KAZALO

1. Uvod 3

2. Pametna rast 4

2.1. Izobraževanje in usposabljanje 4

2.2. Raziskave in inovacije 5

2.3. Digitalna družba 6

2.4. Ustvarjalna mesta: inovacijska središča 6

3. Trajnostna rast 7

3.1. Učinkovita raba virov v Evropi 7

3.2. Trajnostna mesta 8

4. Vključujoča rast 9

4.1. Zaposlovanje 9

4.2. Revščina in izključenost 10

4.3. Vključujoča mesta: mestni paradoks 11

5. Zaključek 12

POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU

Sedmo poročilo o napredku na področju ekonomske, socialne in teritorialne kohezije

UVOD

Junija 2010 je Evropski svet odobril strategijo Evropa 2020, strategijo EU za pametno, trajnostno in vključujočo rast. Regionalni in lokalni organi lahko k tej strategiji ključno prispevajo z ukrepi, ki so v njihovi pristojnosti. To je še zlasti odločilno v bolj decentraliziranih ali zveznih državah članicah.

Vključevanje regionalnih organov v evropske politike lahko poveča učinkovitost teh politik, kot je bilo poudarjeno v številnih nedavnih raziskavah[1]. Celosten regionalni ali lokalni pristop je lahko učinkovitejši pri politikah z izrazitimi zunanjimi učinki in v državah z znatnimi notranjimi neenakostmi. Vendar tak pristop zahteva veliko upravno in institucionalno usposobljenost ter ustrezne nacionalne okvirne razmere.

V petem poročilu o koheziji[2] je Komisija predlagala nadaljnjo krepitev regionalne in mestne razsežnosti kohezijske politike ter njenega načela partnerstva. Javna razprava, ki je sledila, je pokazala jasno podporo tem spremembam[3]. Uredbe za obdobje 2014–2020, ki jih je Komisija predložila 6. oktobra 2011, kažejo, kako bodo te spremembe izvedene[4].

Kohezijska politika je ključni mehanizem za uresničevanje strategije Evropa 2020[5] z dolgo tradicijo oblikovanja in izvajanja celostnih regionalnih in mestnih programov v partnerstvu z regionalnimi in lokalnimi organi, gospodarskimi subjekti, socialnimi partnerji in civilno družbo. Strategiji Evropa 2020 lahko zagotovi dejavno podporo regionalnih in lokalnih organov, ki jo ta potrebuje za uspeh.

V tem poročilu o napredku je ocenjeno, kako lahko regije in mesta v okviru kohezijske politike prispevajo k trem vrstam rasti iz strategije Evropa 2020. Izmerjen je napredek mest in regij pri doseganju nacionalnih ciljev za leto 2020, predlaganih v nacionalnih programih reform. Tako izmerjena razdalja do cilja je odvisna od razlik v državi, ambicioznosti nacionalnih programov reform in pričakovane hitrosti sprememb.

Ta analiza ne pomeni, da lahko vse regije dosežejo ali bi morale doseči vse svoje nacionalne cilje ali cilje EU. Za nekatere regije je razdalja do cilja preprosto prevelika. Poleg tega pri nekaterih vprašanjih ni realno ali želeno, da bi vse regije dosegle isti cilj. Raziskave in razvoj so na primer delno zelo zgoščene zaradi koristi povezovanja raziskav. Zgoščenost revščine in izključevanja pa ima veliko negativnih posledic.

Skratka, v programih kohezijske politike morajo biti prednostne naložbe izbrane ob upoštevanju izhodiščnega položaja regije ali mesta glede na nacionalne cilje za leto 2020 ter opredeljene koncentracije, ki jih je treba spodbujati, in tiste, proti katerim se je treba boriti.

PAMETNA RAST

Cilj pametne rasti je izboljšati izobraževanje, spodbujati raziskave in razvoj ter inovacije in uveljaviti digitalno družbo. Gospodarstvo EU lahko z naložbami v izobraževanje, usposabljanje, raziskave in inovacije postane produktivnejše ter ohrani ali poveča svetovni tržni delež. To pa je lahko v pomoč pri povečanju števila delovnih mest in izboljšanju njihove kakovosti.

Izobraževanje in usposabljanje

Človeški kapital je eden od ključnih dejavnikov regionalne rasti[6]. Visoka stopnja izobraženosti spodbuja inovacije, saj omogoča hitro širitev in črpanje novega znanja in tehnik. Regionalni razvoj je torej tesno povezan s sposobnostjo ustvarjanja, ohranjanja in privabljanja človeškega kapitala, kar je povezano s kakovostjo izobraževalnih ustanov in možnostmi za vseživljenjsko učenje. Naložbe v izobraževanje in usposabljanje bi morale iti z roko v roki z reformami politike, kot so tiste, ki so vključene v strategijo za izobraževanje in usposabljanje (ET 2020).

