EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 25.11.2020 COM(2020) 779 final POROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU o delovanju schengenskega ocenjevalnega in spremljevalnega mehanizma v skladu s členom 22 Uredbe Sveta 1053/2013



Prvi večletni ocenjevalni program (2015–2019)



{SWD(2020) 327 final}



1.Uvod Francija, Nemčija in tri države Beneluksa so 14. junija 1985 podpisale schengenski sporazum, s katerim je bil odpravljen nadzor na notranjih mejah med temi državami članicami. Danes, torej 35 let pozneje, je schengensko območje med najpomembnejšimi dosežki Evropske unije. Povečala se je svoboda gibanja, saj se 400 milijonov državljanov EU in državljanov tretjih držav, ki so zakonito prisotni na ozemlju, ter tudi blago in storitve lahko gibajo brez nadzora na notranjih mejah, kar je našim družbam prineslo velike družbene in gospodarske koristi. Dobro delovanje schengenskega območja je odvisno od pravilnega in učinkovitega izvajanja schengenskega pravnega reda ter od vzajemnega zaupanja med državami članicami. Zanj je potrebno sodobno, enotno in zelo učinkovito upravljanje zunanjih meja ter veliko izravnalnih ukrepov (npr. uspešno sodelovanje organov kazenskega pregona, učinkovita vizumska politika in politika vračanja ter izčrpen schengenski informacijski sistem) za zagotovitev varnosti državljanov, zmanjšanje tveganja nedovoljenega gibanja med državami članicami in izboljšanje sinergij med nacionalnimi organi. Ključen je zanesljiv sistem spremljanja za preverjanje, kako države članice izvajajo schengenski pravni red, in za oblikovanje priporočil o izboljšavah pri izvajanju. V ta namen so pogodbenice leta 1998 v okviru Schengenske konvencije ustanovile stalni odbor, pooblaščen za ugotavljanje pomanjkljivosti pri izvajanju Schengenskega sporazuma in predlaganje rešitev. Po vključitvi Schengenske konvencije v pravni okvir EU je Svet prevzel usklajevalno vlogo, ekipe strokovnjakov iz držav članic, ki so vključevale tudi predstavnika Sveta in opazovalca Komisije, pa so redno izvajale ocenjevanja. V okviru novega schengenskega ocenjevalnega in spremljevalnega mehanizma je bila leta 2015 odgovornost za usklajevanje in splošno organizacijo izvajanja prenesena na Komisijo. Kljub temu je mehanizem še vedno skupna odgovornost, saj Komisija izvaja ocenjevanja v sodelovanju s strokovnjaki iz držav članic. Ta element medsebojnega strokovnega pregleda je temelj schengenskih ocenjevanj, saj krepi odgovornost, lastništvo rezultatov in zaupanje. Svet na podlagi predloga Komisije izda ocenjenim državam priporočila v zvezi s tem, kako odpraviti morebitne pomanjkljivosti, ugotovljene pri ocenjevanju. Mehanizem je še vedno enako pomemben kot prej. Od leta 2015 je schengensko območje pod stalnim pritiskom in danes se spoprijemamo z drugačno resničnostjo kot ob njegovi vzpostavitvi. Zaradi nestabilnosti v soseščini Evrope in zunaj nje, posledic zelo posebnih okoliščin begunske krize leta 2015, krize zaradi pandemije COVID-19 in terorističnih groženj si je treba vzeti čas za razmislek in nadaljnje spremljanje. Za dobro delujoče schengensko območje je med drugim potrebna vzpostavitev v celoti učinkovitega orodja za ocenjevanje delovanja območja in zagotavljanje učinkovitega izvajanja izboljšav. V okviru novega mehanizma so bile do zdaj v skladu s prvim večletnim ocenjevalnim programom ocenjene vse zadevne države članice. To poročilo v skladu z obveznostmi poročanja iz uredbe o schengenskem ocenjevanju vključuje informacije o stanju v zvezi z izvajanjem schengenskega pravnega reda, ki temeljijo na ugotovitvah ocenjevanj in izvedenih priporočilih. Poročilo se upošteva tudi pri razmisleku, potrebnem pri pregledu mehanizma za zagotovitev, da lahko ta v celoti doseže svoj potencial kot orodje za ocenjevanje delovanja schengenskega območja in zagotavljanje učinkovitega izvajanja izboljšav. Ena od izkušenj, pridobljenih v preteklosti, je, da so za vzpostavitev in ohranjanje schengenskega območja potrebna vsakodnevna skupna prizadevanja držav članic in institucij EU, da bi se državljanom EU omogočilo, da v celoti izkoristijo območje svobode, varnosti in pravice brez notranjih mej. Komisija je vzpostavila schengenski forum prav zato, da bi spodbudila konkretno sodelovanje vseh udeležencev pri vprašanjih v zvezi s schengenskim območjem in obnovila zaupanje. Cilj tega poročila je, da bi z informacijami o stanju izvajanja schengenskega pravnega reda ter delovanja schengenskega ocenjevalnega in spremljevalnega mehanizma zagotovil potrebne temelje za razprave v okviru prvega schengenskega foruma dne 30. novembra. 2.Postopek schengenskega ocenjevanja 2.1.Postopek schengenskega ocenjevanja Schengenski pravni red vključuje raznovrsten in hitro razvijajoč se nabor pravil ter izravnalne ukrepe, ki nadomeščajo nadzor na notranjih mejah. V okviru schengenskega ocenjevalnega in spremljevalnega mehanizma se spremlja, kako države, ki delno ali v celoti uporabljajo schengenski pravni red, izvajajo ta red. Poleg tega se ocenjuje, ali so tiste države, v katerih nadzor na notranjih mejah še ni bil odpravljen, zmožne v celoti izvajati schengenski pravni red. V okviru schengenskega ocenjevalnega in spremljevalnega mehanizma se zlasti ocenjuje izvajanje ukrepov v zvezi z zunanjimi mejami, vračanjem, vizumsko politiko, policijskim sodelovanjem, schengenskim informacijskim sistemom (SIS), varovanjem podatkov in odsotnostjo nadzora na notranjih mejah. Komisija izvaja ocenjevanja v petletnem obdobju po večletnih in letnih programih, pri čemer sodeluje s strokovnjaki iz držav članic in agencij EU, ki so udeleženi kot opazovalci. Vsaka država je ocenjena vsaj enkrat vsakih pet let. Po potrebi se lahko organizirajo dodatna ad hoc ocenjevanja v obliki nenapovedanih ocenjevanj ali ponovnih obiskov. Tematska ocenjevanja so dodatno orodje za oceno izvajanja posebnih delov schengenskega pravnega reda v več državah članicah hkrati. Na sliki spodaj je prikazan petletni postopek ocenjevanja. Pregled EP Pregled EP Poročila o ocenjevanju se predložijo Schengenskemu odboru (v katerem so zastopane vse države članice), Komisija pa jih sprejme, če odbor poda pozitivno mnenje. Svet na predlog Komisije sprejme priporočila o obravnavanju morebitnih pomanjkljivosti, opredeljenih v poročilih o ocenjevanju, in s tem konča prvo fazo ocenjevanja. Zadevna država mora po tem predložiti akcijski načrt, v katerem navede popravne ukrepe, s katerimi bo izvedla priporočila Sveta. Komisija v sodelovanju z ustreznimi strokovnjaki za ocenjevanje oceni akcijske načrte. Ocenjena država mora vsake tri mesece poročati o napredku. Ko so sprejeti vsi popravni ukrepi, Komisija zaključi ocenjevanje in s tem konča drugo fazo.

