Ob upoštevanju zgoraj navedenega in kot je napovedano v sporočilu o akcijskem načrtu za pravično in preprosto obdavčitev, ki podpira strategijo za okrevanje, se s predlagano spremembo direktive o DDV ustanavlja odbor, ki bi nadzoroval, katere izvedbene akte Komisija sprejme na nekaterih področjih DDV. V zvezi s tem je treba poudariti tri vidike:

Zaradi teh razhajanj lahko zelo verjetno nastanejo primeri dvojne obdavčitve, za podjetja pa pomenijo pravno negotovost in dodatne stroške, kar se običajno precej pozneje konča šele s sodbo Sodišča Evropske unije (SEU), katere rezultat je včasih razlaga, s katero se prej večina držav članic ni strinjala (na primer v zvezi z uporabo pravil o delitvi stroškov). Lahko se celo zgodi, da se s sodbo SEU, ki se nanaša na konkreten dejanski položaj, ne odpravijo vse negotovosti. To se je zgodilo v zvezi z obravnavo dobav med sedežem podjetja in njegovo podružnico (v kombinaciji s skupinami za DDV) za namene DDV: čeprav je bilo s sodbo SEU v zadevi Skandia America rešenih več problemov, ostajajo dvomi glede obravnave za namene DDV v položajih, ki ne ustrezajo natančno dejstvom v zadevi, ki je bila predložena SEU.

Odbor za DDV je sestavljen iz predstavnikov držav članic in Komisije ter proučuje vprašanja Komisije ali države članice v zvezi z uporabo določb EU o DDV. Glede na to, da je odbor za DDV svetovalni odbor, lahko sprejme le nezavezujoče smernice o uporabi direktive o DDV, zavezujoče izvedbene ukrepe pa lahko sprejme le Svet na podlagi predloga Komisije (člen 397 direktive o DDV).

Predlog je skladen z načelom subsidiarnosti, saj je glavni ugotovljeni problem prav to, da države članice koncepte iz direktive o DDV uporabljajo neusklajeno, kar lahko povzroči dvojno obdavčitev ali neobdavčitev, zlasti v čezmejnih položajih. Države članice ne morejo same rešiti teh problemov. Prenos nekaterih izvedbenih pooblastil na Komisijo bo omogočil hitrejšo in učinkovitejšo obravnavo položajev, ki nastanejo zaradi različnih razlag in ki trgovcem povzročajo težave. Pri tem bo Komisiji pomagal odbor, ki je sestavljen iz strokovnjakov za DDV iz davčnih uprav držav članic ter ki bo torej primeren za dosledno in hitro obravnavo problemov.

– drugič, v interesu davčnih uprav in podjetij je, da se olajša sprejetje skupnih razlag določb direktive o DDV, saj lahko razhajanja na tem področju zelo verjetno povzročijo dvojno obdavčitev, izkrivljanje konkurence in dodatne stroške za podjetja. S tega vidika je postopek v odboru dolgoletni standardni pristop, ki se uporablja v pravu EU za olajšanje oblikovanja teh skupnih razlag. Treba je opozoriti, da se na področju posredne obdavčitve standardni postopki v odboru že uporabljajo za upravno sodelovanje na področju DDV in za trošarine;

(i) Prvi pododstavek člena 397a(1) v povezavi z drugim pododstavkom navedene določbe in členom 397

Člen 291 PDEU na splošno določa, da „[č]e so potrebni enotni pogoji za izvajanje pravno zavezujočih aktov Unije“, se s temi akti načeloma na Komisijo, ali v ustrezno utemeljenih posebnih primerih na Svet, prenesejo izvedbena pooblastila. SEU je že večkrat dosledno razsodilo, da so pojmi in koncepti, ki se uporabljajo v celotni direktivi o DDV, razen v maloštevilnih primerih, v katerih je njihova opredelitev v skladu z direktivo izrecno prepuščena državam članicam, pojmi in koncepti prava Unije, ki jih je treba razlagati in uporabljati enotno.

