Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora – Izvajanje okoljske zakonodaje EU na področjih kakovosti zraka, vode in odpadkov

(raziskovalno mnenje)

(2019/C 110/06)

Poročevalec: Arnaud SCHWARTZ

Zaprosilo Evropski parlament, 3. 5. 2018 Pravna podlaga člen 304 Pogodbe o delovanju Evropske unije raziskovalno mnenje Sklep predsedstva 17. 4. 2018 (v pričakovanju zaprosila) Pristojnost strokovna skupina za kmetijstvo, razvoj podeželja in okolje Datum sprejetja mnenja strokovne komisije 27. 11. 2018 Datum sprejetja mnenja na plenarnem zasedanju 12. 12. 2018 Plenarno zasedanje št. 539 Rezultat glasovanja (za/proti/vzdržani) 117/2/6

1. Sklepi in priporočila

1.1 Evropski ekonomsko-socialni odbor (EESO) pozdravlja cilj pregleda izvajanja okoljske politike, da se izvede jasen pregled stanja v vseh državah članicah, ki bi razkril njihove glavne pomanjkljivosti pri izvajanju prava EU na področju okolja, ter da se državam članicam, ki so pri izvajanju tega prava v zaostanku, priporočijo ukrepi za odpravo teh pomanjkljivosti in zagotovi podpora, zlasti z novim orodjem za medsebojno tehnično pomoč.

1.2 EESO v svojem mnenju ( 1 ) o tem vprašanju ugotavlja, da pregled izvajanja okoljske politike EU razkriva, da je slabo, razdrobljeno in neenakomerno izvajanje okoljske zakonodaje EU resna težava v številnih državah članicah EU. Zdi se, da je tako v preteklosti kot tudi danes med temeljnimi vzroki za slabo izvajanje, ugotovljenimi v okviru pregleda izvajanja okoljske politike, pomanjkanje politične volje številnih vlad držav članic, da bi korenite izboljšave opredelile kot politično prednostno nalogo in v ta namen zagotovile zadostna sredstva (npr. v okviru večletnega finančnega okvira). Zato EESO poudarja, da je pravilno izvajanje okoljskega pravnega reda EU v interesu evropskih državljanov ter da prinaša realne gospodarske in družbene koristi.

1.3 EESO v omenjenem mnenju ( 2 ) tudi poudarja, da je učinkovito izvajanje ukrepov za varstvo okolja delno odvisno od tega, ali se civilni družbi (zaposlenim, delavcem in drugim predstavnikom družbe) omogoči dejavna vloga. Poleg tega EESO ponovno poziva k dejavnejšemu in strukturiranemu vključevanju civilne družbe, s katerim bi lahko okrepili preglede izvajanja okoljske politike. Po mnenju EESO je treba organizacijam civilne družbe na nacionalni ravni omogočiti, da prispevajo svoje strokovno znanje in vpogled tako v poročilih za posamezne države kot tudi v strukturiranih dialogih v državah in pri nadaljnjih ukrepih. Zato je EESO še naprej pripravljen spodbujati dialog s civilno družbo na ravni EU v okviru resnično trajnostnega in krožnega gospodarstva.

1.4 EESO v svojem mnenju o akcijskem načrtu EU za izboljšanje okoljske skladnosti in upravljanja ( 3 ) ponovno poudarja, da sedanje pomanjkljivosti spodkopavajo zaupanje državljanov v učinkovitost zakonodaje EU, ter ponovno poziva države članice in Komisijo, naj namenijo precejšnja sredstva za zaposlitev dodatnega osebja, da se bo lahko spremljalo izvajanje okoljskega upravljanja in zakonodaje.

1.5 EESO poudarja, da so v nekaterih primerih potrebne tudi okoljske naložbe, ozaveščanje javnosti ali močne verige za izvrševanje zakonodaje in da, četudi inšpektorji za okolje že obstajajo, EU in države članice potrebujejo tudi specializirane sodnike in tožilce.

1.6 EESO tudi opozarja, kot je že navedel v svojem mnenju ( 4 ) , da se morajo poleg ukrepov v zvezi z zadevnimi državami članicami in javnostjo, namenjenih obveščanju in ozaveščanju o pravilih, ki jih je treba spoštovati, sprejeti tudi ukrepi za spremljanje in izvrševanje zakonodaje na ravni EU, kar naj bi počela Komisija kot „varuhinja Pogodb“. V akcijskem načrtu ( 5 ) namreč niso posebej omenjeni razlogi za neizpolnjevanje pravil, kot sta oportunizem in pomanjkanje politične volje. Čeprav je podpora državam članicam potrebna, EESO ponovno poudarja, da nezavezujoči ukrepi iz tega akcijskega načrta ne morejo biti edina strategija za izboljšanje okoljske skladnosti.