Če poročilo o ocenjevanju vključuje sklep o hudih pomanjkljivostih, mora Komisija o tem nemudoma obvestiti Svet, za nadaljnje ukrepanje pa veljajo krajši roki. Ocenjene države morajo akcijski načrt predložiti v enem mesecu od datuma priporočila Sveta. Komisija se lahko odloči za ponovni obisk, da bi preverila izvajanje ukrepov, sprejetih za odpravljanje ugotovljenih pomanjkljivosti. Poleg tega, če poročilo o ocenjevanju vključuje sklep, da ocenjena država resno krši svoje obveznosti, Komisija pa med spremljanjem ugotovi, da se razmere niso spremenile, lahko Komisija sproži postopek iz člena 29 Zakonika o schengenskih mejah, kar lahko nazadnje pripelje do priporočila o ponovni uvedbi nadzora na notranjih mejah, če so za to izpolnjeni vsi pogoji. 2.2.Prvi večletni program ocenjevanja Med letoma 2015 in 2019 je bilo več kot 200 ocenjevalnih obiskov izvedenih na schengenskem območju in v 27 tretjih državah, pri čemer se je v slednjih preverjalo izvajanje vizumske politike. V 15 državah je bilo izvedenih 29 nenapovedanih obiskov in 8 ponovnih obiskov v zvezi z vsemi glavnimi področji politike, razen v zvezi z varovanjem podatkov in policijskim sodelovanjem. Leta 2015 in v obdobju 2019–2020 sta bili izvedeni dve tematski ocenjevanji o lokalnem schengenskem sodelovanju na področju vizumske politike oziroma o nacionalnih strategijah za integrirano upravljanje meja. Komisija je na podlagi teh ocenjevalnih obiskov sprejela 198 poročil o ocenjevanju, Svet pa je državam članicam izdal več kot 4 500 priporočil. Kljub temu je bilo zaključenih le 45 ocenjevanj, številna poročila o ocenjevanju in priporočila glede ocenjevanj, izvedenih v letu 2019, pa še niso bila sprejeta. V teh prvih petih letih je bil velik poudarek na razvoju delovnih metod, ki povečujejo kakovost, učinkovitost in skladnost ocenjevanj. Zaradi osrednje vloge nacionalnih strokovnjakov je bil v središču pozornosti nadaljnji razvoj prilagojenega usposabljanja, ki se je izvajalo že v okviru prejšnjega sistema ocenjevanja. Usposabljanja za strokovnjake, ki sodelujejo v ekipah za ocenjevanje, trenutno zagotavljajo Evropska agencija za mejno in obalno stražo (Frontex) ter Agencija Evropske unije za usposabljanje na področju preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj (CEPOL), pri čemer ju podpirajo izvajalci usposabljanj Komisije in Agencije Evropske unije za temeljne pravice (FRA). Usposabljanja vključujejo posebne module za zunanje meje, vračanje, policijsko sodelovanje in schengenski informacijski sistem. Za zagotovitev skladnega izvajanja so bili pripravljeni standardizirani kontrolni seznami. Agencije EU so k procesu pomembno prispevale z organizacijo usposabljanj, opravljanjem analiz tveganja, na podlagi katerih so bili pripravljeni letni programi za schengenska ocenjevanja, in sodelovanjem pri ocenjevanjih kot opazovalke. Na področju upravljanja zunanjih meja je bilo leta 2016 sprejeto dodatno orodje za nadzor kakovosti na podlagi ocen ranljivosti v skladu z uredbo o Evropski agenciji za mejno in obalno stražo. Te letne ocene ranljivosti, ki jih izvaja Frontex, dopolnjujejo schengenski ocenjevalni in spremljevalni mehanizem, saj pokažejo trenutno stanje operativne zmogljivosti držav za upravljanje zunanjih meja. Upoštevajo se pri ocenjevanju posamezne države. Finančna podpora iz Sklada za notranjo varnost ter Sklada za azil, migracije in vključevanje je olajšala izvajanje priporočil. Države članice so bile pozvane, naj (pre)razporedijo sredstva v okviru svojih nacionalnih programov, tako da bodo dale prednost ukrepom za odpravljanje pomanjkljivosti, opredeljenih v poročilih o ocenjevanju. 3.STANJE IZVAJANJA SCHENGENSKEGA PRAVNEGA REDA 3.1.Glavne ugotovitve in napredek, dosežen med prvim večletnim programom ocenjevanja Na podlagi ugotovitev ocenjevanj, izvedenih v zadnjih petih letih, je mogoče skleniti, da države članice na splošno izpolnjujejo temeljne določbe schengenskega pravnega reda na vseh ocenjenih področjih politike. Vendar pa so bile pri ocenjevanjih v državah članicah ugotovljene nekatere ponavljajoče se pomanjkljivosti in tudi različne prakse zaradi neskladnega izvajanja schengenskega pravnega reda. Te razlike znižujejo raven usklajenosti in doslednosti ter bi nazadnje lahko vplivale na dobro delovanje schengenskega območja. Ocenjevanja so omogočila opredelitev in obravnavo številnih ponavljajočih se pomanjkljivosti. Več držav članic je sprejelo pozitiven in proaktiven pristop k odpravljanju pomanjkljivosti, ugotovljenih pri