktivnost in življenjski standard Evropejcev, hkrati pa postaja podnebno nevtralno, zlasti s pomočjo raziskav, razvoja ter delavcev z več in boljšimi znanji in spretnostmi.

1.9 Pri dogovoru o velikosti in obliki naslednjega večletnega finančnega okvira bi bilo treba upoštevati nujnost povečevanja odpornosti in doseganja trajnostnega gospodarstva.

1.10 Ker so različni vidiki odpornega in trajnostnega gospodarstva medsebojno povezani, bi bilo treba sodelovanju predstavniških organizacij socialnih partnerjev in civilne družbe pri oblikovanju politik in pri ciklih izvajanja zagotoviti formalno podlago in ga okrepiti, kadar je to potrebno na nacionalni in evropski ravni.

1.11 Evropske institucije in države članice bi morale prek evropskega semestra, večletnega finančnega okvira za obdobje 2021–2027 ter drugih zakonodajnih instrumentov in instrumentov upravljanja vzpostaviti usklajen program ukrepov za spodbujanje in krepitev ključnih dejavnikov ekonomske odpornosti v vsej EU ter konvergence držav članic v zvezi s temi dejavniki.

2. Bolj odporno in trajnostno evropsko gospodarstvo

2.1 Večja odpornost na (gospodarske) šoke je cilj, ki ima v razpravah o (gospodarski) politiki v EU in zlasti v euroobmočju vse večjo težo. Razlog za to niso le trajne gospodarske, socialne in politične posledice, ki jih je nedavna gospodarska in finančna kriza pustila v več državah članicah EU, temveč tudi zelo negativni učinki, ki naj bi jih četrta industrijska revolucija po pričakovanjih imela za evropska gospodarstva in družbo, nujen boj proti podnebnim spremembam in upoštevanje omejenih virov našega planeta.

2.1.1 V zvezi z EMU je ekonomska odpornost v skladu s predlogom Evropske komisije opredeljena kot sposobnost države, da vzdrži šok in po padcu v recesijo hitro ponovno doseže svojo potencialno gospodarsko rast ( 1 )

2.1.2 V poročilu petih predsednikov in beli knjigi Komisije o poglobitvi EMU je navedeno, da bi si morale države članice euroobmočja prizadevati za večjo konvergenco glede odpornejših ekonomskih in socialnih struktur, ki naj bi preprečevale znatne in trajne učinke gospodarskih šokov na raven prihodkov in zaposlenosti, tako da bodo lahko zmanjšale gospodarska nihanja, zlasti globoke in dolgotrajne recesije.

2.1.3 Vseeno je treba upoštevati, da se z odpornim okrevanjem gospodarstva sicer izognemo trajnim razdiralnim učinkom šoka ali jih uspešno obvladamo, vendar zaradi ciklične in strukturne narave sprememb ni nujno, da se bodo gospodarstva vedno vrnila v stanje pred šokom (ali na pot rasti). Z začetkom četrte industrijske revolucije in prehodom na podnebno nevtralno gospodarstvo se bodo po vsej verjetnosti izoblikovali drugačni gospodarski modeli. Pomembno je, da so se politične institucije in socialni akterji pripravljeni odzvati na te spremembe, pri čemer morajo predvideti posledice in usmerjati procese preobrazbe.

2.1.4 Ekonomsko odporna gospodarstva imajo lahko različne značilnosti. Lahko so denimo precej neobčutljiva za nekatere vrste šokov (npr. makroekonomske ali finančne šoke) in, kadar jih šoki dejansko prizadenejo, njihov vpliv ublažijo z zmanjšanjem učinkov na raven proizvodnje in zaposlenosti in/ali po njih hitro okrevajo tako, da se prilagodijo. Odpornost je mogoče povečati z različnimi vrstami političnih ukrepov in njihovimi različnimi kombinacijami, in sicer z ukrepi za pripravo, preprečevanje, zaščito, spodbujanje (sprememb) in preobrazbo. Visok javni dolg v razmerju do BDP lahko povzroči težave z odpornostjo, saj lahko po eni strani povečajo ranljivost za šoke, po drugi pa omejijo odzivanje držav članic na škodljive pretrese.

2.1.5 Ekonomsko odpornost je mogoče doseči na načine, ki imajo zelo različne učinke na blaginjo različnih družbenih skupin. Blaginja delavcev je odvisna predvsem od tega, kako stabilne, varne in enakomerno porazdeljene so njihove možnosti za dohodek in zaposlitev. Zato bi bilo treba dati prednost politikam, ki spodbujajo ekonomsko odpornost in odpornost trga dela, pri čemer je slednja opredeljena kot sposobnost trga, da vzdrži gospodarski šok ob majhni izgubi blaginje delavcev. Vendar pa vse večji delež prekarnih nestandardnih zaposlitev med na novo ustvarjenimi delovnimi mesti jasno kaže, da ekonomska odpornost in odpornost trga dela ne nastopita vedno hkrati. Kakovost zaposlitev je dejavnik odpornosti, tako z vidika ranljivosti in trpežnosti kot tudi okrevanja.