1.7 Cikel pregleda izvajanja okoljske politike in akcijskega načrta traja dve leti, pri čemer EESO poudarja, da bi moral imeti dejavno vlogo pri spremljanju in rednem razvoju njune vsebine, da bi se v tem procesu rednih izboljšav okoljske politike Evropske unije upoštevalo tudi mnenje civilne družbe.

1.8 EESO prav tako poziva EU, naj v tekoče spremljanje in ocenjevanje izvajanja okoljske zakonodaje vključi civilno družbo, saj številni dokumenti Evropske komisije kažejo, da so mnoge pomanjkljivosti posledica pomanjkanja sodelovanja med različnimi ravnmi oblasti (nacionalno, regionalno, lokalno) pri odzivanju na to izvajanje.

1.9 Državljani Unije menijo, da je varstvo okolja izjemnega pomena, toda večina jih meni, da EU in nacionalne vlade ne naredijo dovolj za zaščito okolja. Svet, Parlament in Komisija bi morali ob podpori EESO tesneje sodelovati pri izpolnjevanju pričakovanj državljanov. Konkretno: EESO bi lahko zaprosili za pripravo raziskovalnega mnenja o možnih načinih za večji prispevek civilne družbe k oblikovanju in izvajanju okoljske zakonodaje EU.

1.10 EESO poziva Komisijo, naj nemudoma objavi seznam vseh pomanjkljivosti pri izvajanju okoljske zakonodaje EU na področju kakovosti zraka, vode in odpadkov v državah članicah, ki so bile ugotovljene pri pregledu izvajanja okoljske politike. Seznam bi moral deloma temeljiti na navedbah, predloženih Komisiji, in na posvetovanju z organizirano civilno družbo. Poleg tega poziva Komisijo, naj opredeli in nato sprejme ukrepe za odpravo teh pomanjkljivosti. EESO je v mejah svojih sredstev in strokovnega znanja pripravljen prispevati k tej opredelitvi in sodelovati pri ocenjevanju prihodnjega izvajanja teh ukrepov.

1.11 EESO meni, da Komisija ne bi smela le predlagati zakonodaje, temveč bi morala tudi olajšati in podpirati njeno izvajanje ter zagotoviti večjo skladnost med veljavnimi besedili in jih bolj prilagoditi znanstvenemu napredku in mednarodnim zavezam na področju varovanja javnega zdravja in ponovne vzpostavitve pravilnega delovanja ekosistemov. Brez teh ekosistemov ne bo mogoče doseči ne gospodarskega razvoja ne socialne pravičnosti. Zlasti je izvajanje okoljske zakonodaje bistvenega pomena za doseganje ciljev trajnostnega razvoja OZN in dejansko uresničevanje podnebnih sporazumov. Zato EESO pristojne organe opozarja na različne primere izboljšav okoljske zakonodaje na področju kakovosti zraka, vode in odpadkov, ki so navedeni v tem mnenju.

1.12 Na koncu je treba omeniti, da se glede na nedavni predlog direktive o plastičnih proizvodih za enkratno uporabo zdi jasno, da je široko sprejemanje predlaganih ukrepov rezultat obveščanja in medijskih kampanj o onesnaževanju oceanov s plastiko, s čimer se je povečala raven ozaveščenosti državljanov o tem vprašanju. EESO meni, da to velja tudi za številne druge ukrepe, ki bi lahko ljudem, ki živijo v EU, zagotovili zdravo okolje za življenje in prilagajanje podnebnim motnjam ter zaustavili upad biotske raznovrstnosti. EESO v zvezi s tem poudarja, da so za ozaveščanje javnosti o teh velikih izzivih 21. stoletja potrebni dejavna udeležba civilne družbe pri izobraževanju prebivalstva in pričakovana povečana prizadevanja evropskih, nacionalnih in lokalnih organov, v sodelovanju z javnimi in zasebnimi snovalci odločitev (zlasti malimi in srednjimi podjetji ter malo in srednjo veliko industrijo).

2. Splošne ugotovitve

2.1 EESO pozdravlja pripravljenost za sodelovanje, ki jo je Evropski parlament izrazil z zaprosilom za to raziskovalno mnenje o izvajanju okoljske zakonodaje Evropske unije na področju kakovosti zraka, vode in odpadkov.