ocenjevanjih. V nekaterih primerih so države članice začele pripravljati popravne ukrepe, še preden je Svet sprejel svoja priporočila. Poleg tega so ponovni obiski pokazali, da so države članice, za katere je bil v poročilu naveden obstoj hudih pomanjkljivosti, hitro sprejele ukrepe za odpravo najhujših pomanjkljivosti. To potrjuje, da sta tesno spremljanje obveznosti in odgovornosti držav članic ter njihovo hitro ukrepanje temeljna za pravilno in učinkovito izvajanje schengenskega pravnega reda. Ponavljajoče se pomanjkljivosti in področja izboljšav ·nepopoln ali neskladen prenos, izvajanje in uporaba ustreznega schengenskega pravnega reda; ·nezadostno število zaposlenih in neustrezne kvalifikacije in/ali usposabljanje; ·različne in nedosledne nacionalne prakse zaradi neusklajenega izvajanja schengenskega pravnega reda; ·razdrobljene upravne strukture z nezadostnim usklajevanjem in vključevanjem različnih organov ter ·praktične, tehnološke in regulativne ovire za sodelovanje na schengenskem območju. Ugotovitve na podlagi ocenjevanj so se v zadnjih letih uporabljale kot podlaga za krepitev politike EU in so tako bistveno prispevale k nadaljnjemu razvoju schengenskega pravnega reda ter zagotavljanju njegovega pravilnega in bolj usklajenega izvajanja. Ugotovitve so prispevale k oblikovanju priporočila Komisije z dne 7. marca 2017 v zvezi z učinkovitejšim vračanjem ter so se upoštevale pri prenovi direktive o vračanju in reviziji priročnika o vračanju. Obsežno so se uporabile pri oblikovanju zakonodajnih predlogov na področju vizumske politike in za izboljšanje vizumskega zakonika. Bile so bistvene za izboljšanje pravnega okvira schengenskega informacijskega sistema in spremembo Zakonika o schengenskih mejah, pri kateri je bila uvedena obveznost sistematičnih preverjanj. Poleg tega se bo z rezultati tematskega ocenjevanja nacionalnih strategij držav članic za integrirano upravljanje meja podprla vzpostavitev večletnega evropskega cikla integriranega upravljanja meja za utrditev strateškega pristopa k upravljanju meja na nacionalni ravni in ravni EU. 3.2.Ugotovitve za posamezna področja politike 3.2.1.Upravljanje zunanjih meja Za dobro delujoče območje brez nadzora na notranjih mejah je potrebno skupno, enotno in zelo učinkovito upravljanje zunanjih meja. Pomanjkljivosti pri upravljanju zunanjih meja ene države lahko vplivajo na vse države članice in posledično ogrozijo delovanje schengenskega območja. Ocenjevanja upravljanja zunanjih meja so zato ključni element schengenskega ocenjevalnega in spremljevalnega mehanizma. Glavni zakonodajni akt, ki ureja to področje, je Zakonik o schengenskih mejah. V zadnjih petih letih so bile zaradi novih izzivov, s katerimi se je srečala EU, uvedene dodatne pobude za okrepitev tega zakonodajnega okvira, vključno s sistematičnimi preverjanji državljanov EU v ustreznih zbirkah podatkov na zunanjih mejah, sprejetjem nove uredbe o agenciji Frontex leta 2016 in njenim naknadnim pregledom leta 2019, ki je vključeval uredbo o sistemu EUROSUR, ter postopnim razvojem integriranega sistema za upravljanje zunanjih meja EU (evropsko integrirano upravljanje meja). Ocenjevanja upravljanja zunanjih meja vključujejo naslednje glavne elemente: preverjanja na zunanjih mejah na morskih mejnih prehodih, letališčih in kopenskih mejnih prehodih, nadzor na zunanjih mejah, nacionalne strategije in koncepte za evropsko integrirano upravljanje meja, analizo tveganja, medagencijsko in mednarodno sodelovanje, nacionalni mehanizem za nadzor kakovosti, zmogljivosti za upravljanje zunanjih meja (osebje in oprema) in infrastrukturo. V skladu s členoma 21 in 29 Zakonika o schengenskih mejah lahko obstoj trajnih hudih pomanjkljivosti pri nadzoru zunanjih meja, opredeljenih v poročilu o schengenskem ocenjevanju, pripelje do ponovne uvedbe nadzora na notranjih mejah. V tem prvem večletnem ocenjevalnem programu so se določbe uporabile enkrat. Pri nenapovedanem obisku ene države članice jeseni 2015 so bile ugotovljene hude pomanjkljivosti pri upravljanju zunanjih meja, za katere se je štelo, da ogrožajo splošno delovanje območja brez nadzora na notranjih mejah. Zato je pet držav članic skupaj ponovno uvedlo nadzor na notranjih mejah. Svet je sprejel priporočila o potrebnih ukrepih, ki jih je morala izvesti zadevna država članica, ta pa je v skladu z uredbo o schengenskem ocenjevanju predložila akcijski načrt in poročila o napredku. Ocenjevanje, izvedeno leta 2016, je že pokazalo, da so bile hude pomanjkljivosti obravnavane.