2.2 Bolj trajnostno evropsko gospodarstvo je cilj politike EU. V skladu z dolgoročno strateško vizijo Junckerjeve Komisije za „uspešno, moderno, konkurenčno in podnebno nevtralno gospodarstvo“ do leta 2050, ki med drugim temelji na ciljih ZN glede trajnostnega razvoja, bi moralo trajnostno gospodarstvo združevati vse tri razsežnosti trajnosti: gospodarsko, socialno in okoljsko.

2.2.1 Za trajnostno Evropo do leta 2030 je na primer navedeno, da so „zdrav proračun in sodobna gospodarstva […] ključnega pomena; z napredkom na področju preudarne fiskalne politike in strukturnih reform se je zmanjšala raven zadolženosti in spodbudilo ustvarjanje delovnih mest“ Gospodarska trajnost je splošno opredeljena kot sposobnost gospodarstva, da trajno podpira določeno raven gospodarske proizvodnje. Nanaša se na preprečevanje velikih makroekonomskih neravnotežij. Proces usklajevanja gospodarskih politik EU, zlasti evropski semester, v katerem se koncepta trajnostnega gospodarstva in gospodarske trajnosti sicer pogosto prepletata, je v svojem bistvu zasnovan za doseganje slednje in širšega koncepta trajnostnega gospodarstva ne upošteva v celoti. V dokumentu Komisije za razpravo z naslovomje na primer navedeno, da so „zdrav proračun in sodobna gospodarstva […] ključnega pomena; z napredkom na področju preudarne fiskalne politike in strukturnih reform se je zmanjšala raven zadolženosti in spodbudilo ustvarjanje delovnih mest“ ( 2 )

2.2.2 Kriza in njeno obvladovanje na politični ravni sta povzročila resno nazadovanje na področju socialne kohezije, ki ima negativne politične posledice. Socialna trajnost je ogrožena zaradi vse bolj neenakih možnosti in rezultatov v številnih evropskih državah in drugih visoko razvitih državah, pa tudi na svetovni ravni, kjer so deli družbe zapostavljeni. Večja neenakost pomeni tudi večjo ranljivost za šoke in je v nasprotju s povečevanjem odpornosti. Neenaka porazdelitev bogastva zmanjšuje tudi gospodarsko trajnost, saj omejuje produktivnost pri ponovnem investiranju bogastva in učinkovitost družbe. Neuspeh pri odpravljanju razlogov za te neenakosti je bil v številnih primerih povezan s političnim nasprotovanjem tradicionalnim političnim strankam in njihovi proevropski usmeritvi v mnogih državah.

2.2.3 V zvezi s socialno trajnostjo se bodo nedvomno pojavljali dodatni pritiski zaradi četrte industrijske revolucije in sprememb, ki jih ta prinaša za delo in blaginjo v Evropi in drugod.

2.2.4 Sedanji model proizvodnje in potrošnje z nepremišljenim izčrpavanjem naravnih in okoljskih virov presega več omejitev našega planeta (z vidika podnebnih sprememb, biotske raznovrstnosti, oceanov, onesnaževanja ipd.) in pomeni eksistenčno grožnjo za prihodnje generacije.

2.2.5 Socialno in okoljsko trajnostni razvoj bi tako pomenil, da ostajamo znotraj varnega in pravičnega prostora za človeštvo ( 3 ) , tako da vsem članom družbe zagotavljamo ustrezen socialni temelj, hkrati pa spoštujemo omejitve našega planeta. Da bi to dosegli, je treba sedanji model proizvodnje in potrošnje (model rasti) temeljito spremeniti ob upoštevanju trajnostne rasti ( 4 ) . Ta vizija utira pot strukturnemu premiku v evropskem gospodarstvu, pri tem pa spodbuja trajnostno rast in zaposlovanje.