2.2 Izvajanje evropske okoljske zakonodaje na področju kakovosti zraka, vode in odpadkov je povezano zlasti z varstvom ekosistemov, poleg tega pa utira pot za nove gospodarske priložnosti in pozitivne spremembe za zdravje Evropejcev. Izvajanje zakonodaje ne sproža le vprašanja prenosa direktiv v nacionalno zakonodajo, kar je le prvi korak, temveč vključuje tudi ustanovitev potrebnih javnih organov ali nudenje obstoječih sredstev na področju človeških virov, znanja in odgovornosti, strokovnega znanja in izkušenj ter finančnih sredstev. V številnih primerih so potrebne (javne in/ali zasebne) okoljske naložbe (na primer za čiščenje vode in obdelavo odpadkov), v drugih primerih pa je treba pravno urediti dejavnosti, ki negativno vplivajo na okolje (npr. za ohranitev kakovosti zraka).

2.3 Izboljšano izvajanje okoljske zakonodaje EU bi moralo v vseh državah članicah postati prednostna naloga, zato je treba okrepiti javne organe, pristojne za ta vprašanja. EESO je v več svojih predhodnih mnenj že vključil priporočila v zvezi s tem in širše tudi v zvezi z izvajanjem obstoječe okoljske zakonodaje EU na področju kakovosti zraka, vode in odpadkov. EESO se bo zato na vseh teh področjih, torej na področju zraka ( 6 ) , vode ( 7 ) in odpadkov ( 8 ) , skliceval na ta mnenja.

2.5 Poleg izvajanja veljavne zakonodaje, ki spodbuja vzpostavitev enotnega trga za svobodno in neizkrivljeno konkurenco, vrednega zaupanja državljanov, tako proizvajalcev kot potrošnikov – zakonodaje, ki zagotavlja visoke standarde kakovosti in varnosti na področju varstva prebivalstva in njihovega okolja – se zdi bistveno odpraviti njene pomanjkljivosti, obenem pa doseči, da Unija v okviru dvostranskih in večstranskih trgovinskih pogajanj sistematično zagotovi spoštovanje enakovrednih socialnih in okoljskih predpisov za uvožene izdelke.

2.6 Zato je treba vse ugotovitve, priporočila in sklepe iz tega raziskovalnega mnenja namesto kot tveganje obravnavati kot priložnost za usmerjanje naših dejavnosti, tako da bi ustvarili prednosti v smislu konkurence ali sodelovanja, ki bi zagotovile smisel in prihodnost na gospodarski, socialni in okoljski ravni.

2.7 Na koncu je treba opozoriti, da je treba na vseh treh področjih – zrak, voda in odpadki – preprečiti razlike med državami članicami pri uporabi evropskega prava, saj bi te lahko povzročile izkrivljanje konkurence, okoljsko in socialno neenakost ali nastajanje umetnih meja, ki bi ovirale upravljanje virov, ki so skupni in že po naravi čezmejni. Za okrepitev vseh obstoječih in prihodnjih ukrepov bi morali najti načine za uskladitev davkov na onesnaževanje in virov ter bolje prilagoditi obstoječa orodja glede na zunanje učinke, ki morajo biti zajeti. Okoljske politike se ne bi več smele uporabljati kot prilagodljive spremenljivke, temveč bi morale postati glavni vzvod za strateško preusmeritev človeških, obrtnih, kmetijskih in industrijskih dejavnosti v EU ter se na podlagi pozitivnega zgleda uveljaviti tudi v drugih regijah, kjer se nahajajo njeni politični in trgovinski partnerji.

3. Posebne ugotovitve

3.1 Izvajanje okoljske zakonodaje EU na področju kakovosti zraka

Kakovost zraka je poleg vode, narave in odpadkov eden od sektorjev, kjer prihaja do največjega števila kršitev. Komisija je maja 2018 okrepila izvrševalne ukrepe proti šestim državam članicam, ki so kršile pravila EU o kakovosti zraka, in jih privedla pred Sodišče (16). EESO je seznanjen, da Komisija trenutno izvaja preverjanje ustreznosti direktive o kakovosti zraka, pri čemer ocenjuje uspešnost direktiv o kakovosti zunanjega zraka v obdobju 2008–2018. Prizadevanja za ustreznejše izvajanje zakonodaje o kakovosti zunanjega zraka bi zlasti prispevala k uresničevanju cilja trajnostnega razvoja 11 o trajnostnih mestih.