Na podlagi 42 ocenjevanj, izvedenih v zvezi z upravljanjem zunanjih meja, je mogoče skleniti, da države članice v veliki meri ustrezno izvajajo Zakonik o schengenskih mejah in upravljajo zunanje meje v skladu s pravnim redom. S postopnim izvajanjem sistema integriranega upravljanja meja je bil odločilen napredek dosežen tudi pri usklajevanju strateških pristopov držav članic k upravljanju zunanjih meja. Čeprav so bile hude pomanjkljivosti ugotovljene v štirih državah članicah, so te države hitro sprejele potrebne ukrepe za obravnavanje najpomembnejših pomanjkljivosti. Danes v nobeni državi članici ni hudih pomanjkljivosti na tem področju, v nekaj državah pa so še vedno prisotni posebni izzivi, ki jih je treba hitro obravnavati. Kljub tem pozitivnim elementom upravljanje zunanjih meja držav članic še ne zagotavlja enotne ravni nadzora na zunanjih mejah EU, saj države pri številnih vprašanjih uporabljajo različne prakse in pristope k upravljanju zunanjih meja. V zvezi s tem so bile ugotovljene nekatere ponavljajoče se pomanjkljivosti. V več državah članicah je strateško načrtovanje integriranega upravljanja meja neustrezno, posledice pa so manjše medinstitucionalno sodelovanje, prekrivanje pristojnosti različnih organov za nadzor na zunanjih mejah in razpršeno dodeljevanje sredstev. Zaradi teh pomanjkljivosti bi se lahko zmanjšali operativna učinkovitost pri upravljanju zunanjih meja in zmogljivost odzivanja. Izvajanje analiz tveganja, ki je eno od glavnih upravljavskih orodij za upravljanje zunanjih meja, se med državami članicami še vedno razlikuje. Celovite ocene tveganja na podlagi obstoječega usklajenega skupnega integriranega modela analize tveganja ne izvajajo vse države članice. Ta model zagotavlja enotne produkte analize tveganja visokega standarda za namene upravljanja zunanjih meja in vračanja v vseh državah članicah. Čeprav je splošna kakovost nadzora na zunanjih mejah dobra, se znotraj držav članic in med njimi še vedno razlikuje. Večina držav članic se še vedno srečuje z izzivi v zvezi z viri, usposabljanjem in operativnim načrtovanjem za zagotovitev enotnih in sistematičnih preverjanj na vseh mejnih prehodih na zunanjih mejah ter učinkovitega nadzora na zunanjih mejah. Vendar je večina držav članic ne glede na te izzive ohranila splošno kakovost nadzora na zunanjih mejah. Informacije pred prihodom, pridobljene v okviru izvajanja več informacijskih sistemov, in rezultati analize tveganja niso učinkovito integrirani v postopke nadzora na zunanjih mejah. Med ocenjevanji so bile ugotovljene tudi ponavljajoče se pomanjkljivosti pri nadzoru na zunanjih mejah in spremljanju razmer. Nadzorni sistemi številnih držav članic ne zajemajo celotne zunanje meje držav, ugotovljena pa sta bila tudi omejena izmenjava informacij med zadevnimi organi za nadzor na zunanjih mejah in omejeno izvajanje uredbe o sistemu EUROSUR. V nekaterih državah so skrb vzbujajoče domneve o kršitvah temeljnih pravic, ki jih je treba pozorno spremljati. V zadnjih petih letih so bile uspešno obravnavane številne ugotovljene pomanjkljivosti, Komisija pa je kot učinkovito alternativo nadzoru na notranjih mejah spodbujala uporabo policijskih preverjanj ali sodelovanje organov kazenskega pregona na schengenskem območju. Kljub temu in kljub napredku so države članice večkrat ponovno vzpostavile nadzor na notranjih mejah na podlagi členov 25 in 28 Zakonika o schengenskih mejah, ki omogočata takojšnjo ponovno vzpostavitev nadzora na notranjih mejah v primeru resne ogroženosti javne politike ali notranje varnosti. Nazadnje je bilo schengensko območje ponovno na preizkušnji zaradi izbruha pandemije COVID-19. V tem kontekstu je Komisija posredovala, da bi skupaj z državami članicami zagotovila usklajen odziv na krizo, pri čemer je med drugim organizirala videokonference z ministri za notranje zadeve in srečanja informativne skupine COVID-19 za notranje zadeve, objavila smernice o ukrepih za upravljanje meja, zelenih voznih pasovih in podpori obmejnim delavcem ter predložila predlog za priporočilo Sveta o začasni omejitvi nenujnih potovanj iz tretjih držav v EU. Ti nedavni primeri so ponovno potrdili pomembnost odpornejšega in učinkovitejšega schengenskega območja, ki bi moral vključevati tudi učinkovitejše upravljanje. 3.2.2.Skupna vizumska politika Skupna vizumska politika, ki je neločljivo povezana z upravljanjem zunanjih meja, ima dva glavna cilja. Prvič, državam članicam omogoča izvedbo temeljite migracijske in varnostne ocene državljanov tretjih držav, ki potrebujejo vizum za potovanje na schengensko območje za namene kratkoročnega bivanja (do 90 dni v poljubnem 180-dnevnem obdobju). Drugič, zagotavlja tudi pravna jamstva za prosilce za izdajo vizuma, da bi se zagotovil učinkovit in pošten vizumski postopek, s tem pa olajšali zakonito potovanje in medosebni stiki. Glavni zakonodajni akti, ki urejajo to področje politike, so vizumski zakonik , ki zagotavlja enotna in usklajena pravila za obravnavo vizumov, uredba o vizumskem informacijskem sistemu (VIS) in uredba o vizumih (EU) 2018/1806. Na podlagi 29 ocenjevanj, izvedenih v zvezi s skupno vizumsko politiko, je mogoče skleniti, da države članice v veliki meri ustrezno izvajajo skupno vizumsko politiko, pri čemer sprejemajo na splošno dobro utemeljene odločitve o tem, ali naj se vizumi izdajo ali ne. V dveh državah članicah so bile pred kratkim ugotovljene hude pomanjkljivosti. Poleg tega se prakse izdajanja vizumov med državami članicami v več pogledih še vedno razlikujejo kljub skupnemu regulativnemu okviru. Konzularno osebje schengenske vizume včasih še vedno obravnava kot „nacionalne“ vizume. Konkurenca med državami članicami v privlačnosti trgov in trgovanju z vizumi slabi dojemanje schengenskega območja kot skupnega potovalnega območja. V zvezi s tem so bile ugotovljene ponavljajoče se pomanjkljivosti. Čeprav je Komisija sprejela pravno zavezujoče usklajene sezname, imajo države članice še vedno različne prakse pri določanju veljavnosti vizumov ali podpornih dokumentov, ki se zahtevajo. V vseh primerih je bilo ugotovljeno, da proučitev vlog ni dovolj temeljita, zlasti pri centraliziranem sprejemanju odločitev. V številnih konzulatih je bilo ugotovljeno nezadostno usposabljanje osebja in pomanjkanje osebja, zaradi česar konzulati v nekaterih krajih ne morejo izpolnjevati rokov iz vizumskega zakonika. Uporaba zunanjih ponudnikov storitev je zelo razširjena, vendar se njihove dejavnosti niso vedno dovolj spremljale, pogodbe in prakse pa niso vedno izpolnjevale zakonskih zahtev. Še ena ponavljajoča se pomanjkljivost je bilo sistematično odvzemanje prstnih odtisov, čeprav so bili prosilcem odvzeti v predhodnih petih letih. V nekaterih primerih je bilo tudi ugotovljeno, da so informacije o pogojih in postopkih, ki so bile dane na voljo javnosti, nepopolne ali zastarele. Uvedba vizumskega informacijskega sistema (VIS) – baze podatkov, ki podpira izmenjavo podatkov v zvezi z vlogami za izdajo vizumov – pomeni precejšen napredek za vizumski postopek. Poln potencial sistema pa je ogrožen, saj podatki, vneseni v vizumski informacijski sistem, včasih niso dovolj kakovostni, nacionalni sistemi za obravnavo zadev niso vedno prilagojeni vizumskemu zakoniku in delovnemu postopku vizumskega informacijskega sistema, primanjkuje ustreznega usposabljanja na področju IT, ozaveščenost o nekaterih funkcijah sistema pa je premajhna. V zadnjih petih letih je bilo uspešno obravnavanih precej ugotovljenih pomanjkljivosti. Poleg tega je cilj sprememb vizumskega zakonika, ki so se začele uporabljati leta 2020, obravnavati več teh vprašanj ter okrepiti usklajeno izvajanje skupne vizumske politike na podlagi hitrejših in jasnejših postopkov za zakonite potnike. 