2.2.6 Glede na navedeno in tudi v skladu z mnenjem EESO NAT/542 ( 5 ) je trajnostna rast tista, ki ne temelji le na količini, ampak tudi – pravzaprav še bolj – na kakovosti, kar pomeni, da: (i) temelji na čisti energiji in odgovorni rabi materialov brez izkoriščanja okolja in delovne sile, (ii) temelji na zaprtem kroženju prihodkov med gospodinjstvi, podjetji, bankami, vlado in trgom, ki odpravlja sedanja ozka grla zaradi finančne razdrobljenosti ter deluje socialno in ekološko, (iii) zagotavlja pravične življenjske razmere z izpolnjevanjem potreb vseh v okviru omejitev našega planeta, (iv) upošteva tudi neplačano delo negovalcev, predvsem žensk, in (v) se ne meri le z letnimi tokovi, ampak tudi z ravnmi bogastva in njegovo porazdelitvijo. Vseh teh značilnosti v sedanjem modelu pravzaprav ni.

2.3 Trajnostno gospodarstvo ima značilnosti, ki spodbujajo odpornost, pod pogojem, da gospodarska trajnost zmanjšuje tveganja, povezana z makroekonomskimi in finančnimi neravnovesji.

2.4 Za prehod na trajnostno gospodarstvo, ki združuje gospodarsko, socialno in okoljsko trajnost, bodo nedvomno potrebne korenite spremembe, ki jih je mogoče označiti kot močan in dolgotrajen, a tudi predviden šok. Za zagotavljanje odpornosti med tem prehodom bodo potrebni ukrepi, ki omogočajo in spodbujajo prilagodljivost gospodarstev, družb in posameznikov novemu modelu. Tako se bo z zagotavljanjem odpornosti olajšal pravičen prehod na trajnostno gospodarstvo.

2.5 Pri integriranem in celostnem konceptu trajnosti ter političnem okviru zanjo je treba upoštevati še dva velika trenda, ki bosta oblikovala prihodnost evropskega gospodarstva in trga dela: staranje družbe in demografske spremembe ter spreminjajoče se vzorce globalizacije, ki poleg slabitve multilateralizma vključujejo tudi močnejše migracijske tokove.

2.6 Evropske države so med zadnjo krizo z vidika odpornosti dosegale zelo različne rezultate. Gospodarske in socialne posledice krize so v posameznih državah članicah različne. Skoraj v vseh se je BDP precej zmanjšal, v nekaterih pa je recesija povzročila velike izgube delovnih mest v različnih obdobjih. Če želimo iz velike recesije potegniti zaključke, ki nam bodo pomagali povečati odpornost in trajnost evropskega gospodarstva in družb, je treba analizirati strukturne dejavnike ranljivosti, zmožnost za okrevanje ter politike, ki so se izvajale (stroge varčevalne politike od leta 2010 dalje in selektivna prožnost od leta 2014 dalje). Pri tem je treba uporabiti ne le glavne ekonomske spremenljivke, temveč tudi socialne in okoljske kazalnike.

3. Dva velika prehoda

3.1 Prehod na zeleno in podnebno nevtralno gospodarstvo

3.1.1 Prehod na zeleno in brezogljično gospodarstvo v Evropi je usklajen z dvema mednarodnima okviroma: cilji ZN glede trajnostnega razvoja in Pariškim sporazumom o podnebnih spremembah (COP21). Cilji trajnostnega razvoja tvorijo obsežno globalno agendo. Države članice EU so začele mednarodne cilje trajnostnega razvoja prenašati v nacionalne strategije in cilje glede trajnosti. Zlasti cilji trajnostnega razvoja 7 (vsem zagotoviti dostop do cenovno sprejemljivih, zanesljivih, trajnostnih in sodobnih virov energije), 12 (glede trajnostne potrošnje in proizvodnje) in 13 (glede podnebnih ukrepov) opredeljujejo strateške cilje, ki temeljijo na načelu delitve odgovornosti.

3.1.2 Na podlagi nacionalno določenih prispevkov podpisnic Pariškega sporazuma so določeni strateški cilji na ravni držav. Prvi pregled globalnega stanja na konferenci pogodbenic COP 24 v Katovicah je pokazal, da je treba ambicije podnebne politike brez dvoma še povečati.

3.1.3 Novembra 2018 je Evropska komisija sprejela dolgoročno vizijo Čist planet za vse: Evropska strateška dolgoročna vizija za uspešno, sodobno, konkurenčno in podnebno nevtralno gospodarstvo . Na tej podlagi bo EU v skladu z zahtevami iz Pariškega sporazuma do začetka leta 2020 sprejela in Okvirni konvenciji Združenih narodov o spremembi podnebja (UNFCCC) predložila svoje zaveze glede podnebne politike, pri čemer mora upoštevati naslednje:

3.1.4 Za okolju prijaznejša gospodarstva je potrebna skladna, posameznim državam prilagojena kombinacija makroekonomske politike, industrijske politike, sektorskih politik in politike trga dela. Cilj je ustvarjati dostojna delovna mesta vzdolž celotne dobavne verige in zaposlitvene možnosti v širšem obsegu.