Pri kakovosti zraka je treba upoštevati, da ima onesnaženost zraka trojni učinek, in sicer na:

1. zdravje, do tolikšne mere, da ostaja onesnaževanje zunanjega zraka in zraka v zaprtih prostorih velik dejavnik tveganja v Evropski uniji (17) in drugod. Je celo glavno tveganje za zdravje in okolje na svetovni ravni (18), saj povzroči 6,5 milijona prezgodnjih smrti na leto in pomeni visoke stroške za družbo, zdravstvene sisteme, gospodarstvo in vse tiste, katerih zdravje je prizadeto. V nedavnem poročilu Evropskega računskega sodišča o onesnaženosti zraka je bilo ocenjeno, da znaša število prezgodnjih smrti približno 400 000 letno, pri čemer je bilo ugotovljeno, da zdravje evropskih državljanov ni vedno dovolj zaščiteno in da ukrepanje EU ni prineslo pričakovanih učinkov;

2. biotsko raznovrstnost (učinki na rastline, gozdove itd.);

3. stavbe, med njimi seveda zgodovinske, ki so povezane s turizmom.

3.1.1 Zrak v zaprtih prostorih

(a) Da bi izboljšali kakovost zraka v zaprtih prostorih, je treba potrošnikom na oznakah kupljenih izdelkov, kot so gradbeni material, dekorativni izdelki, pohištvo ali gospodinjski izdelki, zagotoviti informacije o emisijah. V ta namen bi morala EU na podlagi primerjave zakonodaj držav članic oblikovati usklajen okvir, ki bi temeljil na sedanjih dobrih praksah.

(b) Uvesti je treba obveznost rednega vzdrževanja in nadzora nad kakovostjo prezračevanja po izgradnji in izročitvi stavbe v uporabo. Dolgoročno spremljanje stavb bi nedvomno pozitivno vplivalo na zdravje, pa tudi na porabo energije.

(c) Da bi zaščitili ranljive skupine prebivalstva, tudi tiste, katerih dihalni sistemi je oslabljen ali se še vedno razvija in zato potrebujejo boljšo kakovost zraka, je treba temu namenjene akcijske načrte izvajati v ustanovah, ki so odprte za javnost in v katere prihajajo zlasti majhni otroci.

(d) Kot zadnje bi bilo koristno uskladiti prakse čiščenja zraka. EU bi morala opredeliti merila za merjenje njihove učinkovitosti in varnosti, zlasti da se preprečijo morebitne poslovne nepravilnosti ali celo nepravilnosti na področju zdravja, ki bi bile lahko posledica sedanjega sorazmernega pomanjkanja pravil.

3.1.2 Zrak zunaj

(a) Za boljšo kakovost zraka in za večje zaupanje med državljani in evropskimi institucijami ne zadostuje le doslednejše izvajanje veljavnih pravil in strožje kaznovanje njihovih kršitev, temveč bi bilo treba v določbah evropskih direktiv končno upoštevati tudi manjkajoča priporočila Svetovne zdravstvene organizacije (SZO), kadar ta zagotavljajo višjo raven varstva za zdravje prebivalstva.

(b) Zdaj se merita le kazalca PM10 in PM2,5 (mikrometrska lestvica), čeprav imajo nekateri izredno majhni delci z zdravstvenega vidika veliko večji učinek na zdravje (nanometrična lestvica), ker prodrejo globlje v človeško telo in se lahko kopičijo v vitalnih organih. Evropska zakonodaja bi ta dejstva morala upoštevati in zagotoviti merjenje teh delcev, da bi se tudi njihova prisotnost v zraku postopno zmanjševala.

(c) Enaki ukrepi so potrebni za policiklične aromatske ogljikovodike in različna druga onesnaževala, ki se jih še ne spremlja, med njimi tista, ki so povezana s sežigalnicami, ladijskim prevozom, kopenskimi vozili, gradbenimi stroji itd., zlasti ker bi nenehni napredek na področju znanosti in tehničnih zmogljivosti že zdaj omogočal boljše varovanje zdravja in ekosistemov.

(d) Direktiva o nacionalnih zgornjih mejah emisij (19) ima ključno vlogo pri zmanjševanju emisij onesnaževal zraka v državah članicah, vendar v skladu z načelom subsidiarnosti predlaga le okvirne ukrepe za izpolnjevanje zavez držav članic glede zmanjšanja emisij. Ureditev je prešibka, ker omogoča preveč prožnosti pri izvajanju.

(e) Mogoče so tudi druge izboljšave, saj v direktivi ni predlagan cilj zmanjšanja emisij metana, ki je kot predhodnik ozona in zelo močan toplogredni plin ključni vir onesnaževanja zraka.