3.2.3.Vračanje Pravičen in učinkovit sistem za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je bistveni del dobro delujočega evropskega sistema za upravljanje azila in migracij. Direktiva o vračanju je glavni zakonodajni akt, ki ureja vračanje, pri čemer določa enotne standarde in postopke za učinkovito in pošteno vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav. Direktiva daje državam članicam precejšnjo prožnost glede konkretnih ukrepov, ki jih v okviru izvajanja direktive sprejmejo na nacionalni ravni, zaradi česar države članice uporabljajo različne sisteme in pristope. Direktiva o vračanju je hibridni instrument, saj se uporablja, kadar je na ozemlju države članice prisoten državljan tretje države, ki ne izpolnjuje ali ne več izpolnjuje pogojev za vstop iz Zakonika o schengenskih mejah, in kadar niso izpolnjeni drugi pogoji za vstop, bivanje ali stalno prebivališče v zadevni državi članici. Če se direktiva o vračanju uporablja za državljane tretjih držav, ki ne izpolnjujejo ali ne več izpolnjujejo pogojev za vstop iz Zakonika o schengenskih mejah, pomeni nadgradnjo določb schengenskega pravnega reda. Zato so se za zagotovitev, da države članice pravilno izvajajo pravila direktive o vračanju, z novim schengenskim ocenjevalnim in spremljevalnim mehanizmom uvedla ocenjevanja tudi na področju vračanja. Na podlagi 31 ocenjevanj, izvedenih v zvezi z vračanjem, je mogoče skleniti, da so sistemi vračanja držav članic na splošno usklajeni z direktivo o vračanju. Ugotovljene niso bile nobene hude pomanjkljivosti. Vendar so v nekaterih državah članicah prisotne praktične in normativne ovire, ki negativno vplivajo na izvrševanje vračanj. Poleg tega so bile pri ocenjevanjih ugotovljene posebne pomanjkljivosti in strukturne napake v sistemih vračanja ocenjenih držav članic, ki se spoprijemajo s pomembnimi izzivi zaradi velikega števila državljanov tretjih držav, ki nezakonito vstopijo vanje in v njih nezakonito prebivajo. Ugotovljene so bile številne ponavljajoče se pomanjkljivosti. Velika težava je splošno pomanjkanje zanesljivih statističnih informacij o dejavnostih v zvezi z vračanjem, zaradi česar je težje oceniti učinkovitost nacionalnih sistemov vračanja. K obravnavanju tega vprašanja bosta prispevala sprememba uredbe o statistiki o migracijah in začetek delovanja schengenskega informacijskega sistema za vračanje. Razlikujejo se tudi pristopi k izdajanju odločb o vrnitvi. Sistematično izdajanje odločb o vrnitvi nezakonito prebivajočim državljanom tretjih držav po negativni odločitvi o prošnji za azil ni praksa vseh držav članic. Poleg tega v nekaterih odločbah o vrnitvi ni jasno določeno, da mora državljan tretje države zapustiti ne le zadevno državo članico, ampak tudi EU in schengensko območje. Ta dvoumnost lahko pripelje do nedovoljenega gibanja iz ene države članice v drugo. Podobno se razlikujejo prakse glede prepovedi vstopa, ki niso sistematično izdane, ko državljani tretjih držav ne izpolnijo obveznosti vrnitve v obdobju za prostovoljni odhod, kot je določeno v direktivi o vračanju.

V zvezi s pomočjo pri prostovoljni vrnitvi so ocenjevanja pokazala, da obstajajo možnosti za povečanje pomoči migrantom brez urejenega statusa, ki so pripravljeni prostovoljno oditi, zlasti z zagotovitvijo širšega področja uporabe programov za pomoč pri prostovoljnem vračanju in reintegracijo (npr. brez omejitev le na zavrnjene prosilce za azil ali državljane tretjih držav, ki nimajo pravice ostati v EU). Več držav članic ne izvaja ustreznih ukrepov za zagotovitev izvrševanja odločb o vrnitvi. Nekatere države niso vzpostavile mehanizma za zagotovitev sistematičnega spremljanja operacij vračanja ali mehanizem ne ustreza namenu. Pogosto niso sprejeti ukrepi za sistematično določanje lokacije povratnikov, da bi se preprečil pobeg in zagotovilo izpolnjevanje odločb. Učinkoviti sistemi za spremljanje prisilnih vrnitev niso bili vzpostavljeni v vseh državah članicah. Pristop k mladoletnikom brez spremstva se med državami članicami razlikuje. Opredelitev trajnih rešitev in proučitev vseh razpoložljivih možnosti, vključno z vrnitvijo v izvorno državo in združitvijo z družinskimi člani v tretji državi, sta ključna pri določanju največje koristi otroka, vendar tega ne izvajajo vse države članice. Zaradi tega se pri individualni oceni največje koristi otroka vrnitev ne obravnava kot možnost. V zvezi s priporom je bilo ugotovljenih več težav. Razpoložljivost in uporaba učinkovitih alternativ priporu v državah članicah nista enakomerni. Nezadostne zmogljivosti za pridržanje in dejstvo, da nekatere države članice ne uporabljajo vseh možnosti iz Direktive v zvezi s trajanjem pripora, povečujejo tveganje pobega, kar vpliva na učinkovitost sistema vračanja. Težave pri zagotavljanju ustreznih materialnih pogojev v centrih za pridržanje so pogoste ter med drugim vključujejo pomanjkanje ustrezne zasebnosti pridržanih oseb in zaporniško okolje centrov za pridržanje, ki ne izraža v celoti upravne narave odvzema prostosti. Izvajanje priporočil je počasno. Komisija je leta 2018 predložila predlog za prenovitev direktive o vračanju, ki vsebuje ciljne spremembe za povečanje učinkovitosti politike vračanja EU, hkrati pa ščiti temeljne pravice nezakonitih migrantov in zagotavlja spoštovanje načela nevračanja. Predlagana prenovitev temelji na informacijah, zbranih pri ocenjevanjih, ter obravnava več navedenih pomanjkljivosti, kot sta določitev obveznosti za države članice, da vzpostavijo programe za pomoč pri prostovoljnem vračanju, in uvedba skupnega seznama objektivnih meril za določitev obstoja tveganja pobega. Poleg tega je v spremenjenem predlogu uredbe o vzpostavitvi skupnega postopka za mednarodno zaščito določeno, da je treba prosilcu za azil, katerega prošnja je zavrnjena, nemudoma izdati odločbo o vrnitvi. 