3.1.5 Trajnostni razvoj je treba usklajeno obravnavati na vseh področjih politike. Za tak politični okvir je treba vzpostaviti institucionalne ureditve, s katerimi se zagotovi sodelovanje vseh ustreznih akterjev na vseh ravneh, ki deloma temelji na uravnoteženem naboru oblik lastništva (javno, zasebno, skupnostno in zadružno). Nacionalne politike je treba poleg tega usklajevati na evropski ravni, da se zagotovi visoka raven konvergence med državami članicami. Učinke spremembe gospodarskega modela na zaposlovanje je treba obvladati na podlagi pravičnega prehoda, ki bo dobil oprijemljivo obliko s socialnim in civilnodružbenim dialogom, ki povezuje nacionalno in evropsko raven.

3.2 Prehod na digitalno gospodarstvo

3.2.1 Digitalizacija in avtomatizacija bosta verjetno imeli pozitivne in negativne učinke na gospodarstvo in družbo. Na eni strani prinašata velike možnosti za povečanje produktivnosti, zlasti v storitvenih sektorjih, kjer je ta običajno nizka, in za decentralizacijo inovacijskih dejavnosti v bolj obrobne kraje.

3.2.2 Na drugi strani lahko povzročita izpodrivanje delavcev, zlasti tistih, ki opravljajo rutinske nekognitivne naloge. Čeprav tehnološke revolucije v preteklosti nikoli niso povzročile trajne množične brezposelnosti, saj so stara izpodrinjena delovna mesta nadomestila nova, je malo verjetno, da bo brez ustreznih prizadevanj za prilagajanje prehod na digitalno gospodarstvo potekal gladko ali brez težav.

3.2.3 Z javnim politikami na področju izobraževanja je mogoče izobraževalne sisteme reformirati tako, da bodo diplomante opremljali s spretnostmi in znanji, ki povečujejo njihovo odpornost na tehnološko izpodrivanje in jim omogočajo, da so na svoji poklicni poti bolj prilagodljivi in lahko na trgu dela opravljajo plačano delo.

3.2.4 Poleg tega lahko javne politike tehnološki napredek usmerjajo tako, da je njegov negativni vpliv na zaposlovanje čim manjši.

4. Nekateri temelji odpornega in trajnostnega gospodarskega modela ter politična strategija za njegovo uresničevanje

4.1 Za ekonomsko odpornost, združljivo z odpornostjo trga dela in socialno odpornostjo, je treba razviti številna orodja za pripravo, preprečevanje, zaščito, spodbujanje (sprememb) in preobrazbo ter jih ustrezno uporabljati glede na moč in trajanje izzivov, s katerimi se spopadajo gospodarstva.

4.2 V primeru EMU bi se morali izogniti nastanku tveganj, ki lahko, kot se je pokazalo pri zadnji krizi, povzročijo velike motnje. Postopek v zvezi z makroekonomskimi neravnovesji je tukaj sicer korak v pravo smer, vendar različna neravnovesja še vedno obravnava nesorazmerno (npr. primanjkljaj tekočega računa v primerjavi s presežkom tekočega računa) in ne podaja zavezujočih priporočil glede prilagoditve, zlasti za države članice s prevelikim presežkom tekočega računa. Zato je treba postopek prilagoditi.

4.2.1 Podobno bi se bilo treba izogibati velikim razlikam v stopnji inflacije in nominalnih plačah. Koristno splošno pravilo za usklajevanje v euroobmočju bi moralo biti, da morajo nominalne plače rasti skladno s seštevkom ciljne stopnje inflacije ECB in stopnje rasti produktivnosti na sektorski ravni. Za okrepitev konvergence bi morale industrijske politike spodbujati večjo rast produktivnosti v revnejših državah članicah. S tem bi lahko tudi odpravili nominalne razlike med državami članicami v euroobmočju in tako povečali učinkovitost denarne politike.

4.3 Za ekonomsko odpornost, združljivo z odpornostjo trga dela, bi bilo treba zagotoviti tudi dovolj manevrskega prostora za makroekonomske politike, zlasti fiskalne, da bi se lahko ustrezno odzivale na učinke šokov, zlasti recesij, ki prizadenejo le nekatere države članice, namesto da se vse breme prilagajanja šokom prevali na trge dela. Vzpostavitev fiskalne zmogljivosti na ravni euroobmočja bi bila najučinkovitejši način za dosego tega cilja, čeprav bi ga bilo mogoče uresničiti tudi s povečanjem manevrskega prostora za nacionalne fiskalne politike. S fiskalnimi politikami, pri katerih je več možnosti za stabilizacijo nacionalnih gospodarstev na ravni polne zaposlenosti, bi bilo tudi laže oblikovati trajnostne fiskalne blažilnike.