(f) Za zagotovitev skladnosti med različnimi evropskimi zakonodajami bi bilo treba v okviru skupne kmetijske politike (SKP) opredeliti cilje na področju onesnaževanja zraka v kmetijskem sektorju. Ta je na primer odgovoren za več kot 95 % emisij amoniaka, onesnaževala, ki je obravnavano v direktivi o nacionalnih zgornjih mejah emisij. Zagotoviti je treba ustrezna orodja v okviru skupne kmetijske politike, da bi države članice dosegle svoje cilje glede zmanjšanja emisij na tem področju.

(g) Na koncu je treba opozoriti, da količinska opredelitev onesnaževal zdaj temelji na njihovi teži (v μg/m3), čeprav toksikologi na znanstvenih srečanjih že več let poudarjajo, da bi jih bilo ustrezneje opredeliti glede na število delcev. Ta pristop je bolj smiseln tudi zato, ker gre za izredno majhne delce, ki jih vdihavamo ljudje (20).

3.2 Izvajanje okoljske zakonodaje EU na področju upravljanja voda

Pri vprašanju vode je treba opozoriti, da se okvirna direktiva kljub splošni ustreznosti še vedno premalo izvaja, saj večini držav članic ni uspelo vzpostaviti dobrega okoljskega stanja, kot je bilo predvideno za leto 2015. Enako velja za Naturo 2000 zaradi splošnega neuspeha pogodbenega instrumenta. Uvesti je mogoče različne izboljšave in novosti, zlasti na podlagi znanstvenega napredka na področju delovanja tal ter razpršitve in medsebojnega delovanja nekaterih onesnaževal. To vprašanje je obravnavano v nadaljevanju. Napredek pri izvajanju zakonodaje EU o vodi bi pripomogel k uresničitvi več ciljev, povezanih s ciljem trajnostnega razvoja 6 o dostopu do čiste vode in sanitarij.

Eno od najpomembnejših področij, povezanih z vodo, je izvajanje direktive o čiščenju komunalne odpadne vode, pri katerem so med državami članicami velike razlike glede skladnosti zaradi prepletenosti vprašanj upravljanja in financiranja. Čeprav je Komisija v tem mandatu vložila veliko naporov v obravnavo tega vprašanja, so potrebe po financiranju na tem področju še vedno velike, rešiti pa je treba tudi težave, povezane z upravljanjem. Na podlagi dokazanih izkušenj ravnanja s trdnimi odpadki bi bilo treba razviti nove načine, da bi postali proizvajalci odgovorni za financiranje dodatnega čiščenja odpadnih voda, s katerim bi skušali zajeti nova onesnaževala, kot so farmacevtski izdelki in mikroplastika.

3.2.1 Dovodni lovilniki

(a) Da bi se izboljšalo stanje površinskih voda ter preprečilo nazadovanje okoljske zakonodaje in upravljanja, je treba opredeliti nekatere pojme, kot so ekološka kontinuiteta, vodotok in mokrišče. Bistveno je na primer, da so pravila o opredelitvi mokrišč določena na evropski ravni, saj je pristop, ki temelji izključno na zaščiti, preveč zapleten, da bi ga bilo mogoče ustrezno prenesti v nacionalno pravo, vsaj v nekaterih državah članicah.

(b) Prav tako bi bilo koristno oblikovati enoten okvir za ocenjevanje, ki bi bil jasen in skupen vsem zainteresiranim stranem, ki sodelujejo pri izvajanju zakonodaje na tem področju.

(c) Ne glede na to, ali govorimo o nanodelcih, na primer v tekstilni in agroživilski industriji, ali endokrinih motilcih, kot so tisti v farmacevtski industriji in kmetijstvu, je treba njihovo širjenje v okolju zmanjšati pri viru in določiti omejitve, ki v površinskih in podzemnih vodah ne smejo biti presežene zaradi njihovega vpliva na ekosisteme, zlasti v prehranskih verigah, ki vključujejo ljudi. V ta namen bi bilo treba končno zagotoviti sredstva, da se dolgoročno določijo tudi pragovi za učinek „koktajla“ teh snovi, različnih snovi, ki se že spremljajo, in njihovih stranskih proizvodov razgradnje.

3.2.2 Podzemne vode

(a) Na področju zakonodaje o vodah so določbe iz Direktive o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike (21), ki urejajo povračilo stroškov za različne kategorije uporabnikov, internalizacijo zunanjih učinkov in določanje cen na podlagi stroškov, premalo zavezujoče in natančne, da bi lahko zagotovile zadosten učinek.