3.2.4.Policijsko sodelovanje S Schengensko konvencijo iz leta 1990 so bile kot izravnalni ukrep zaradi odprave nadzora na notranjih mejah uvedene določbe za povečanje sodelovanja in izmenjave informacij med policijskimi silami držav članic. Te določbe se nanašajo na preprečevanje in odkrivanje kaznivih dejanj, operativno sodelovanje, na primer možnost razširitve nadzora ali nadaljevanja kazenskega pregona storilcev kaznivega dejanja prek notranjih mej (t. i. zasledovanje), ter izmenjavo informacij za preprečevanje in zatiranje kaznivih dejanj ali groženj za javni red in varnost. Zakonodajni okvir schengenskega policijskega sodelovanja je še vedno bolj razdrobljen kot drugi deli schengenskega pravnega reda in pogodbenicam omogoča veliko prožnosti pri tem, kako ga izvajajo. Velik del okvira za sodelovanje temelji na nezavezujočih dokumentih Sveta, kot so dobre prakse (Schengenski katalog) in smernice. Poleg tega se temeljne določbe Schengenske konvencije izvajajo predvsem na podlagi dvo- ali večstranskih sporazumov med državami članicami. Okvir EU na področju izmenjave informacij in dostopa do podatkov za namene kazenskega pregona se od leta 1990 stalno razvija. Čeprav del tega okvira uradno ni vključen v schengenski pravni red, je z njim tesno povezan. Zato se pri ocenjevanjih upošteva tudi izvajanje prümskih sklepov, uredbe o Europolu in drugih pravnih instrumentov, ki niso povezani s schengenskim območjem. To prispeva k oceni tega, kako se države članice spoprijemajo s splošnimi zahtevami glede izmenjave informacij iz Schengenske konvencije. Na podlagi 27 ocenjevanj, izvedenih v zvezi s policijskim sodelovanjem, je mogoče zaključiti, da so države članice na splošno usklajene s schengenskim pravnim redom na področju policijskega sodelovanja. Opredeljene niso bile nobene hude pomanjkljivosti in ugotovljenih je bilo le nekaj primerov neusklajenosti, predvsem v zvezi z izmenjavo informacij in zlasti dostopom do vizumskega informacijskega sistema za namene kazenskega pregona. Vendar pa veliko ponavljajočih se pomanjkljivosti preprečuje, da bi se v celoti izkoristila nekatera obstoječa orodja policijskega sodelovanja in izmenjave informacij. Najnujnejše opredeljene izboljšave so se nanašale na okrepitev izmenjave informacij na področju kazenskega pregona, zlasti v zvezi z delovanjem enotnih kontaktnih točk držav članic in mobilnim dostopom policistov na ulicah do policijskih zbirk podatkov. Druga pomembna področja izboljšav so se nanašala na razvoj in izmenjavo strateških ocen ogroženosti zaradi kaznivih dejanj in analiz tveganja, da bi se omogočila boljši skupni odziv na čezmejni kriminal in pregled dvo- ali večstranskih sporazumov med državami članicami za povečanje in spodbujanje možnosti operativnega čezmejnega sodelovanja (zlasti čezmejnega nadzora in zasledovanja). 3.2.5.Schengenski informacijski sistem (SIS) Schengenski informacijski sistem je ključni izravnalni ukrep zaradi odprave nadzora na notranjih mejah, saj zagotavlja nujno podporo varnostni politiki na schengenskem območju. Je obsežen sistem IT, ki opozarja na osebe ali predmete, pomembne iz varnostnih razlogov. Podpira tudi preverjanja na zunanjih mejah ter sodelovanje na področju kazenskega pregona in pravosodja v Evropi. Področje uporabe tega sistema je opredeljeno v treh pravnih instrumentih o sodelovanju na področju nadzora na mejah, sodelovanju na področju kazenskega pregona in sodelovanju na področju registracije vozil. Druga generacija SIS je 9. aprila 2013 začela delovati v 28 državah članicah, trenutno pa je z njim povezanih 30 držav članic. Evropski parlament in Svet sta 28. novembra 2018 sprejela tri nove uredbe, s katerimi se bo dodatno razširilo področje uporabe funkcij schengenskega informacijskega sistema in ki bodo do leta 2021 izvedene v treh fazah. Vsaka država članica, ki uporablja SIS, je odgovorna za vzpostavitev, delovanje in vzdrževanje svojega nacionalnega sistema ter za določitev nacionalnega urada SIRENE, ki zagotavlja izmenjavo vseh dopolnilnih informacij v zvezi z opozorili SIS. Agencija EU za obsežne informacijske sisteme (eu-LISA) je odgovorna za operativno upravljanje centralnega sistema in komunikacijske infrastrukture. Na podlagi 32 ocenjevanj, izvedenih v zvezi s schengenskim informacijskim sistemom, je mogoče skleniti, da države članice na splošno učinkovito in enotno izvajajo in uporabljajo SIS. Čeprav so bile v štirih državah članicah ugotovljene hude pomanjkljivosti pri izvajanju SIS, si te države dejavno prizadevajo, da bi jih odpravile. Kljub temu se v enem primeru razmere niso izboljšale. Pri ocenjevanjih so bile ugotovljene nekatere ponavljajoče se pomanjkljivosti, na primer pomanjkanje tehničnih orodij ali obveznih postopkov na ravni države za nalaganje prstnih odtisov in fotografij v sistem opozoril SIS, čeprav so taka orodja na voljo. Še ena ponavljajoča se ugotovitev se nanaša na funkcije, ki so bile leta 2013 uvedene z drugo generacijo SIS, zlasti da končnemu uporabniku niso prikazane vse informacije, vključene v opozorila SIS. Ugotovljeno je bilo tudi, da uradi SIRENE zaradi povečane izmenjave dopolnilnih informacij, ki je posledica obsežne uporabe sistema, pogosto delujejo na meji svojih zmogljivosti. Uradi SIRENE nimajo vedno dovolj osebja in tehničnih virov, vključno z avtomatiziranimi in integriranimi orodji za potek dela, ki bi jim omogočili učinkovito izmenjavo teh informacij. V zadnjih petih letih so bile uspešno obravnavane številne ugotovljene pomanjkljivosti. 3.2.6.Varstvo podatkov Še en pomemben del schengenskega pravnega reda so pravila o varstvu osebnih podatkov. Leta 2016 je bila izvedena pomembna reforma pravnega okvira EU za varstvo podatkov, da bi se okrepile pravice državljanov v digitalni dobi. Splošna uredba o varstvu podatkov in direktiva o varstvu podatkov pri kazenskem pregonu sta glavna zakonodajna akta, ki se na tem področju uporabljata v kombinaciji s posebnimi določbami o varstvu podatkov iz schengenskega pravnega reda, ki se nanašajo na schengenski informacijski sistem (SIS) in vizumski informacijski sistem (VIS). Ta ocenjevanja so osredotočena na to, kako države članice izvajajo in uporabljajo schengenski pravni red, zlasti v zvezi s SIS in VIS, ob upoštevanju zahtev glede varstva podatkov. Vključujejo tudi vlogo organov za varstvo podatkov v zvezi z nadzorom organov, ki SIS in VIS upravljajo in uporabljajo. Na podlagi 29 ocenjevanj, izvedenih v zvezi z varstvom podatkov, je mogoče skleniti, da države članice na splošno izvajajo in uporabljajo zadevne določbe o SIS in VIS v skladu z zahtevami glede varstva podatkov. Čeprav niso bile ugotovljene nobene hude pomanjkljivosti, je še vedno veliko ponavljajočih se težav, ki jih je treba obravnavati/se obravnavajo. Ocenjevanja, izvedena po maju 2018 (datum začetka uporabe novega okvira za varstvo podatkov), so v nekaterih državah pokazala zamude pri izvajanju splošne uredbe o varstvu podatkov in/ali prenosu direktive o varstvu podatkov pri kazenskem pregonu v nacionalno zakonodajo ter ustreznem prilagajanju nacionalne zakonodaje v zvezi s SIS in VIS.

