I. UVOD

Prvo poročilo Komisije (v nadaljnjem besedilu: poročilo iz leta 2011) o izvajanju Direktive 2003/109/ES (v nadaljnjem besedilu: direktiva) je bilo objavljeno 28. septembra 2011 v skladu z obveznostjo poročanja iz člena 24 direktive. To poročilo je razkrilo splošno pomanjkanje informacij med državljani tretjih držav glede statusa rezidenta EU za daljši čas in z njim povezanih pravic ter številne pomanjkljivosti pri prenosu direktive v nacionalno zakonodajo (na primer ozko razlago njenega področja uporabe, dodatne pogoje za sprejem, visoke upravne takse, nezakonite ovire za mobilnost znotraj EU, zmanjševanje pravice do enake obravnave in zaščite pred izgonom).

To drugo poročilo vsebuje posodobljen pregled, kako države članice EU prenašajo in izvajajo direktivo, vanj pa so prvič vključene informacije o izvajanju Direktive 2011/51/EU , ki je spremenila Direktivo 2003/109/ES, tako da je področje uporabe razširila na upravičence do mednarodne zaščite. Države članice so morale Direktivo 2011/51/EU v svojo nacionalno zakonodajo prenesti do 20. maja 2013. Komisija je sprožila postopek za ugotavljanje kršitev proti 11 državam članicam, ker niso pravočasno prenesle direktive ali niso ustrezno obvestile Komisije o sprejetju nacionalne zakonodaje. Osem od teh primerov je zaključenih.

To poročilo je bilo pripravljeno na podlagi študije, ki jo je izvedel zunanji izvajalec za obdobje 2014–2016, in drugih virov, vključno s pritožbami , peticijami, izmenjavo informacij z državami članicami in postopki za ugotavljanje kršitev.

Statistični pregled

V poročilu iz leta 2011 je bil poudarjen skromni učinek, ki ga je imela direktiva v številnih državah članicah, saj je bilo izdanih malo dovoljenj za prebivanje v EU za daljši čas, in so jih 80 % izdale štiri države članice. V letu 2017 je bilo sicer ugotovljeno povečanje splošne uporabe dovoljenj za prebivanje v EU za daljši čas (3 055 411 dovoljenj v primerjavi z 1 208 557 v letu 2008), vendar so iste štiri države izdale še višji odstotek vseh dovoljenj za prebivanje v EU za daljši čas (90 %), pri čemer je Italija izdala približno 73 % dovoljenj . Ta nizka stopnja uporabe je posledica pomanjkanja informacij o statusu rezidenta za daljši čas ne le med državljani tretjih držav, ampak tudi nacionalnimi upravami za migracije, in „konkurence“ z že dolgo uveljavljenimi nacionalnimi shemami, ki so dovoljene v skladu s členom 13 direktive (lastne nacionalne sheme je ohranilo 21 od 25 držav članic).

II. USKLAJENOST UKREPOV PRENOSA

Osebno področje uporabe – člen 3

Člen 3 opredeljuje področje uporabe direktive in vrsto izjem (tj. primere, v katerih se direktiva ne uporablja). V poročilu iz leta 2011 je bila izpostavljena posebna težava pri izvajanju v več državah članicah, povezana z izključitvijo državljanov tretjih držav, ki so bili sprejeti zgolj iz začasnih razlogov (člen 3(2)(e)), pri čemer nekatere države članice uporabljajo zelo široko razlago te izjeme. Sodišče Evropske unije je pojasnilo pomen te določbe z razlago, da direktiva iz svojega področja uporabe izključuje „prebivanje državljana tretje države, ki, čeprav je zakonito in morebiti neprekinjeno, ne odraža njegove volje, da bi se trajno nastanil na ozemlju držav članic“, in da „zgolj na podlagi dejstva, da dovoljenje za prebivanje vsebuje uradne omejitve, ni mogoče vedeti, ali se lahko ta državljan tretje države trajno nastani v državi članici ne glede na obstoj take omejitve“ . Medtem ko je Sodišče Evropske unije na koncu navedlo, da posamične ocene zakonitosti takih izjem ostajajo v pristojnosti nacionalnih sodišč, Komisija ni prejela pritožb o domnevni zlorabi te izjeme s strani držav članic.