Razvoj in privabljanje (podjetniškega) talenta[7] sta postala ključna vira rasti, saj spodbujata inovativno okolje in ustanavljanje večjega števila inovativnih, hitro rastočih podjetij[8] v regiji.

Cilj strategije Evropa 2020 je delež prebivalcev v starosti od 30 do 34 let, ki so končali terciarno izobraževanje, povečati na 40 % do leta 2020. Trenutno samo ena od petih regij EU dosega ta cilj. Države članice so si zadale cilje od 26 % do 60 %. Regije, ki so upravičene v okviru cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje, dosegajo najboljše rezultate (ena od treh), prehodne[9] regije povprečne (ena od štirih), rezultati konvergenčnih regij pa so slabi (ena od dvajsetih).

Delež prebivalcev s končanim terciarnim izobraževanjem je večinoma večji v glavnih mestih in okoliških regijah, od katerih jih je nekaj že doseglo cilj iz strategije Evropa 2020. Številne regije na Portugalskem, Slovaškem in v Nemčiji so še precej oddaljene od nacionalnega cilja (glej preglednico 1).

Razlike v človeškem kapitalu med regijami znotraj države članice so pogosto večje kot med državami članicami. Zato je treba nacionalne strategije dopolniti z regionalnimi politikami. Nedavno poročilo kaže, da je lahko večji prenos odločanja o razvoju človeškega kapitala na regije[10] učinkovitejši.

Cilj strategije Evropa 2020 je zmanjšanje stopnje osipa na področju izobraževanja na manj kot 10 %. Ta delež je v večini južnoevropskih regij precej večji. Precej manjši pa je na Poljskem, v Sloveniji, na Slovaškem, v Avstriji in na Češkem. Od nacionalnega cilja so najbolj oddaljene španske in portugalske regije ter nekatere regije v Grčiji, Italiji in Bolgariji. Pri tem cilju konvergenčne regije dosegajo boljše rezultate kot druge regije, saj jih skoraj polovica izpolnjuje ta cilj, medtem ko ga izpolnjuje samo ena od štirih regij iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje in prehodnih regij (glej preglednico 2).

Raziskave in inovacije

Vodilna pobuda Unija inovacij poudarja vlogo raziskav in inovacij, ki spodbujajo ustvarjanje delovnih mest in gospodarsko rast. Regije imajo pomembnejšo vlogo pri inovacijski politiki zaradi dveh razlogov: priznavanja regionalnih in lokalnih razsežnosti v nacionalnih inovacijskih strategijah ter naraščajoče vloge inovativnosti v strategijah regionalnega razvoja.

Raziskave in inovacije so največkrat zgoščene v maloštevilnih gospodarsko uspešnih regijah, vendar po vsej Evropi obstaja veliko razvojnih poti. Tudi institucionalni okviri za inovacijske politike so zelo različni, in sicer v smislu pristojnosti regionalnih organov, ujemanja med upravnimi in funkcionalnimi regijami ter v smislu medregionalnih odnosov.

Nekatere regionalne inovacijske politike se preveč ozko osredotočajo na znanost in tehnologijo, ki zahtevata določeno stopnjo ali kritično maso dejavnosti, ki niso prisotne v vseh regijah. Vendar je inovativnost veliko širša od znanosti in tehnologije ter vključuje tudi organizacijske in postopkovne inovacije, ustvarjalnost in oblikovanje.

Regionalna inovacijska strategija bi morala vključevati temeljito oceno prednosti in slabosti regije ter primerjavo z drugimi podobnimi regijami. Strategija bi morala zajemati vse razsežnosti inovativnosti ter v opredelitev ciljev in ustrezne mešanice politik vključiti ključne regionalne akterje. Človeški kapital je ključni vir inovativnosti.

Stopnja tehnoloških inovacij ter hitrost njihovega širjenja in črpanja se močno razlikujeta po regijah EU[11]. Regije z največjimi inovacijskimi zmožnostmi so v severni Evropi, običajno v najbolj inovativnih državah. Vendar tudi v manj razvitih državah nekatere regije presegajo nacionalno raven, kar ustvarja splošno podobo zelo zgoščenih tehnoloških zmogljivosti v maloštevilnih regijah Evrope.