V nekaterih državah članicah so bile ugotovljene pomanjkljivosti v zvezi s popolno neodvisnostjo organov za varstvo podatkov, kar pomeni, da je vlada neposredno ali posredno vplivala na delo teh organov. Nekatere od teh težav so bile odpravljene pri nadaljnjih ukrepih na podlagi schengenskih ocenjevanj in med reformo nacionalne zakonodaje o varstvu podatkov, da bi se izvedla splošna uredba o varstvu podatkov in prenesla direktiva o varstvu podatkov pri kazenskem pregonu. Nekateri organi za varstvo podatkov tudi nimajo zadostnih človeških in finančnih virov, da bi opravili vse svoje naloge v zvezi s SIS in VIS. V več državah članicah je bilo ugotovljeno, da morajo organi za varstvo podatkov opravljati pogostejše in celovitejše inšpekcijske preglede, da bi opravili svojo nalogo spremljanja zakonitosti obdelave podatkov iz sistemov SIS II in VIS. V nekaterih primerih se niso upoštevali roki za izvedbo prve revizije postopkov obdelave podatkov v sistemih SIS in VIS. Na področju pravic posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, v zvezi s SIS in VIS je bilo ugotovljeno, da pomanjkanje ustreznih informacij ovira učinkovito uveljavljanje teh pravic. Obdobje vodenja dnevnikov o poizvedbah v sistemih SIS in VIS v nekaterih primerih ni bilo v skladu s schengenskim pravnim redom. Upravljavci podatkov pogosto niso dejavno izvajali samonadzora glede skladnosti z določbami o varstvu podatkov in niso redno pregledovali dnevnikov. Poleg tega pogosto ni jasno, katere so naloge različnih organov, ki sodelujejo pri postopku izdajanja vizumov in obdelavi povezanih podatkov, ter kako so mednje razdeljene odgovornosti za obdelavo osebnih podatkov. Še vedno so potrebne nekatere izboljšave v zvezi s fizičnimi, organizacijskimi in informacijskimi varnostnimi ukrepi glede podatkov v sistemu VIS. Pooblaščene osebe za varstvo podatkov bi morale v nekaterih primerih bolj sodelovati pri nadzoru obdelave osebnih podatkov v posebnem schengenskem okviru. Pogosto se niso izvajala redna in stalna usposabljanja o varstvu in varnosti podatkov, namenjena vsemu operativnemu osebju z dostopom do SIS II. Države članice na splošno sprejemajo potrebne nadaljnje ukrepe na podlagi ugotovitev in priporočil. Čeprav je bilo na splošno doseženega nekaj napredka pri odpravljanju pomanjkljivosti, je izvajanje priporočil počasno. 4.DELOVANJE SCHENGENSKEGA OCENJEVALNEGA IN SPREMLJEVALNEGA MEHANIZMA V PRVEM VEČLETNEM PROGRAMU 4.1.Ugotovljene pomanjkljivosti V zadnjih petih letih so bile s schengenskim ocenjevalnim in spremljevalnim mehanizmom dosežene precejšnje izboljšave pri izvajanju schengenskega pravnega reda v EU in mehanizem je že dokazal svojo dodano vrednost pri zagotavljanju uspešnega delovanja schengenskega območja. Kljub temu so izkušnje, pridobljene v prvem večletnem ocenjevalnem programu (2015–2019), pokazale več pomanjkljivosti, ki ovirajo izkoriščanje celotnega potenciala mehanizma. Potrebo po ponovni proučitvi nekaterih vidikov mehanizma je Evropski parlament navedel v svojem poročilu iz leta 2017, države članice pa v okviru posvetovanja, ki se je pod finskim predsedstvom Sveta začelo leta 2019. Zato je pomembno, da se pri oceni, kako bi se lahko schengenski ocenjevalni in spremljevalni mehanizem izvajal učinkoviteje, tudi z vidika virov, upoštevajo izkušnje, pridobljene v prvem večletnem ocenjevalnem programu. Ena od glavnih slabosti je predolga prva faza postopka ocenjevanja (sprejetje poročila in priporočil), ki je močno vplivala na hitro in učinkovito obravnavanje pomanjkljivosti. V 25 % primerov je ta faza trajala več kot eno leto, v 12 primerih pa več kot 18 mesecev, pri čemer je bila zlasti dolga, kadar je ocenjevalna ekipa ugotovila hude pomanjkljivosti (ugotovitev, ki bi načeloma morala zagotoviti hitrejše nadaljnje ukrepanje). V povprečju je Komisija potrebovala približno 10 mesecev za sprejetje ocenjevalnega poročila, Svet pa še dva meseca in pol za sprejetje priporočil, ki določajo datum, po katerem morajo države predložiti akcijski načrt za odpravo pomanjkljivosti. Strokovnjaki, ki so jih določile države članice, niso vedno ustrezali potrebam. Včasih ni bilo na voljo dovolj strokovnjakov, da bi se izpolnile potrebe sprotnih ocenjevanj. Pri ocenjevanjih v zvezi z varstvom podatkov in vizumsko politiko so ekipe včasih vključevale le štiri ali pet strokovnjakov (optimalno število je osem strokovnjakov), ker jih države niso imenovale dovolj. Poleg tega strokovnjaki niso vedno imeli potrebnih kvalifikacij ali ustreznih izkušenj na zadevnih področjih politike. Ugotovljeno je bilo tudi opazno geografsko neravnovesje. V petih letih je tretjino strokovnjakov določilo le pet držav. Nenapovedani obiski se niso izkazali za tako učinkovite, kot je bilo prvotno mišljeno. Letni ocenjevalni program za nenapovedane obiske se zdaj določi v letu pred izvedbo obiskov na podlagi analize tveganja, izvedene