4.4 Ustrezno delovanje avtomatskih stabilizatorjev in sistemi socialne zaščite so dejavniki, ki krepijo ekonomsko odpornost. Da bi bili usklajeni z vzdržnimi javnimi financami, morajo davčni sistemi držav članic zagotavljati zadostna sredstva. Ključen dejavnik spodbujanja odpornosti je tudi preudarno obdavčenje.

4.5 Poslovno okolje, ki je naklonjeno naložbam in inovacijam, pravilno delovanje finančnih trgov in povečevanje sposobnosti za delitev finančnih tveganj so dejavniki, ki krepijo odpornost gospodarstva. EESO v skladu s prejšnjim mnenjem o spodbujanju inovativnih in hitro rastočih podjetij ( 6 ) meni, da je treba podpirati ustrezne politike za krepitev teh dejavnikov. Zato je podprl pobudi Komisije o bančni uniji in uniji kapitalskih trgov, vendar gre pri tem še dlje in meni, da bi bilo treba koncept trajnosti upoštevati tudi v finančnem sistemu, kot je poudaril v mnenju o akcijskem načrtu Komisije o financiranju trajnostne rasti ( 7 )

4.6 Politike za lažji prehod na digitalno gospodarstvo ter na okoljsko trajnosten in podnebno nevtralen model bi morale zagotavljati tudi, da je ta prehod pravičen, kar ne bi smelo biti zgolj dodatek k podnebnim politikam ali politikam digitalizacije, temveč bi moralo biti sestavni del političnega okvira za trajnostni razvoj. Politike za pravičen prehod bi morale biti osredotočene na odpravljanje škodljivih distribucijskih učinkov (degresivnih) ukrepov podnebne politike (kolikor se ti pojavljajo kot sorazmerno večje breme za skupine z nizkimi dohodki) in na dejavno upravljanje prehajanja na trgu dela, obravnavati pa bi morale tudi vprašanja regionalnega razvoja (npr. gospodarsko ranljive regije, ki so močno odvisne od energetsko intenzivnih panog).

4.6.1 Pravičen prehod ima dve glavni razsežnosti: z vidika rezultatov (novo zaposlitveno in socialno okolje v brezogljičnem gospodarstvu) in procesa (kako pridemo do tja). Rezultat bi moralo biti dostojno delo za vse v vključujoči družbi, v kateri je revščina izkoreninjena. Proces, tj. kako pridemo do tja, bi moral temeljiti na upravljanem prehodu s plodnim socialnim dialogom na vseh ravneh, s čimer se zagotovi, da je porazdelitev bremena pravična in da nihče ni prezrt.

4.7 Osrednje mesto med strategijami za krepitev odpornosti na bližnje izzive, ki bi omogočile pravično preobrazbo našega gospodarskega modela, morajo imeti strategije za naložbe, vključno z javnimi naložbami, in sicer naložbe v znanje in spretnosti ter izobraževalne sisteme ali socialne naložbe v širšem smislu in naložbe v tehnologije, ki spodbujajo okoljsko trajnost.

4.7.1 Za kljubovanje učinkom digitalizacije bo treba razvijati znanja, spretnosti in sposobnosti, ki posameznikom omogočajo opravljati nerutinske kognitivne naloge, ter sposobnost za vseživljenjsko obnavljanje teh znanj in spretnosti. Ker se je izkazalo, da obstoječe (in naraščajoče) neenakosti močno vplivajo na študijsko uspešnost študentov, je treba oblikovati strategije socialnih naložb, s katerimi se zagotovi, da nihče ni prezrt.

4.7.2 Za uresničitev posodobljenih ciljev EU glede zmanjšanja emisij do leta 2030 je treba povečati javne in zasebne naložbe v prihodnje podnebno nevtralno gospodarstvo, za dosego ničelne stopnje neto emisij do leta 2050 skladno s pariškimi cilji pa bodo – kot Komisija priznava v sporočilu (COM(2018 773 final) – potrebne korenite spremembe. Naložbe EU-27 v energijo iz obnovljivih virov so se leta 2017 v primerjavi z letom 2011 zmanjšale za polovico, v primerjavi z letom 2016 pa za 30 % ( 8 ) . Vztrajno šibka naložbena dejavnost v EU na področju obnovljivih virov energije je tudi v nasprotju z visokimi subvencijami za fosilna goriva, ki jih države članice še vedno zagotavljajo. Problem niso le premajhne naložbe, razpoložljiva sredstva se tudi ne dodeljujejo smiselno. Za preobrnitev teh negativnih trendov so potrebni jasni cilji politike in skladnejši politični okvir. Vsekakor morajo konec dobe fosilnih goriv v Evropi spremljati naložbe, ki so nujne za zaščito evropskih delavcev, ustvarjanje novih delovnih mest in podporo lokalnemu razvoju. O procesih prehoda se je treba dogovoriti s socialnimi partnerji in organizacijami, biti morajo pregledni, v zvezi s njimi pa se morajo izvajati učinkovite politike komuniciranja.