(b) S podnebnimi spremembami se lahko pojavijo težave s podzemnimi vodami, saj na nekaterih mestih urbanistično načrtovanje in kmetijske prakse povzročijo neželeno prekinitev vodnega kroga, povezano s pozidavo tal ali šibko biološko aktivnostjo tal, kar namesto naravnega pronicanja, čiščenja in skladiščenja vode pospešuje površinsko odtekanje vode, erozijo in blatne plazove. Da se prepreči nadaljnje poslabšanje teh pojavov, bi morala EU končno sprejeti zakonodajo za spodbujanje živih tal, katerih prednost bi bila tudi sočasno odzivanje na probleme, povezane s kakovostjo in količino razpoložljive vode za ekosisteme, prehrano ljudi ter kmetijske in industrijske dejavnosti.

(c) Zaradi vloge pri ustvarjanju padavin z evapotranspiracijo ter pri filtriranju, čiščenju in skladiščenju vode v tleh in podtalnici bi bilo treba gozdovom, živim mejam ter v manjši meri trajnim travinjem in površinam, ki se dolgoročno obdelujejo brez oranja, nameniti več pozornosti in zagotoviti, kolikor je to mogoče, da bodo take površine prisotne in razpršene po vsej Evropi. To je še toliko bolj pomembno, ker v veliki meri pomagajo tudi drugim živim bitjem, med njimi številnim spremljevalcem kultur, pri soočanju z vročinskimi valovi ter drugimi skrajnimi in vse pogostejšimi vremenskimi pojavi.

3.2.3 Direktiva o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike

Zaradi boljšega izvajanja okvirne direktive o vodah bi bilo treba njeno besedilo o nekaterih vidikih, ki so delno obravnavani zgoraj, spremeniti v skladu z naslednjimi točkami:

(a) Status vode v preambuli „voda ni kot ostali tržni proizvodi“ je treba nadomestiti z „voda ni tržni proizvod“.

(b) Glede na stanje voda v Evropi je treba na podlagi preventivnega in previdnostnega načela odpraviti vse izjeme, na primer v členih 4(5) ali 7(4).

(c) Zaradi stanja voda je treba za vse projekte, ki bi lahko vplivali na vodo in vodno okolje, zahtevati presojo vplivov na okolje. Zato je treba črtati „poenostavljeni postopek presoje tveganja“ (člen 16).

(d) Pregledati je treba načelo „onesnaževalec plača“, zlasti njegove načine uporabe, in sicer: — s spremembo člena 9: namesto „Države članice upoštevajo načelo povračila stroškov storitev za rabo vode, skupaj z okoljskimi stroški in stroški virov, ob upoštevanju ekonomske analize, izvedene po Prilogi III, in zlasti skladno z načelom ‚plača povzročitelj obremenitve‘“ bi bilo treba zapisati: „Države članice uveljavijo povračilo neposrednih in posrednih stroškov v zvezi z vplivom človekovega delovanja na vodo v skladu z načelom ‚plača povzročitelj obremenitve‘“, — s črtanjem izjem iz člena 9(4), — z vključitvijo vseh sektorjev, in sicer z natančnejšo opredelitvijo treh področij (kmetijstvo, industrija, gospodinjstva), za katere države članice določijo pravila za preprečevanje eksternalizacije stroškov. V letnem poročilu bi se po sektorjih opredelili pogoji za izvajanje tega procesa.

(e) Tudi vse izraze tipa „zagotovijo, da“ ali „omogočijo“ je treba nadomestiti z dejansko obveznostjo (na primer v členu 11(5) ali členu 14(1)).

(f) Prav tako je treba znižati mejne vrednosti onesnaževal, tudi v kombinaciji z drugimi direktivami (na primer o nitratih, kemikalijah itd.), in posodobiti prednostne snovi (na primer z vključitvijo perfluoriranih spojin, nanotehnologije itd.).

(g) Izboljšati je treba udeležbo javnosti (člen 14), zlasti pri načrtovanju. Sodelovanje javnosti je treba razširiti na programe osnovnih in dopolnilnih ukrepov ter na vse predhodne upravne nadzore.

(h) V zvezi s spori (člen 23) je treba dodati, da morajo države članice v skladu z Aarhuško konvencijo uvesti pravila in postopke, ki bodo javnosti zagotavljala pravna sredstva v sporih glede vode.