Cilj iz strategije Evropa 2020 so naložbe v raziskave in razvoj v višini 3 % BDP, države članice pa so določile svoje nacionalne cilje glede naložb v raziskave in razvoj. Leta 2009 so odhodki za raziskave in razvoj znašali 2 % BDP v EU-27. Raziskave in razvoj so običajno zgoščeni v osrednjih območjih, kot so regije glavnih mest in velemest. Leta 2008 so odhodki presegli cilj iz strategije Evropa 2020 v 24 od 159 regij iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje ter samo v eni od 84 konvergenčnih regij, niso pa ga presegli niti v eni prehodni regiji. Povprečno odhodki za raziskave in razvoj v konvergenčnih regijah znašajo samo 0,9 % njihovega BDP (glej tabelo 1). Regije iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje, ki presegajo cilj iz strategije Evropa 2020, so večinoma v severnih državah (Nemčiji, Združenem kraljestvu, na Švedskem in Finskem), Avstriji in regijah glavnih mest, kot sta Hovedstaden (København) in Ile-de-France (Pariz). Leta 2008 je samo 16 regij po vsej Evropi dosegalo nacionalne cilje za leto 2020. Zato so v vseh državah članicah potrebna znatna prizadevanja za izpolnitev nacionalnih ciljev na tem področju (glej preglednico 3).

Digitalna družba

Evropska digitalna agenda[12] spodbuja hiter razvoj digitalnih tehnologij in vključujočo digitalno družbo. Razpoložljivost visokohitrostnih omrežij je ključni dejavnik konkurenčnosti, saj določa zmogljivost regij, da konkurirajo v svetovnem gospodarstvu, tehnologiji in na trgu, ki temeljijo na znanju, in imajo od njih koristi.

Glede na pregled stanja iz digitalne agende 2011 je leta 2010 pokritost s širokopasovnimi (DSL) povezavami dosegla 95 % vsega prebivalstva. Pokritost na podeželju je precej manjša (83 %) in predstavlja izziv za številne države, v katerih ima dostop do širokopasovnih povezav manj kot 60 % prebivalstva na podeželju (Bolgarija, Slovaška, Poljska in Romunija). Vseeno pa je bil razkorak med mestnimi in podeželskimi območji[13] v zadnjih letih zmanjšan (na primer v Romuniji in na Cipru). Kljub temu so potrebne nadaljnje naložbe, da bi dosegli cilje v zvezi s širokopasovnimi povezavami.

Raste tudi uporaba omrežij za zasebne in javne e-storitve, vendar še vedno vključuje razmeroma omejen delež evropskega prebivalstva. Leta 2010 je samo 41 % prebivalcev po spletu komuniciralo z javnimi organi in samo 40 % jih je po spletu naročilo blago ali storitve. Delež prometa, ki so ga podjetja dosegla na spletu, se je z 8,6 % leta 2004 povečal na skoraj 14 % leta 2010, kar potrjuje trend vedno bolj dinamične rasti na tem področju. Vendar se je še treba spopasti s pomembnimi ovirami za enotni digitalni trg.

Ustvarjalna mesta: inovacijska središča

Mesta so bila vedno središča specializacije in inovativnosti. Patentiranje je na primer zelo zgoščeno v maloštevilnih velemestnih regijah[14] (glej preglednico 4). Glede na veliko zgoščenost inovacijskih dejavnosti v mestih je celovit izkoristek njihovih zmožnosti eden od glavnih virov za krepitev regionalne inovativnosti v konvergenčnih regijah in regijah iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje. V skoraj vseh državah članicah je delež prebivalcev s končanim terciarnim izobraževanjem, starih od 25 do 64 let, v mestih večji kot na drugih območjih. V 22 državah članicah je delež za 10 do 25 odstotnih točk večji v mestih (glej sliko 1).

Pokritost s širokopasovnim internetom in njegova uporaba sta na mestnih območjih[15] večinoma večja kot na podeželju, vendar je v državah z visokim deležem pokritosti s širokopasovnimi povezavami ta razlika skoraj izginila. Tudi za ultrahitra dostopovna omrežja naslednje generacije se pričakuje, da bodo najprej vzpostavljena v velikih mestih.

Inovacijska zmogljivost mest je lahko razvidna tudi iz njihove produktivnosti. V EU imajo tri velemestna območja od štirih višjo stopnjo produktivnosti kot druge regije v državi. Vendar se visoka produktivnost ne sme enačiti z večjo rastjo produktivnosti. V letih od 2000 do 2008 sta samo dve velemestni območji od petih dosegli večjo rast produktivnosti kot druge regije v državi.

Primerjalna prednost velemestnih regij je večja v državah članicah srednje in vzhodne Evrope, kjer je stopnja produktivnosti velemestnih območij pogosto za več kot 50 % višja kot v preostalem delu države. Vendar to pogosto velja samo za regijo glavnega mesta, medtem ko produktivnost sekundarnih polov rasti[16] še bolj zaostaja za regijo glavnega mesta kot v bolj razvitih državah članicah.