4.8 Sedanja zasnova konkurenčnosti je osredotočena na vidik stroškov, predvsem stroškov dela, upoštevani pa so tudi stroški energije. Ohranjanje konkurenčnosti je običajno osredotočeno na gibanje stroškov dela na enoto, vendar bi večji pomen pri tem morali imeti kvalitativni elementi konkurenčnosti, in sicer produktivnost dela, produktivnost virov in energijska učinkovitost, upoštevati pa bi jih morali tudi nacionalni odbori za produktivnost.

4.9 Pomemben cilj bi torej moral biti, da se evropski mehanizem makroekonomskega upravljanja sistematično vključi v obsežen in celosten pristop k trajnostnemu gospodarstvu, ki v procesu semestra upošteva socialne in okoljske kazalnike ter s tem krepi odpornost in trajnost.

5. Instrumenti upravljanja in gospodarske politike na ravni EU in držav članic za prehod na bolj odporno in trajnostno gospodarstvo

5.1 Ker so naložbe, zlasti javne, pomembne za spodbujanje prilagajanja neizbežnim procesom prehoda, fiskalne politike pa za spodbujanje blaženja šokov, je treba fiskalnim politikam na ravni EU in nacionalni ravni v ta namen zagotoviti manevrski prostor. EU bi si morala postaviti cilj, da v kratkem času doseže raven naložb, ki jo je dosegla pred krizo. To bi pomenilo, da mora premostiti naložbeno vrzel in naložbe povečati za dve do tri odstotne točke BDP ali v EU-28 vsako leto za okrog 300 milijard EUR ( 9 )

5.2 Za povečanje proračunskih prihodkov in zagotovitev zadostnih fiskalnih virov v EU in državah članicah je treba okrepiti prizadevanja za boj proti davčnim goljufijam, davčnemu izogibanju, pranju denarja, davčnim oazam in nepošteni davčni konkurenci med državami članicami. Države članice bi se morale, ne da bi to vplivalo na podpiranje inovacij, dogovoriti za usklajevanje ukrepov na ravni EU, s katerimi bi digitalne velikane prisilili, da vsaki državi članici, v kateri ustvarjajo dobiček, plačujejo svoj pošten delež davkov.

5.3 Sistem gospodarskega upravljanja EU, vključno z arhitekturo EMU, je treba izboljšati, da se prepreči zaviranje gospodarske rasti in obremenjevanje nacionalnih fiskalnih politik z nalogami, za katere ne morejo ali ne bi smele biti zadolžene.

5.4 Najbolj zaželena možnost bi bila vzpostavitev dovolj velike fiskalne zmogljivosti na ravni euroobmočja, ki bi omogočala stabilizacijo ob šokih, vendar se zdi, da so dejavnosti v tej smeri zastale.

5.5 Visoko na seznamu prednostnih nalog bi moralo biti tudi ohranjanje manevrskega prostora na nacionalni ravni za zaščito javnih naložb, zlasti med recesijami. Brez poseganja v ohranjanje vzdržnosti javnih financ bi se lahko sedanja fiskalna pravila EU spremenila ali razlagala tako, da so javne naložbe, zlasti socialne naložbe in naložbe v okoljske projekte, izvzete iz izračuna primanjkljaja ( 10 )

5.6 Bančno unijo je treba dokončati z uvedbo evropskega sistema jamstva za vloge in skupnega fiskalnega varovala za enotni mehanizem za reševanje. EESO ponovno izraža svojo zaskrbljenost zaradi ovir, ki jih več vlad postavlja na poti k dokončanju teh dveh projektov, ki sta bistvena za ohranjanje finančne stabilnosti in navsezadnje javnih naložb v euroobmočju ter sta tako povezana s povečevanjem odpornosti.

5.7 Oblikovati bi bilo treba skupna varna sredstva, zmanjšati razdrobljenost finančnih trgov s spodbujanjem unije kapitalskih trgov, podpreti potencial monetarne politike in omiliti negativne povratne učinke med bankami in državo z nadomestitvijo državnih obveznic v bilancah stanja bank. Slednje bi utrlo pot tudi za potrebne, vendar za zdaj politično zahtevne reforme, s katerimi se bo EMU precej poglobila. Države, ki niso članice euroobmočja, bi lahko sodelovale v programu skupnih varnih sredstev. Monetarni organi in organi, pristojni za evropsko ekonomsko politiko, bi morali upoštevati njihov položaj, da bi zagotovili odpornost celotnega evropskega finančnega sistema.