3.3 Izvajanje okoljske zakonodaje Evropske unije na področju odpadkov

V oceni učinka nedavno sprejete zakonodaje o odpadkih je bilo opredeljenih več težav z izvajanjem: pravna/regulativna vprašanja in tudi vprašanja povezana z upravljanjem in krepitvijo ozaveščenosti. Pomanjkljivosti pri izvajanju okvirne direktive o odpadkih so pogosto posledica pomanjkanja gospodarskih instrumentov, npr. takih, s katerimi bi recikliranje postalo privlačnejše od odlaganja odpadkov. Vendar lahko vzpostavitev takih gospodarskih instrumentov povzroči težave občinam. Lokalni organi pogosto nimajo zmogljivosti za prenos evropskih ukrepov in instrumentov na lokalno raven, kar kaže na problem upravljanja. Izvrševanje je prav tako velik problem v več državah članicah. EESO priznava, da si je Komisija v zadnjih letih skupaj z državami članicami prizadevala za obravnavo pomanjkljivosti pri izvajanju, na primer z zagotavljanjem tehnične podpore in posebnih smernic o tem, kaj bi bilo treba spremeniti, prek ukrepov za spodbujanje skladnosti, izvedenih v letih 2012 in 2015.

Nedavno sprejeti zakonodajni predlogi o odpadkih bi morali rešiti nekatere težave pri izvajanju in prispevati k uresničevanju cilja trajnostnega razvoja 12 o trajnostni potrošnji in proizvodnji, vendar je treba vprašanja v zvezi z upravljanjem in izvrševanjem še vedno reševati na nacionalni ravni. EESO je skupaj s Komisijo vzpostavil evropsko platformo deležnikov za krožno gospodarstvo, ki je že dosegla pomembne rezultate, in sicer olajšanje zbiranja odpadkov ter izmenjavo in razširjanje strokovnega znanja in izkušenj ter dobrih praks med različnimi zainteresiranimi stranmi. Ta platforma je ključno orodje, ki ga je treba še bolj izkoristiti za spodbujanje izvajanja zakonodaje EU na tem področju.

3.3.1 Preprečevanje nastajanja odpadkov

(a) Nedavni pregled politike o odpadkih (22) je priložnost za močno podporo ukrepom za zmanjšanje naših potreb pri viru (tudi naše povpraševanje po surovinah in sekundarnih surovinah) ter nastajanja novih odpadkov, zlasti tistih, ki so nevarni za ekosistem in človekovo zdravje. To pomeni, da moramo razmisliti o naših potrebah ter o stvareh, ki jih proizvedemo, in njihovi zasnovi, da bodo uporabne dlje in jih bo mogoče preoblikovati z najmanjšo možno izgubo materiala, kar bo na splošno vplivalo na okolje, energetsko neodvisnost in gospodarsko vzdržnost.

(b) Že pri zasnovi naših izdelkov je treba izločiti strupene in nevarne sestavine, ki lahko otežijo prihodnje recikliranje, da bi tako „odpadke“ nadomestili s „trajnostnimi materiali“ in krožnim gospodarstvom.

(c) V zvezi z embalažo bi morala prevladovati zmernost, poleg tega pa bi bile koristne čim večje, postopne in obvezne spremembe, da se prepreči izkrivljanje konkurence na področju različnih sistemov vračanja in ponovne uporabe, ki že obstajajo oziroma bodo še razviti.

(d) Preprečevanje nastajanja odpadkov je odvisno tudi od tega, ali je družba sposobna zagotoviti ponovno uporabo in popravilo izdelkov. Zato je potrebna ambiciozna zakonodaja EU, ki ne bo omejena na prostovoljne ukrepe, temveč bo določala zavezujoče cilje, ki jih je treba izpolniti.

(e) EU si mora zadati bolj ambiciozne cilje za povečanje učinkovitosti rabe virov v naših proizvodnih sistemih, da bi gospodarski razvoj ločili od porabe naravnih virov in posledičnih vplivov na okolje.

3.3.2 Ravnanje z odpadki

(a) Za vzpostavitev in ohranitev zaupanja prebivalstva, tako proizvajalcev kot potrošnikov, je treba zlasti s stalnim upoštevanjem najnovejših znanstvenih spoznaj v prihodnje preprečiti kakršen koli škandal v zvezi s krožnim gospodarstvom, zlasti na področju zdravja, ki bi lahko bil povezan s koncentracijo ali razpršitvijo onesnaževal v recikliranih materialih (na primer brom ali endokrini motilci) ali v okolju (nanomateriali ali mikroplastika).

(b) Tak pristop bo toliko bolj verodostojen in učinkovitejši, če bo za izboljšanje stopnje recikliranja vseh vrst materialov sledljivost njihovih sestavin vzpostavljena že v fazi njihove proizvodnje in če bo zagotovljena čim večja preglednost na poti do njihovega prvega stika s potrošnikom.