TRAJNOSTNA RAST

Namen cilja trajnostne rasti je povečati učinkovito rabo virov[17] in prispevati k temu, da bi EU uspevala v nizkoogljičnem svetu, ob preprečevanju slabšanja okolja in izgube biotske raznovrstnosti, ter povečati konkurenčnost gospodarstva. Spodbuja učinkovitejšo rabo vode in uporabo odpadkov kot vira. Ukvarja se z bojem proti podnebnim spremembam in krepitvijo odpornosti naših ozemelj proti podnebnim tveganjem. To vključuje zmanjšanje emisij toplogrednih plinov, spodbujanje obnovljivih virov energije in učinkovitejše sisteme za oskrbo z energijo.

Učinkovita raba virov v Evropi

Cilj strategije Evropa 2020 je zmanjšati emisije toplogrednih plinov za vsaj 20 % (in 30 % ob pogojih, ki to omogočajo) v primerjavi z ravnmi iz leta 1990 ter povečati energetsko učinkovitost in porabo obnovljive energije za 20 %.

V „odločbi o porazdelitvi prizadevanj“[18] so države članice sprejele sklop ciljev glede zmanjšanja emisij in omejitev povečevanja emisij (glej preglednico 5). Nekatere so svoj cilj že dosegle in morajo samo ohranjati to nižjo raven emisij. Grčija se je na primer obvezala, da bo emisije zmanjšala za 4 % v primerjavi z ravnmi iz leta 2005, in jih je do leta 2009 zmanjšala že za skoraj 7 %. Druge države so se obvezale, da bodo omejile povečanje emisij, vendar so jih dejansko zmanjšale, kot na primer Slovaška, ki je pristala, da bo povečevanje omejila na 13 %, dejansko pa je emisije zmanjšala za 12 %.

Po drugi strani bodo nekatere države članice morale znatno zmanjšati svoje emisije toplogrednih plinov. Irska, Danska in Luksemburg morajo na primer emisije zmanjšati še za več kot 10 odstotnih točk za doseganje svojih ciljev.

Slika je podobna pri porabi obnovljive energije (glej preglednico 6). Delež obnovljive energije v bruto končni porabi energije sega od 44 % na Švedskem do 0,2 % na Malti. Vse države članice, razen Latvije in Slovenije, so povečale porabo obnovljive energije, povečanje pa je bilo še zlasti veliko v Avstriji, Estoniji in Romuniji.

Nekatere države članice so blizu cilju iz podnebnega in energetskega svežnja. Švedska mora na primer povečati delež obnovljive energije še za 4,6 odstotne točke, da bo dosegla cilj 49 % do leta 2020. Nekatere države so veliko bolj oddaljene od cilja in potrebna bodo dodatna prizadevanja, da ga dosežejo pravočasno. Združeno kraljestvo in Irska na primer želita povečati delež obnovljive energije za 13 oziroma 12 odstotnih točk do leta 2020.

Trajnostna rast ima pomembno regionalno razsežnost. Regionalne značilnosti neposredno določajo obseg, v katerem lahko regije EU proizvajajo obnovljivo energijo. Pridobivanje sončne in vetrne energije je na primer zelo odvisno od lokacije. Obalna območja imajo večinoma velik potencial vetrne energije, medtem ko imajo južne regije z več sončnimi dnevi večji potencial sončne energije. Prenos obnovljive energije iz regij z velikim potencialom v regije z velikim povpraševanjem zahteva razvoj boljših in bolj inteligentnih energetskih omrežij.

Regije lahko zmanjšajo emisije toplogrednih plinov s spodbujanjem čistejših načinov javnega prevoza in prehajanjem na bolj trajnostne načine prevoza. Pobude za spodbujanje čistejšega in učinkovitejšega prevoza se morajo prilagoditi lokalnim razmeram, pri čemer se je treba osredotočiti na infrastrukturo v regijah, v katerih je ta še vedno pomanjkljiva, v drugih regijah pa si je treba prizadevati za privlačnost trajnostnih načinov prevoza in upravljanje povpraševanja.

Regije imajo lahko pomembno vlogo pri spodbujanju energetske učinkovitosti. To še zlasti velja za zgradbe, pri katerih je treba ukrepe prilagoditi lokalnim razmeram in podnebju. Ti ukrepi se bodo verjetno razlikovali med mestnimi in podeželskimi območji ali med kraji s starejšimi in kraji z novejšimi zgradbami. Cilj pa ostaja isti: izboljšanje energetske učinkovitosti v skladu z zakonodajo EU.

Trajnostna mesta

Mesta so v ospredju boja proti podnebnim spremembam, in sicer ne samo zato, ker imajo velik delež prebivalstva in še večji delež gospodarskih dejavnosti, temveč tudi, ker delo in življenje v mestu pomenita učinkovitejšo rabo virov. Ljudje, ki živijo v mestih, imajo krajšo pot do delovnega mesta in zanje je bolj verjetno, da bodo šli peš, s kolesom ali z javnim prevozom. V EU je na primer za gospodinjstva na mestnih območjih trikrat bolj verjetno, da bodo za svoje prevozne potrebe uporabila samo javni prevoz, pešačenje ali kolesarjenje (glej sliko 2). Večinoma živijo v stanovanjih ali vrstnih hišah, ki zahtevajo manj energije za ogrevanje in hlajenje. Poleg tega so sistemi daljinskega ogrevanja učinkovitejši v gosto naseljenih mestnih soseskah.

