1.

poziva Svet in Komisijo, naj upoštevata naslednja priporočila: (i) Zagotoviti je treba spoštovanje načela prenosa pristojnosti Unije v skladu s členom 5(1) PEU in ustaljeno sodno prakso Sodišča Evropske unije, iz česar izhaja, da mora „izbira pravne podlage za pravni akt Unije temeljiti na objektivnih dejavnikih, ki jih je mogoče sodno preveriti, med katere spadata cilj in vsebina tega akta“ (8). (ii) Zato je treba sprejeti mnenje v obliki pisma z dne 19. februarja 2016, ki ga je sprejel Odbor za pravne zadeve, v skladu s katerim: „ker je cilj predlaganega sklepa Sveta, da bi države članice dobile pooblastilo, da v imenu Unije ratificirajo Protokol HNS iz leta 2010 ali pristopijo k njemu in posledično priznajo pravila Konvencije HNS iz leta 2010 kot zavezujoča, pa tudi ker konvencija ne zajema samo primerov okoljske škode (na podlagi načela, da je treba delovati preventivno in da mora plačati povzročitelj), ampak tudi primere neokoljske škode, obe nastali pri prevozu določenih snovi po morju, predstavljata ustrezno pravno podlago predloga člena 100(2) in 192(1) in člen 218(6)(a)(v) PDEU“. (iii) Zagotoviti je treba, da mednarodne zaveze, ki bodo nastale z ratifikacijo Konvencije HNS iz leta 2010 ali s pristopom k njej, ne bodo negativno vplivale na enotnost, celovitost in učinkovitost skupnih pravil Unije, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča (9). (iv) V zvezi s tem je treba več pozornosti posvetiti delnemu prekrivanju med direktivo o okoljski odgovornosti in Konvencijo HNS iz leta 2010, kar zadeva okoljsko škodo, povzročeno na ozemlju in morskih vodah pod pristojnostjo države pogodbenice, škodo zaradi onesnaženja okolja, povzročeno v izključni ekonomski coni ali enakovrednem območju (do 200 morskih milj od temeljnih črt) države pogodbenice, in preventivne ukrepe za preprečitev ali zmanjšanje take škode (preventivni ukrepi, primarna sanacija in dopolnilna sanacija). (v) Z vsemi primernimi ukrepi je treba zmanjšati možnosti za kolizijo med direktivo o okoljski odgovornosti in Konvencijo HNS iz leta 2010, in sicer je treba zagotoviti, da države članice, ki so ratificirale konvencijo ali pristopile k njej v skladu s členom 4(2) in Prilogo IV direktive o okoljski odgovornosti, v celoti spoštujejo klavzulo o izključnosti iz člena 7(4) in (5) Konvencije HNS iz leta 2010, po kateri se lahko proti lastniku ladje vložijo le zahtevki, ki so v skladu z omenjeno konvencijo. (vi) Zmanjšati je treba tudi tveganje, da nastane in se utrdi podrejen konkurenčni položaj za države, ki so pripravljene pristopiti h Konvenciji HNS iz leta 2010, v primerjavi s tistimi, ki želijo odlašati s tem procesom in biti še naprej vezane le na direktivo o okoljski odgovornosti. (vii) Odpraviti je treba trajni soobstoj dveh ureditev odgovornosti na morju, evropske in mednarodne, saj bi to povzročilo drobljenje zakonodaje Unije in ogrozilo jasno usmerjanje odgovornosti ter bi lahko privedlo do dolgotrajnih in dragih pravnih postopkov v škodo žrtev in sektorja ladijskega prevoza. (viii) V zvezi s tem je treba zagotoviti, da se državam članicam naloži jasna obveznost, da morajo sprejeti vse potrebne ukrepe za dosego konkretnega rezultata, se pravi ratifikacije Konvencije HNS iz leta 2010 ali pristopa k njej v razumnem roku, ki ne bi smel biti daljši od dveh let od začetka veljavnosti sklepa Sveta;