5.8 Evropski semester bi moral vidneje in skladneje vključevati povečevanje odpornosti zaradi doseganja navzgor usmerjene konvergence in trajnosti v vseh fazah, od letnega pregleda rasti (ki bi lahko postal letni pregled rasti in trajnosti) do nacionalnih reformnih programov in priporočil za posamezne države.

5.9 Na ekonomsko odpornost vplivajo številni dejavniki, ki so bistveni za delovanje EMU. Evropske institucije in države članice bi morale prek evropskega semestra, večletnega finančnega okvira za obdobje 2021–2027 ter drugih zakonodajnih instrumentov in instrumentov upravljanja vzpostaviti usklajen program ukrepov za spodbujanje in krepitev ključnih dejavnikov ekonomske odpornosti v vsej EU ter konvergence držav članic v zvezi s temi dejavniki.

5.10 EESO za konec meni, da bi bilo treba v akcijski program kot ključne dejavnike odpornosti vključiti naslednje: (a) krepitev finančne stabilnosti: povečanje finančne zmogljivosti evropskega mehanizma za stabilnost (EMS), spodbujanje evropske davčne politike, ki vključuje fiskalno harmonizacijo, spodbujanje fiskalne zadostnosti držav članic in vzpostavitev učinkovitih mehanizmov za boj proti davčnim goljufijam; (b) dokončanje monetarne unije z razširitvijo ciljev ECB, ustanovitvijo enotne evropske zakladnice, ki lahko izdaja obveznice, ter z izboljšanjem upravljanja euroobmočja in povečanjem njegove demokratičnosti; (c) povečanje produktivnosti evropskih gospodarstev z osredotočanjem na ključne dejavnike, kot so naložbe (javne in zasebne), raziskave, razvoj, izobraževanje in strokovno usposabljanje, izboljšanje upravljanja podjetij in udeležba delavcev; (d) trge dela in kakovost zaposlovanja: okrepitev kolektivnih pogajanj in socialnega dialoga, zagotavljanje učinkovitih avtomatskih stabilizatorjev in oblikovanje več in boljših aktivnih politik zaposlovanja. Uvedba evropskega zavarovanja za primer brezposelnosti (ki bi dopolnjevalo nacionalna zavarovanja) bi bila lahko instrument vseevropske ekonomske odpornosti, ki bi hkrati okrepil politično kohezijo v Uniji. Evropske institucije pozivamo, naj preučijo, ali je financiranje takšnega instrumenta v večletnem finančnem okviru 2021–2027 izvedljivo; (e) spodbujanje socialne kohezije in napredka v smeri bolj vključujoče družbe z izvajanjem evropskega stebra socialnih pravic ter njegovim ustreznim financiranjem in (f) spodbujanje ugodnega okolja za poslovne naložbe, izboljšanje financiranja podjetij ter čim prejšnje dokončanje unije kapitalskih trgov in bančne unije, vključno z evropskim sistemom jamstva za vloge.

5.11 ECB bo morala skupaj z večino drugih večjih centralnih bank na svetu verjetno nadaljevati svojo nekonvencionalno denarno politiko, vse dokler bodo inflacijska pričakovanja nižja od ciljnih. Razmisliti bi morala tudi o možnosti neposrednega financiranja naložb v projekte za zeleni in digitalni prehod.

5.12 Prihodnji večletni finančni okvir bi moral odražati prizadevanja za razvoj odpornega in trajnostnega gospodarstva. Predlog Komisije za večletni finančni okvir za obdobje 2021–2027 ne bo zagotovil zadostnih sredstev za krepitev naslednjih dejavnikov odpornosti: naložb in nove stabilizacijske funkcije za naložbe, kohezijskih politik, ki podpirajo ekonomsko in socialno konvergenco med državami članicami, politik notranje socialne kohezije, zapisanih v evropskem stebru socialnih pravic, in pravičnega prehoda, za katerega se zavzemamo v tem mnenju. EESO ponavlja poziv iz mnenja o večletnem finančnem okviru po letu 2020 ( 11 ) , da morajo finančna sredstva, ki bodo na voljo v naslednjem večletnem finančnem okviru, dosegati 1,3 % BND EU-27. Predlagano zmanjšanje financiranja kohezijske politike v omenjenem predlogu Komisije za večletni finančni okvir za 10 % v primerjavi s sedanjim večletnim finančnim okvirom se zdi še zlasti nesprejemljivo zato, ker je treba okrepiti ključne politike za spodbuditev odpornosti in trajnosti.