V EU je bilo povpraševanje po končni energiji na prebivalca na podeželskih območjih 40 % večje kot na mestnih območjih[19]. Velik del te razlike izhaja iz večje učinkovitosti mest pri porabi virov[20]. S stališča energetske učinkovitosti je treba spodbujati politike, ki povečujejo privlačnost življenja in dela v mestu.

Ker je v mestih velik delež emisij CO2, je treba tam še dodatno povečati učinkovito rabo virov. Bistveno je torej, da mesta postanejo sestavni del rešitve v boju proti podnebnim spremembam. Cilj politik mora biti zmanjšanje zastojev, spodbujanje nemotoriziranega prevoza in izboljšanje energetske učinkovitosti zgradb[21]. S tem bi se izboljšala tudi kakovost zraka, ki je v mestih slabša, in zdravje meščanov. Vendar je treba paziti, da ti ukrepi ne bi povzročili širjenja mestnega prostora s preselitvijo delovnih mest in stanovalcev na obrobje mesta.

Konvencija županov zavezuje mesta k zmanjšanju emisij toplogrednih plinov za več kot 20 % do leta 2020. Podpisalo jo je več kot 2 500 županov v Evropi, ki zastopajo več kot 125 milijonov prebivalcev. V okviru pobude za pametna mesta in skupnosti, ki med drugim temelji na tej konvenciji, bo razvit bolj celosten pristop k mestnim izzivom v zvezi z energijo, prometom in IKT.

VKLJUčUJOčA RAST

Strategija Evropa 2020 se močno osredotoča na ustvarjanje delovnih mest, spretnosti in reformo trga dela ter je izrecno usmerjena v zmanjšanje revščine in izključenosti. Njen namen je povišati stopnje zaposlenosti in kakovost delovnih mest, zlasti za ženske, mlade in starejše delavce. Njen cilj je tudi zagotoviti boljše vključevanje migrantov v delovno silo. Poleg tega bo ljudem pomagala pri predvidevanju in upravljanju sprememb z vlaganjem v spretnosti in usposabljanje ter s posodobitvijo trgov dela in sistemov socialnega varstva.

Zaposlovanje

Cilj strategije Evropa 2020 je povišati stopnjo zaposlenosti prebivalstva v starosti od 20 do 64 let na 75 % do leta 2020. Države članice so si zastavile nacionalne cilje, ki segajo od 62,9 % na Malti do 80 % na Danskem in Švedskem.

Ne pričakuje se, da bi vse regije dosegle cilj EU ali nacionalne cilje glede zaposlenosti, saj so njihova izhodišča zelo različna. Stopnja zaposlenosti v konvergenčnih regijah je bila leta 2010 samo 63 % po upadu zaradi gospodarske krize. Samo dve konvergenčni regiji sta leta 2010 dosegli cilj EU v višini 75 %. Če bi želeli, da vse konvergenčne regije dosežejo cilj za leto 2020, bi moralo zaposlitev najti 11 milijonov ljudi[22]. Tudi prehodne regije imajo nizko stopnjo zaposlenosti, to je 64 %, potrebovale pa bi 3 milijone delovnih mest, da bi vse regije dosegle cilj EU. Regije iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje imajo znatno višjo stopnjo zaposlenosti, to je 72 %, vendar ker v teh regijah živi 60 % delovno sposobnega prebivalstva EU, je za dosego tega cilja v vsaki od teh regij vseeno potrebnih 9,4 milijona delovnih mest[23].

Stopnje zaposlenosti pod 60 % so v regijah južne Španije in južne Italije ter v nekaterih regijah Romunije in Madžarske (glej preglednico 7). Številne regije v Nemčiji, Združenem kraljestvu, na Nizozemskem, Danskem, Švedskem in v Avstriji so že dosegle cilj 75 %. Za zagotovitev, da EU doseže cilj 75 % do leta 2020, bodo morale znatno napredovati zlasti države in regije s trenutno nizkimi stopnjami zaposlenosti, potreben pa bo tudi prispevek držav in regij, ki so že blizu stopnji 75 % ali pa so jo že presegle.

