1.UVOD

Socialni dialog je temelj evropskega socialnega modela. Eden od ključnih ciljev EU je izboljšati življenjske in delovne razmere. Socialni dialog in kolektivna pogajanja so temeljni načini za to, saj prispevajo k večji produktivnosti, hkrati pa zagotavljajo socialno pravičnost, kakovostno delovno okolje in demokracijo na delovnem mestu. Za močno socialno Evropo so potrebni močni socialni partnerji. Socialni dialog je zato eno od ključnih načel evropskega stebra socialnih pravic.

Močni socialni partnerji so bistveni za učinkovito in uravnoteženo upravljanje sprememb. Podnebne spremembe, digitalizacija in demografski trendi hitro spreminjajo svet, vključno s svetom dela. COVID-19 je nekatere od teh sprememb pospešil. Socialni dialog je temeljnega pomena za iskanje uravnoteženih načinov spoprijemanja s spremembami v svetu dela. Po vsej EU je bil socialni dialog v ospredju pri oblikovanju in izvajanju politik, ki omejujejo učinke pandemije. Na ravni sektorjev in podjetij so socialni partnerji hitro vzpostavili nove protokole o varnosti in zdravju pri delu ali izvedli usposabljanje. Na nacionalni ravni so podpirali organe pri finančni pomoči delavcem in podjetjem. Socialni partnerji imajo ključno vlogo tudi pri odpravljanju daljnosežnih posledic ruske vojne agresije proti Ukrajini, saj olajšujejo vključevanje razseljenih oseb iz Ukrajine ter drugih beguncev in migrantov na trg dela ter iščejo trajnostne rešitve za prilagajanje plač in kolektivnih pogodb zaradi krize življenjskih stroškov in visoke stopnje inflacije.

Vključevanje socialnih partnerjev izboljšuje oblikovanje politik in pripravo zakonodaje. Socialni partnerji imajo neprimerljivo znanje in izkušnje o zaposlitvenih in socialnih razmerah „na terenu“. Z njihovim prispevkom se lahko doseže pravo ravnovesje med interesi delavcev in delodajalcev ter izboljšata sprejemljivost in učinkovitost politike in zakonodaje. Socialni partnerji imajo v primerjavi z drugimi deležniki edinstveno vlogo. Pogodba (člen 154 PDEU) Komisijo zavezuje, da se o predlogih na področju socialne politike (tj. ki spadajo na področje uporabe člena 153 PDEU) posvetuje s socialnimi partnerji in jim tako omogoči pogajanja o sporazumih, če to želijo. Sporazumi socialnih partnerjev se lahko izvajajo na podlagi prava EU (člen 155 PDEU). Strukturirani dialogi na ravni EU se redno organizirajo s socialnimi partnerji v okviru evropskega semestra usklajevanja ekonomske politike in politike zaposlovanja v vseh ključnih trenutkih cikla.

EU spodbuja vlogo socialnih partnerjev in poziva k boljšemu socialnemu dialogu. Spodbujanje socialnega dialoga je skupni cilj EU in njenih držav članic ob upoštevanju raznolikosti nacionalnih sistemov in spoštovanju avtonomije socialnih partnerjev. Na nacionalni ravni in na ravni EU je treba storiti več za podporo pokritosti s kolektivnimi pogajanji, krepitev zmogljivosti socialnih partnerjev, spodbujanje njihove udeležbe in varovanje njihove avtonomije. Komisija je v akcijskem načrtu evropskega stebra socialnih pravic iz marca 2021 napovedala, da bo po posvetovanjih s socialnimi partnerji predstavila pobudo za podporo socialnemu dialogu na nacionalni ravni in ravni EU. K okrepljenemu socialnemu dialogu na vseh ravneh so na najvišji politični ravni pozvali tudi portugalsko predsedstvo Sveta EU, Evropski parlament, Evropska komisija, socialni partnerji in socialna platforma, ki so podpisali Socialno zavezo iz Porta. Pobuda za socialni dialog, ki je omenjena tudi v sporočilu Komisije „Konferenca o prihodnosti Evrope, Uresničevanje vizije s konkretnimi ukrepi“ iz junija 2022, pomembno prispeva k nadaljnjim ukrepom po konferenci.