5.12.1 Za olajšanje prehoda na trajnostno gospodarstvo bi morala biti na voljo namenska finančna sredstva (npr. sklad za pravičen prehod), v skladu s predlogom Evropskega parlamenta iz leta 2018 o ustanovitvi takega sklada in dodelitvi sredstev zanj v višini 4,8 milijarde EUR.

5.12.2 Strukturno in kohezijsko politiko EU bi bilo treba dosledno vključevati skladno s paradigmo trajnostnega gospodarstva. Čeprav je blažitev podnebnih sprememb (in prilagajanje nanje) že zdaj prednostna naloga pri financiranju v okviru evropskih strukturnih in investicijskih skladov, ta cilj temelji predvsem na podpiranju obnovljivih virov energije in energijske učinkovitosti. Na splošno se še ne vključuje v smislu podpiranja prehoda na podnebno nevtralno gospodarstvo, prednostnih nalog, posebej namenjenih pravičnemu prehodu , pa ni.

5.12.3 EESO izraža zaskrbljenost, ker so projekti za energijo iz fosilnih goriv prek Evropske investicijske banke (EIB) in Evropskega sklada za strateške naložbe (EFSI) financirani v večjem znesku kot projekti čiste energije. Tudi če se plinska infrastruktura financira kot „prehodni energent“, je treba uveljaviti strožje cilje glede emisij.

5.12.4 Politike subvencioniranja EU in držav članic morajo biti skladne s ciljem, da je treba do leta 2050 doseči podnebno nevtralnost. Vse subvencije za gospodarske dejavnosti, ki ovirajo doseganje tega cilja ali kako drugače škodijo okolju, bi bilo treba čim prej odpraviti.

5.13 Zaradi vrste ukrepov in obsega prizadevanj, potrebnih za izgradnjo bolj odpornega in trajnostnega gospodarstva, bo nujno dejavno sodelovanje socialnih partnerjev in drugih predstavnikov organizacij civilne družbe pri oblikovanju poti do pravičnega prehoda in odpornosti. Krepitev udeležbe delavcev in demokracije na delovnem mestu bi lahko prispevala k večji prilagodljivosti in odpornosti na ravni industrije. To je dejavnik odpornosti, ki v zameno krepi druge dejavnike, s katerimi je pri delovanju podjetij in gospodarstva pozitivno povezan: produktivnost, inovacijska zmogljivost, kakovost zaposlitve ipd. Delavske zadruge so lahko močan model demokracije v podjetju, ki temelji na skupnih interesih in solidarnosti ter je zakoreninjen v lokalnem okolju.

5.13.1 Udeležba delavcev je poleg tega ključna za uspešen prehod na zeleno gospodarstvo in digitalno tehnologijo. Uvedene instrumente udeležbe delavcev in demokracije v podjetjih je treba uporabljati. Socialni partnerji in evropske institucije morajo zagotoviti, da bodo takšni instrumenti obstajali v vseh državah EU in da se z njimi vzpostavijo odnosi na podlagi postopkov socialnega dialoga, ki podpirajo pravičen prehod. Smernice Mednarodne organizacije dela za pravičen prehod iz leta 2015 ( 12 ) vsebujejo nabor praktičnih orodij, ki jih vlade in socialni partnerji lahko uporabijo pri upravljanju procesa preobrazbe.

V Bruslju, 17. julija 2019 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Luca JAHIER

(1) Evropska komisija, Note for the Eurogroup: Economic resilience in EMU (dopis Euroskupini: Ekonomska odpornost v EMU), 13.9.2017.

(2) Dokument za razpravo Za trajnostno Evropo do leta 2030, Evropska komisija (2019).

(3) Raworth (2017).

(4) UL C 228, 5.7. 2019, str. 37.

(5) UL C 143, 22.5. 2012, str. 39.

(6) UL C 75, 10.3.2017, str. 6.

(7) UL C 62, 15.2. 2019, str. 73.

(8) Frankfurt School-UNEP-BNEF (2018).

(9) How to close the European investment gap? (Kako premostiti evropsko naložbeno vrzel?), Michael Dauderstädt, Friedrich Ebert Stiftung.

(10) UL C 262, 25.7.2018, str. 28, in mnenje EESO o ekonomski politiki euroobmočja (2019) (UL C 159, 10.5.2019, str. 49).

(11) UL C 440, 6.12.2018, str. 106.

(12) Guidelines for a just transition towards environmentally sustainable economies and societies for all (Smernice za pravičen prehod v okoljsko vzdržne družbe in gospodarstva za vse), Mednarodna organizacija dela.