Tudi nedavna kriza je povzročila hitro naraščanje stopenj brezposelnosti (glej preglednico 8). V treh baltskih državah in sedmih španskih regijah so se stopnje brezposelnosti povečale za 10 do 18 odstotnih točk. Brezposelnost se je najmanj (1,8 odstotne točke) povečala v regijah iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje. Konvergenčne regije so doživele znatnejše povišanje (2,8 odstotne točke). Najbolj strma pa je bila rast stopnje brezposelnosti v prehodnih regijah (6,4 odstotne točke). Kljub splošnemu naraščanju se je brezposelnost zmanjšala v 52 regijah, najbolj v Nemčiji, pa tudi v nekaterih regijah na Poljskem, v Franciji, na Finskem in v Avstriji.

Revščina in izključenost

Cilj strategije Evropa 2020 je zmanjšati število ljudi, ki jim grozi revščina ali izključenost, za 20 milijonov do leta 2020, kar ustreza zmanjšanju s 23 % prebivalstva EU na 19 %. Delež prebivalstva, ki mu grozi revščina ali izključenost, znaša več kot 50 % v treh bolgarskih regijah in 49 % na Siciliji (glej preglednico 9). Najnižje stopnje, tj. 10 % ali manj, pa so v regijah Ǻland, Trento, Navarra in Praga.

Stopnja tveganja revščine ali izključenosti je sestavljena iz treh kazalnikov: (1) višine dohodka pod nacionalnim dohodkovnim pragom revščine po socialnih transferjih, (2) hude materialne prikrajšanosti in (3) življenja v gospodinjstvu z nizko delovno intenzivnostjo (glej preglednico 9 za podrobno opredelitev). Prvi kazalnik je kazalnik relativne revščine, saj meri delež ljudi z dohodkom, ki je nižji od 60 % nacionalnega povprečnega dohodka. Tako nekdo, za kogar v Združenem kraljestvu velja, da mu grozi revščina, v Bolgariji z enakim dohodkom verjetno ne bi veljal za revnega. Drugi kazalnik je absolutno merilo revščine, saj meri dostop do devetih bistvenih dobrin na enak način v vseh državah članicah. Ta kazalnik je tesno povezan s stopnjo razvoja države. Leta 2009 je znašal od 32 % v Romuniji do 1 % v Luksemburgu. Zadnji kazalnik meri izključenost iz trga dela. Ta kazalnik ni soodvisen od BDP na prebivalca ali od stopenj zaposlenosti. Leta 2009 je bil najvišji na Irskem in v Združenem kraljestvu, najnižji pa v Estoniji in na Cipru.

Stopnja tveganja revščine ima močno regionalno razsežnost, ki je ni mogoče razložiti z osebnimi lastnostmi, kot so izobraženost, zaposlitveni status, vrsta gospodinjstva in starost. Ocene regionalne revščine na podlagi teh razsežnosti znatno podcenjujejo regionalno raznolikost revščine. Drugače povedano, stopnja tveganja revščine ni odvisna samo od izobraženosti in zaposlitvenega statusa osebe, temveč tudi od tega, kje ta oseba živi („učinek lokacije“).

Žal stopnja tveganja revščine ali izključenosti ni na voljo na regionalni ravni NUTS 2 ali 1 za več večjih držav članic. Ker je cilj kohezijske politike znatno prispevati k zmanjšanju revščine in izključenosti, zlasti v najmanj razvitih regijah, bodo regionalne primerjave odločilne za spremljanje in ocenjevanje njenega učinka. Ocene kažejo, da konvergenčne in prehodne regije dosegajo znatno slabše rezultate kot regije iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje glede tveganja revščine in izključenosti ter dveh od njegovih treh razsežnosti (glej tabelo 1).

Vključujoča mesta: mestni paradoks

Mestna razsežnost vključujoče rasti je obratno sorazmerna s stopnjo gospodarskega razvoja: razvitejše države članice imajo večinoma manj vključujoča mesta.

V razvitejših državah članicah je na mestnih območjih pogosto znatno večji delež ljudi, ki živijo v gospodinjstvu brez delovno aktivnih članov (glej sliko 3). Mestna območja v razvitejših državah članicah imajo tudi višje stopnje brezposelnosti in nižje stopnje zaposlenosti. V Združenem kraljestvu, na Portugalskem, v Franciji, Avstriji in Belgiji so stopnje brezposelnosti v mestih za tri do pet odstotnih točk višje[24].

Velik delež ljudi, ki so izključeni iz trga dela na območjih z največjo fizično zgoščenostjo zaposlitvenih možnosti (mesta), je bil izpostavljen kot paradoks mest v dveh poročilih o razmerah v evropskih mestih[25].

Huda materialna prikrajšanost in stopnja tveganja revščine[26] (glej sliki 4 in 5) sta na splošno višji na mestnih območjih v številnih razvitejših državah članicah kljub višjim povprečnim dohodkom na takih mestnih območjih. V Belgiji, Avstriji in Združenem kraljestvu je huda materialna prikrajšanost za tri do pet odstotnih točk višja na mestnih območjih kot v preostalem delu države. Raziskave[27] so izpostavile prisotnost velikih (in rastočih) dohodkovnih razlik v mestih.