Prvotna izključitev beguncev iz področja uporabe direktive je bila odpravljena leta 2011 ; vendar se direktiva še vedno ne uporablja za državljane tretjih držav, ki imajo obliko zaščite, razen tiste, ki je določena v direktivi o pogojih za azil (člen 3(2)(c)). Vprašanje o tem, kako bi bilo treba razlikovati med statusi nacionalne zaščite in drugimi nacionalnimi statusi zakonitega prebivanja, v sodni praksi Sodišča Evropske unije ali nacionalnih sodišč še ni bilo v celoti pojasnjeno.

Trajanje prebivanja – člen 4

Državljani tretjih držav morajo zakonito in neprekinjeno prebivati na ozemlju države članice pet let pred predložitvijo vloge za status rezidenta za daljši čas. V poročilu iz leta 2011 je bilo poudarjeno, da bi nekatere države članice koncept „zakonitega“ prebivanja lahko uporabljale omejevalno, zlasti z izključitvijo imetnikov posebnih vizumov ali dovoljenj za prebivanje. Komisija je proučila enega od teh primerov, tj. nacionalno zakonodajo, ki je od prosilcev za status rezidenta za daljši čas zahtevala, da morajo biti imetniki nacionalnega dovoljenja za stalno prebivanje. Po izmenjavi informacij s Komisijo je država članica spremenila nacionalno zakonodajo in jo uskladila z direktivo.

V zvezi z upravičenci do mednarodne zaščite direktiva določa, da se upošteva vsaj polovica obdobja med datumom vložitve prošnje za mednarodno zaščito in izdajo dovoljenja za prebivanje kot upravičenca do mednarodne zaščite, če to obdobje ne presega 18 mesecev (člen 4(2)). Večina držav članic upošteva polovico tega obdobja, medtem ko druge določajo, da se upošteva celotno obdobje.

Komisija do zdaj ni prejela pritožb glede nepravilnega izvajanja člena 4(1a), ki določa, da države članice v skladu z direktivo o pogojih za azil ne podelijo statusa rezidenta za daljši čas v nekaterih primerih odvzema mednarodne zaščite.

Pogoji za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas – člen 5

Člen 5 določa pogoje za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas, in sicer, da mora prosilec predložiti dokazila o zadostnih stalnih in rednih virih, zdravstvenem zavarovanju in (neobvezno) izpolnjevanju pogojev za integracijo.

Večina držav članic je določila nacionalno minimalno plačo ali minimalna sredstva za preživljanje kot prag za ocenjevanje stanja stalnih in rednih virov. Nekatere države članice tudi opredeljujejo znesek finančnih sredstev, potrebnih za družinske člane rezidentov za daljši čas. Kot je pojasnilo Sodišče Evropske unije v zvezi z Direktivo 2003/86/ES o združitvi družine , države članice ne smejo predpisati višine minimalnega dohodka, pod katero bodo vse vloge zavrnjene ne glede na dejansko obravnavo posameznega primera. Ta razlaga se lahko uporablja tudi za direktivo o rezidentih za daljši čas.

Komisija je pri več državah članicah preverila, ali se pri ocenjevanju pogojev glede virov uporablja ocena sorazmernosti. V enem od teh primerov je zadevna država članica (MT) po postopku za ugotavljanje kršitev spremenila svojo zakonodajo, tako da je uvedla klavzulo o fleksibilnosti, ki od njenih pristojnih nacionalnih organov zahteva, da pred sprejetjem odločitve o zavrnitvi ali sprejetju vloge upoštevajo vse ustrezne okoliščine posameznega primera.

Večina držav članic zahteva, da prosilci za prebivanje za daljši čas izpolnjujejo pogoje za integracijo, ki na splošno zahtevajo znanje njihovega uradnega jezika. Nekatere države članice zahtevajo tudi udeležbo na tečajih državljanske vzgoje. Sodišče Evropske unije je v zadevi P in S obravnavalo možnost držav članic, da vzpostavijo zahteve glede integracije po pridobitvi statusa rezidenta za daljši čas, in razsodilo, da direktiva teh zahtev ne preprečuje, če ne privedejo do odvzema statusa.