To sporočilo Komisije določa več konkretnih ukrepov za nadaljnjo krepitev socialnega dialoga EU, priložen pa mu je predlog priporočila Sveta o tem, kako okrepiti nacionalni socialni dialog in kolektivna pogajanja. Komisija je to pobudo pripravila ob tesnem sodelovanju socialnih partnerjev, mnenja pa je izmenjala tudi z Evropskim parlamentom, Evropskim ekonomsko-socialnim odborom in Odborom regij.

2.NACIONALNI SOCIALNI DIALOG

Ureditve in procesi socialnega dialoga se med državami članicami razlikujejo: v smislu kolektivnih delovnih razmerij, vloge kolektivnih pogajanj pri določanju delovnih pogojev, zmogljivosti in članstva organizacij, formalnih struktur za sodelovanje socialnih partnerjev pri oblikovanju in izvajanju politike ter njihovega političnega pomena. Sistemi kolektivnih pogajanj držav članic se razlikujejo tudi po stopnji centralizacije ali decentralizacije.

Večina držav članic ima vzpostavljeno eno ali več formalnih nacionalnih struktur socialnega dialoga, v katerih lahko predstavniki delodajalcev, sindikatov in vlade razpravljajo o splošnih gospodarskih in socialnih zadevah. Vloga in pristojnosti teh organov so zelo različne, vendar imajo običajno svetovalno in posvetovalno vlogo pri osnutkih zakonodaje in politik, zlasti na področjih, povezanih z zaposlovanjem, včasih pa so lahko tudi forum za pogajanja o sporazumih. Številne države članice imajo tudi tristranske organe, ki se ukvarjajo s specifičnimi vprašanji, kot so socialna varnost, zaposlovanje, usposabljanje ter zdravje in varnost pri delu. Produktiven tristranski socialni dialog, ki vključuje javne organe, je odvisen od močnega dvostranskega socialnega dialoga.

Socialni dialog je v spreminjajočem se svetu dela pod pritiskom. Medtem ko je gostota delodajalcev (delež delodajalcev, ki so člani organizacij delodajalcev) ostala razmeroma stabilna, se je gostota sindikatov (v povprečju) v vseh državah članicah zmanjšala. Zaradi premika gospodarske dejavnosti iz proizvodnega v storitveni zasebni sektor in spreminjajočega se sveta dela sindikati in organizacije delodajalcev težko pridobivajo nove člane. Številni delavci, dejavni v večini novejših oblik zaposlovanja, vključno z naraščajočim številom samozaposlenih oseb, niso zastopani. Enako velja za delavce s pogodbami za določen čas, katerih število narašča, vendar je manj verjetno, da se bodo vključevali v sindikate. Zaradi prilagodljivosti glede časa in kraja opravljanja dela predstavniki delavcev težko organizirajo tako razdrobljeno delovno silo. V zadnjih letih so organizacije socialnih partnerjev sprejele pobude za privabljanje novih članov ali zagotavljanje večjega vpliva nekaterim premalo zastopanim skupinam (zlasti mladim in platformnim delavcem) z usmerjenimi strategijami in prizadevanji za zaposlovanje ter z oblikovanjem posebnih struktur znotraj organizacij. Kar se tiče enakosti spolov, se delež žensk v sindikatih po EU precej razlikuje, splošen trend pa je, da se število članic sindikatov povečuje, čeprav se članstvo v sindikatih na splošno zmanjšuje. Ženske so še vedno premalo zastopane na vodstvenih položajih.

Delež delavcev, zajetih v kolektivni pogodbi, se je v zadnjih 30 letih znatno zmanjšal. Zmanjšal se je z ocenjenega povprečja EU približno 66 % v letu 2000 na približno 56 % v letu 2019, pri čemer se je še posebej močno zmanjšal v srednji in vzhodni Evropi [diagram 1]. V vseh državah članicah je bil zabeležen širok premik k decentralizaciji pogajanj na raven podjetja. Po podatkih Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD) je uporaba v kolektivnih pogajanjih visoka (nad 50 %) le v državah z vsaj neko obliko sektorskih pogajanj. V državah, kjer pogajanja potekajo predvsem na ravni podjetij, je zajetost v kolektivnih pogajanjih običajno nizka. Usklajevanje med sektorji in pogajalskimi enotami ter raven usklajevanja sta posebej pomembni razsežnosti kolektivnih pogajanj.