Vendar ima življenje na mestnem območju v manj razviti državi članici več prednosti kot življenje na podeželju ali v manjšem mestu. Mestna območja v teh državah članicah imajo večinoma višje stopnje zaposlenosti in manjše deleže gospodinjstev brez delovno aktivnih članov, hudo materialno prikrajšanih in ljudi, ki jim grozi revščina. Poleg tega so povprečni dohodki veliko višji. V Latviji, Bolgariji, na Poljskem in v Romuniji so na primer povprečni dohodki na mestnih območjih od 40 % do 70 % višji kot v preostalih delih države. To izraža zgoščenost revščine na podeželskih območjih, ki jo pogosto spremlja slaba dostopnost storitev[28].

ZAKLJUčEK

V tem poročilu so izpostavljene regionalne in mestne razsežnosti strategije Evropa 2020. Poročilo kaže, da so v vseh regijah Evrope potrebna znatna prizadevanja in naložbe, da bi dosegli cilje pametne, trajnostne in vključujoče rasti. Navaja še, da se potrebe med regijami in mesti razlikujejo ter da morajo politike te potrebe upoštevati.

Glede na ključno vlogo kohezijske politike v strategiji Evropa 2020 je treba posebno pozornost posvetiti konvergenčnim regijam, izboljšave pa so potrebne tudi v prehodnih regijah ter regijah iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje.

Konvergenčne regije kažejo slabe rezultate na področju pametne rasti, saj imajo nizke stopnje raziskav in razvoja, majhne deleže visoko izobraženih ter nizko produktivnost. V številnih je tudi nizka stopnja zaposlenosti in visoka stopnja brezposelnosti. Tudi tveganje revščine in izključenosti je večje v konvergenčnih regijah.

Čeprav prehodne regije ter regije iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje na teh področjih dosegajo boljše rezultate, morajo tudi te regije izboljšati uspešnost, da bi dosegle cilje iz strategije Evropa 2020. Kriza je znižala zaposlenost v regijah iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje ter razkrila pomanjkanje konkurenčnosti v nekaterih od njih. Brezposelnost se je povečala v več kot 100 regijah iz cilja regionalna konkurenčnost in zaposlovanje, v 36 pa je stopnja brezposelnosti višja od povprečja EU.

Trajnostna rast pomeni izziv za vse regije. Energetska učinkovitost obstoječih in novih zgradb se mora povsod povečati. Povečanje deleža obnovljive energije bo zahtevalo več naložb v učinkovite lokacije in omrežje za povezovanje ponudbe s povpraševanjem.

Mesta morajo biti dejavno vključena v oblikovanje regionalnih strategij rasti. Mesta lahko spodbujajo inovativnost s tem, da podjetjem vseh velikosti nudijo dinamično okolje, ki ga ta potrebujejo za uspeh. So tudi v ospredju boja proti podnebnim spremembam, saj ustvarjajo nove modele mestnega razvoja s še učinkovitejšo rabo virov. Nenazadnje imajo mesta nesorazmerne deleže socialnih problemov in revščine. Ker je cilj strategije Evropa 2020 povišati zaposlenost ter zmanjšati revščino in izključenost, se morajo mesta spopasti s prikrajšanostjo v mestih in izključenostjo iz trga dela, zlasti v EU-15.

To poročilo je pomemben prispevek v času oblikovanja strategij za prihodnje programe kohezijske politike za obdobje 2014–2020. Dejansko opisuje izhodiščne razmere, s katerimi se je treba spopasti v zvezi s cilji iz strategije Evropa 2020, in oddaljenost od nacionalnih ciljev. V prihodnjih programih kohezijske politike mora biti navedeno, kako bodo konkretno prispevali k nadomeščanju tega zaostanka. Kako bodo naložbeni programi prispevali k spremembam teh kazalnikov? Ali obstajajo vmesni koraki ali kazalniki, ki lahko pokažejo pozitiven napredek? Programi kohezijske politike so priložnost za oblikovanje strategij na celosten način – z osredotočanjem na posebne potrebe posameznega ozemlja – ter ob upoštevanju kompromisov in sinergij med različnimi vrstami naložb.

Tabela 1: Kazalniki po vrsti regije

[pic]

[1] Barca, F., An Agenda for a Reformed Cohesion Policy , 2009; http://ec.europa.eu/regional_policy/policy/future/barca_en.htm; in The balance between sectoral and integrated approaches and the involvement of sub-national levels in EU Member States : http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#2.

[2] Peto poročilo o ekonomski, socialni in teritorialni koheziji, 2011; http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/official/reports/cohesion5/index_sl.cfm.