eno leto pred obiskom. Ta ureditev ne omogoča hitrega prilagajanja novim izzivom. Poleg tega sta poziv k določitvi strokovnjakov dva tedna pred obiskom in obveznost, da je treba zadevno državo članico obvestiti 24 ur vnaprej, hkrati pa olajšati nemoteno organizacijo ocenjevanja, oslabila sam namen nenapovedanih obiskov. Nadaljnje ukrepanje in izvajanje akcijskih načrtov je bilo na splošno počasno, spremljanje pa na splošno ni bilo celovito in dosledno. Od leta 2015 je bilo izvedeno približno 201 ocenjevanje in kljub znatnemu napredku je bilo približno 25 % akcijskih načrtov v povprečju zaključenih po 2,25 leta. Ocenjevanja na splošno niso bila osredotočena na učinkovito in dosledno izvajanje ključnih elementov na vsakem posameznem področju politike schengenskega pravnega reda v državah članicah, ki so nujni za zagotovitev dobro delujočega schengenskega območja. Zato so se priporočila namesto na temeljne elemente schengenskega pravnega reda preveč nanašala na zelo specifične in številne podrobnosti, pri čemer ni bil naveden jasen časovni okvir za izvedbo priporočil. Poleg tega se niso dovolj uporabljala tematska ocenjevanja, ki bi omogočila, da se določen vidik v zvezi s Schengnom oceni v več ali vseh državah članicah hkrati ter da se opredelijo trendi in skupne pomanjkljivosti, pa tudi dobre prakse. Poleg tega trenutne obveznosti glede poročanja o schengenskem ocenjevanju povzročajo precejšnje upravno breme za Komisijo in države članice. Zaradi vseh teh elementov ni bilo mogoče celovito in dosledno spremljanje izvajanja akcijskih načrtov. Priporočila se niso izkazala kot dovolj učinkovito orodje za zagotovitev hitrega ukrepanja držav članic. Schengenski odbor je na splošno malo razpravljal o ugotovitvah ocenjevanj in povezanih priporočilih, ki jih je predlagala Komisija, tudi zato, ker je bila narava ocenjevanj preveč podrobna in specifična. Dejstvo, da priporočila sprejme Svet, nazadnje ni ustvarilo pričakovanega medsebojnega pritiska, s katerim bi se zagotovil visok standard izvajanja schengenskega pravnega reda. Sistem ni zagotovil sicer primernih političnih razprav o stanju Schengna na drugih zadevnih forumih in tudi sodelovanje Evropskega parlamenta ni bilo zelo redno. Ocena spoštovanja temeljnih pravic pri izvajanju schengenskega pravnega reda ni bila ustrezno integrirana v ocenjevalni mehanizem. 4.2.Možni operativni ukrepi za izboljšanje delovanja schengenskega ocenjevalnega in spremljevalnega mehanizma 4.2.1.Zagotovitev hitrejših, bolj ciljno usmerjenih in strateških ocenjevanj Vsi akterji morajo nameniti dovolj finančnih in človeških virov ter sprejeti ustrezne ukrepe za hitro izvedbo svojih nalog med postopkom ocenjevanja. S poenostavitvijo notranjega poteka dela in referenčnimi merili bi se moral skrajšati čas izvedbe ocenjevanj. Dokončanje prvega večletnega ocenjevalnega programa je Komisiji in Svetu omogočil dober pregled razmer v vseh državah članicah. Na podlagi rezultatov prejšnjih ocenjevanj bi se lahko ocenjevanja bolj prilagodila potrebam, ne da bi se ogrozila kakovost sedanjega postopka. Kot so poudarile države članice, so še vedno možne izboljšave glede kakovosti poročil in priporočil ter glede večje skladnosti ocenjevanj med različnimi področji politike. Pomanjkljivosti so bile ugotovljene v državah in na področjih politike. Kontrolni seznam, ki se zdaj uporablja pri izvajanju ocenjevanj, bi se lahko revidiral, tako da bi se osredotočil na glavne elemente, ki bi lahko vplivali na schengensko območje kot celoto. Razpoložljiva analitična orodja je treba uporabljati bolj strateško in razumno. Tematska ocenjevanja bi se lahko sistematično uporabljala za oceno izvajanja pomembnih zakonodajnih sprememb po njihovem začetku veljavnosti. Omogočiti je treba tudi hitro organizacijo nenapovedanih obiskov, ko so potrebni. Ključno je izboljšanje sinergij in sodelovanja z drugimi akterji in ocenjevalnimi mehanizmi. Okrepiti bi bilo treba zlasti vlogo agencij EU (Frontex, eu-LISA, FRA, Europol), Evropskega nadzornika za varstvo podatkov in nacionalnih mehanizmov za nadzor kakovosti. To bi se lahko doseglo s širšim sodelovanjem agencij pri ocenjevanjih ter z določitvijo bolj redne in sistematične izmenjave informacij med njimi in Komisijo. Zlasti pomembno je, da se povečajo sinergije z ocenami ranljivosti, ki jih izvaja Frontex, ter da FRA in Europol razvijeta bolj ciljno usmerjene ocene tveganja, ki bi prispevale k zasnovi boljših ocenjevanj. Prav tako je pomembno zagotoviti, da države članice določijo dovolj kvalificiranih strokovnjakov na vseh področjih politike. Razmisliti bi bilo treba o vzpostavitvi mehanizma za boljše usklajevanje imenovanja strokovnjakov za vsa schengenska ocenjevanja. Komisija bo posodobila obstoječe učne načrte za usposabljanje in organizirala usposabljanja o vizumski politiki. Omogočila bi se lahko tudi redna osvežitvena usposabljanja.