Stopnja in kakovost vključevanja socialnih partnerjev v oblikovanje politik se med državami članicami precej razlikujeta. Čeprav je kakovost vključevanja socialnih partnerjev v večini držav članic v zadnjih nekaj letih ostala stabilna, se njihovo pravočasno in smiselno vključevanje od države do države zelo razlikuje. Razlogi za to so deloma v različnih institucionalnih okoljih, postopkih in praksah . Kakovost in učinkovitost socialnega dialoga v državah članicah ocenjuje zlasti Odbor za zaposlovanje v svojem letnem „Pregledu socialnega dialoga“. V zadnjih sklepih, ki jih je Svet potrdil junija 2022, je med drugim poudarjeno, da je treba v celotnem procesu oblikovanja politik nameniti dovolj časa za posvetovanja, zagotoviti ustrezne institucionalne okvire ter obravnavati vprašanja, povezana s krepitvijo zmogljivosti in vse večjim upadom kolektivnih pogajanj. Evropski parlament je tudi poudaril, da močni sistemi kolektivnih pogajanj povečujejo odpornost držav članic v času gospodarske krize in da bi morale države članice sprejeti ukrepe za spodbujanje visoke sindikalne gostote in zaustavitev upadanja kolektivnih pogajanj.

Diagram 1: Zajetost v kolektivnih pogajanjih v EU, 2000–2019

Število zaposlenih, zajetih v kolektivni pogodbi, deljeno s skupnim številom prejemnikov plač (v %, 2000 in 2019).

Opomba: (1) Najnovejši podatki so na voljo za leto: 2019 (Avstrija, Belgija, Češka, Madžarska, Italija, Litva, Nizozemska, Poljska, Portugalska), 2018 (Bolgarija, Nemčija, Danska, Španija, Francija, Luksemburg, Litva, Švedska), 2017 (Grčija, Finska, Irska, Slovenija, Romunija), 2016 (Ciper, Malta), 2015 (Slovaška) in 2014 (Hrvaška). (2) Za Italijo je bil obseg popravljen na 100 %, kar odraža dejstvo, da delovna sodišča osnovne plače, določene v kolektivnih pogodbah kot referenco za uporabo ustavnega načela sorazmernega in zadostnega plačila. Razlog za 100-odstotno zajetost v kolektivnih pogajanjih v RO in EL leta 2000 je obstoj mehanizmov, ki je kolektivne pogodbe razširjal na vsa podjetja, upad pa je predvsem posledica ukinitve teh mehanizmov razširitve in drugih sprememb, ki so vodile do decentralizacije kolektivnih pogajanj.

Vir: za 2000 ali najbližja vrednost – podatkovna zbirka ICTWSS, različica 6.1, Univerza v Amsterdamu. Variable AdjCov (# 111). Za zadnje razpoložljive podatke glej OECD/AIAS (2021).

EU ima več instrumentov za krepitev nacionalnega socialnega dialoga. Direktiva o minimalni plači od držav članic zahteva, da sprejmejo ukrepe za pomoč socialnim partnerjem pri razvoju njihovih zmogljivosti za sodelovanje v kolektivnih pogajanjih o določanju plač ter za spodbujanje konstruktivnih, smiselnih in informiranih pogajanj o plačah. Direktiva države članice, v katerih kolektivna pogajanja ne zajemajo vsaj 80 % delavcev, tudi poziva, naj vzpostavijo okvir za kolektivna pogajanja in akcijski načrt za njihovo spodbujanje. Nenehni tehnološki premiki in vse večja avtomatizacija se hitro kažejo kot prestrukturiranje v celotnem gospodarstvu. V zvezi s tem okvir kakovosti EU za prestrukturiranje iz leta 2013 podjetjem pomaga predvideti spremembe ter ublažiti vpliv prestrukturiranja na zaposlenost in družbo. Celovit okvir direktiv o obveščanju in posvetovanju z delavci na nacionalni in nadnacionalni ravni določa tudi pravila za zaščito pravic delavcev na ravni podjetij, zlasti v času prestrukturiranja. Evropski parlament razmišlja o resoluciji s priporočili Komisiji o reviziji direktive o evropskih svetih delavcev. Direktive EU o javnih naročilih od držav članic zahtevajo, da spoštujejo pravico do organiziranja in kolektivnih pogajanj v skladu s Konvencijo MOD št. 87 o sindikalni svobodi in varstvu sindikalnih pravic ter Konvencijo MOD št. 98 o pravicah organiziranja in kolektivnega dogovarjanja.