[3] SEC(2011) 590; http://ec.europa.eu/regional_policy/consultation/5cr/pdf/5cr_result_sec2011590.pdf.

[4] Glej COM(2011) 615; http://ec.europa.eu/regional_policy/what/future/proposals_2014_2020_en.cfm#1

[5] Glej Strategija za pametno, trajnostno in vključujočo rast, COM(2010) 2020; http://ec.europa.eu/europe2020/documents/related-document-type/index_sl.htm.

[6] Glej Regional Outlook , 2011. Pariz, OECD.

[7] Glej Šesto poročilo o napredku: Ustvarjalne in inovativne regije; COM (2009) 295.

[8] To je nov kazalnik inovativnosti iz strategije Evropa 2020.

[9] Regije postopnega uvajanja in regije, v katerih se pomoč postopno ukinja, so uvrščene med prehodne regije, ker prejemajo prehodno podporo.

[10] Ederer, P., in drugi, Human Capital Leading Indicators . Policy Brief, Vol. V, No. 1., 2011. Lisbon Council, Bruselj; http://www.lisboncouncil.net/publication/publication/64-leadingindicators.html.

[11] Glej Wintjes and Hollanders, The regional impact of technological change in 2020 , 2010; http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#1

[12] http://ec.europa.eu/information_society/digital-agenda/publications/index_en.htm

[13] V EU 47 % prebivalcev živi na mestnih območjih ali v velikih mestih, 25 % v manjših mestih in predmestjih ter 28 % na podeželju (klasifikacija glede na stopnjo urbanizacije).

[14] Velemestne regije so ena ali več regij na ravni NUTS 3, ki predstavljajo strnjeno naselje z več kot 250 000 prebivalci. Za več podrobnosti glej Dijkstra, L., in Poelman, H., Regional Focus, 01/2011, 2011;http://ec.europa.eu/regional_policy/information/focus/index_en.cfm.

[15] Glej Eurostat Regional Yearbook 2011 , poglavje 16.

[16] Glej vmesno poročilo ESPON o sekundarnih polih rasti.

[17] Glej Časovni okvir za Evropo, gospodarno z viri; COM(2011) 571.

[18] V podnebnem in energetskem svežnju bo skupni cilj glede zmanjšanja emisij dosežen s (1) sistemom trgovanja z emisijami (ETS) in (2) „odločbo o porazdelitvi prizadevanj“. V tej odločbi so za obdobje 2013–2020 postavljeni letni obvezujoči nacionalni cilji za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov glede na ravni iz leta 2005 za sektorje, ki niso vključeni v ETS, kot so promet, zgradbe, kmetijstvo in odpadki. Ukrepi v okviru kohezijske politike imajo lahko vlogo pri zmanjšanju emisij toplogrednih plinov v teh sektorjih, vendar ne smejo subvencionirati zmanjšanj emisij, ki so že vključena v ETS.

[19] World Energy Outlook 2008 , 2008. IEA, Pariz.

[20] Preostala razlika je lahko posledica večjega deleža energetsko intenzivne proizvodnje na podeželskih območjih.

[21] Owen, D., The green metropolis , 2009. Riverhead; in Glaeser, E., Triumph of the City , 2011. The Penguin Press.

[22] To je število delovnih mest, ki so potrebna, da bi vse konvergenčne regije dosegle stopnjo zaposlenosti 75 % ali več. Za doseganje 75 % stopnje zaposlenosti v vseh regijah EU je potrebnih 23 milijonov delovnih mest. Število delovnih mest, potrebnih za dosego tega cilja na ravni EU, je manjše (17,6 milijona), saj lahko regije s stopnjami zaposlenosti nad 75 % odtehtajo regije z nižjimi stopnjami.

[23] Ocene na podlagi trenutnega števila delovnih mest in napovedi Eurostata glede regionalnega prebivalstva.

[24] Projekt Predstavitev mest (Urban Audit) kaže, da te višje stopnje brezposelnosti niso enakomerno razporejene po vseh mestih, temveč nekatera mesta in nekatere soseske prizadenejo veliko bolj kot druge.

[25] Poročilo o razmerah v evropskih mestih. Komisija, 2007 in 2010;http://ec.europa.eu/regional_policy/activity/urban/audit/index_sl.cfm.

[26] To je še zlasti presenetljivo, ker stopnja tveganja revščine ne upošteva višjih življenjskih stroškov na mestnih območjih, tako da verjetno podcenjuje stopnjo tveganja revščine v mestih.

[27] Na primer študija ESPON FOCI; http://www.espon.eu/main/Menu_Projects/Menu_AppliedResearch/foci.html.

[28] Glej tudi Poverty and social exclusion in rural areas , Evropska komisija, 2008; http://ec.europa.eu/social/BlobServlet?docId=2087&langId=en.