(c) To pomeni, da je treba v Evropski uniji tako za reciklirane kot za neobdelane materiale zagotoviti enako raven varstva zdravja ljudi in okolja. Pri recikliranih materialih ne sme biti dovoljena uporaba nevarnih kemikalij v višjih koncentracijah. Zato bi morala Evropska agencija za kemikalije pri omejevanju in določanju mejnih vrednosti za kemikalije v skladu z uredbo REACH (23) določiti enake omejitve za reciklirane materiale. Pri materialih, ki ne izpolnjujejo teh omejitev, je treba snov odstraniti ali jo opredeliti kot neprimerno za ponovno uporabo in recikliranje.

(d) Poleg okoljsko primerne zasnove, ki bi morala veljati za pametne telefone ter druge električne in elektronske izdelke, bi morala EU oblikovati in tudi sprejeti ustrezno politiko ravnanja z odpadki na svojem ozemlju, namesto da dopušča njihov odvoz v tujino.

(e) V skladu z analizo življenjskega kroga so vse možnosti recikliranja boljše od sežiganja (zlasti zaradi sive energije, na primer v plastiki), z izjemo lesa v nekaterih posebnih primerih in nekaterih nevarnih odpadnih proizvodov/materiala. Tako kot odlaganje je treba tudi sežiganje postopno odpraviti in določiti ambiciozne cilje na tem področju.

V Bruslju, 12. decembra 2018 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Luca JAHIER

(1) Mnenje o pregledu izvajanja okoljske politike EU (UL C 345, 13.10.2017, str. 114).

(2) Glej opombo 1.

(3) Mnenje o ukrepih EU za izboljšanje okoljske skladnosti in upravljanja (UL C 283, 10.8.2018, str. 83).

(4) Glej opombo 3.

(5) COM(2018) 10 final.

(6) Mnenji Čist zrak za Evropo (UL C 451, 16.12.2014, str. 134) in Odprava azbesta v EU (CCMI/130) (UL C 251, 31.7.2015, str. 13).

(7) Mnenja Akcijski načrt za naravo, ljudi in gospodarstvo (UL C 129, 11.4.2018, str. 90), Mednarodno upravljanje oceanov: prispevek EU k odgovornemu upravljanju oceanov (UL C 209, 30.6.2017, str. 60) in Kakovost vode, namenjene za prehrano ljudi (UL C 367, 10.10.2018, str. 107).

(8) Mnenja Omejevanje uporabe nekaterih nevarnih snov (UL C 345, 13.10.2017, p. 110); Možnosti za rešitev vprašanja stičišča med zakonodajo o kemikalijah, proizvodih in odpadkih (UL C 283, 10.8.2018, str. 56); Evropska strategija za plastiko v krožnem gospodarstvu (vključno z obdelavo odpadkov z ladij) (UL C 283, 10.8.2018, str. 61); Vloga pridobivanja energije iz odpadkov v krožnem gospodarstvu (UL C 345, 13.10.2017, str. 102); Sveženj o krožnem gospodarstvu (UL C 264, 20.7.2016, str. 98).

(9) Mnenje o dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah (UL C 129, 11.4.2018, str. 65).

(10) Glej opombi 1 in 3.

(11) Mnenje Nov dogovor za potrošnike (UL C 440, 6.12.2018, str. 66).

(12) Mnenji Prehod na bolj trajnostno evropsko prihodnost (UL C 81, 2.3.2018, str. 44) in Novi trajnostni ekonomski modeli (UL C 81, 2.3.2018, str. 57).

(13) Mnenji Agenda 2030 – Evropska unija, ki si prizadeva za cilje trajnostnega razvoja na svetovni ravni (sprejeto 20. oktobra 2016) (UL C 34, 2.2.2017, str. 58), in Osrednja vloga trgovine in naložb pri uresničevanju in izvajanju ciljev trajnostnega razvoja (UL C 129, 11.4.2018, str. 27).

(14) Mnenje Poglavja o trgovini in trajnostnem razvoju v sporazumih EU o prosti trgovini (UL C 227, 28.6.2018, str. 27).

(15) Mnenji Pariški protokol – načrt za obravnavo svetovnih podnebnih sprememb po letu 2020 (UL C 383, 17.11.2015, str. 74) in Podnebna pravičnost (UL C 81, 2.3.2018, str. 22).

(16) http://europa.eu/rapid/press-release_IP-18-3450_sl.htm

(17) Po navedbah Evropske agencije za okolje.

(18) Po navedbah SZO.

(19) Direktiva o nacionalnih zgornjih mejah emisij.

(20) https://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0048969711005730?via%3Dihub

(21) Okvirna direktiva o vodah.

(22) http://ec.europa.eu/environment/waste/target_review.htm

(23) Uredba REACH – Uredba (ES) št. 1907/2006 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 396, 30.12.2006, str. 1, kot je bila spremenjena z UL L 136, 29.5.2007, str, 3).