Izrazi direktive o DDV, za katere navedena direktiva vsebuje izrecne napotitve na pravo držav članic za opredelitev (njihovega) pomena in obsega, so redki. Omeniti je mogoče na primer pojme „zemljišče za gradnjo“ in „zemljišče, na katerem objekt stoji“ (člen 12), „posebni investicijski skladi“ (člen 135(1)(g)) in „nastanitev“ (člen 135(2)(a)). Za večino drugih izrazov in konceptov, uporabljenih v direktivi, sta po mnenju SEU potrebna enotna razlaga in uporaba, ki bi ju bilo treba, kot določa člen 291 PDEU, določiti z izvedbenimi ukrepi.

Dodelitev izvedbenih pooblastil Komisiji je omejena na opredelitev pomena nekaterih določb direktive o DDV. Svet pa obdrži svoja izvedbena pooblastila, tj. brez teh opredeljenih pooblastil Komisije. Izvedbeni ukrepi, katerih namen ni opredelitev pomena izrazov iz prvega pododstavka člena 397a(1), bi tako spadali v okvir pristojnosti Sveta. Poleg tega vsi izvedbeni ukrepi v zvezi z določbami v naslovu I (Predmet in področje uporabe), naslovu VIII (Stopnje) in naslovu XIII (Odstopanja) direktive o DDV, ki so vsi še posebno občutljivi za države članice, jasno spadajo v okvir izvedbenih pooblastil Sveta. Nazadnje, države članice bi bile pristojne za sprejetje zadevnih pravil v zvezi s postavkami, izrecno izključenimi iz izvedbenih pooblastil Komisije v drugem pododstavku člena 397a(1).

(ii) Točka (a) prvega pododstavka odstavka 1 v povezavi z drugim pododstavkom

Naslov III direktive o DDV se nanaša na davčne zavezance. Za številne določbe tega naslova bi bila potrebna enotna razlaga, saj direktiva o DDV nacionalni zakonodaji držav članic ne narekuje opredelitve pomena izrazov, uporabljenih v tem naslovu: na primer za pojem „priložnostno “ (člen 9(2)) ali pojem „sejmi in razstave komercialne narave“ (kategorija 8 v Prilogi I).

Nasprotno pa Komisija ne bi smela biti pooblaščena, da z izvedbenimi akti:

–v imenu države članice izvaja možnosti ali da ji prepreči izvajanje možnosti, ki jih direktiva o DDV omogoča državam članicam v zvezi s skupinami za DDV (člen 11), priložnostnimi davčnimi zavezanci, alternativnimi merili za merila o prvi uporabi objektov in pomenom „zemljišča, na katerem objekt stoji“ (člen 12) ter oproščenimi dejavnostmi, ki se obravnavajo kot dejavnosti, ki jih opravljajo državni organi (člen 13(2));

–določi opredelitev „zemljišča za gradnjo“, saj direktiva izrecno napotuje na njegovo opredelitev v nacionalnem pravu (člen 12(3)).

(iii) Točka (b) prvega pododstavka odstavka 1 v povezavi z drugim pododstavkom

V naslovu IV direktive o DDV so obravnavane obdavčljive transakcije. Jasno je, da je treba pojme, uporabljene v določbah tega naslova, uporabljati enotno: na primer pojme „premoženje v stvareh“ (člen 14(1)), „poslovna sredstva“ (člen 17(1)) in „prihod“ (člen 17a(4)). Vendar Komisija ne bi smela biti upravičena, da z izvedbenimi ukrepi v imenu države članice izvaja katere koli možnosti ali da državi članici prepreči izvajanje možnosti, ki so državam članicam dodeljene v tem naslovu. Te možnosti se nanašajo na pojem „dobava blaga“ (člen 14(3), člen 15(2) ter člena 18 in 19) in na pojem „opravljanje storitev“ (člen 26(2) ter člena 27 in 29).

(iv) Točka (c) prvega pododstavka odstavka 1 v povezavi z drugim pododstavkom

Naslov V direktive o DDV se nanaša na kraj obdavčljivih transakcij. Tu je potreba po enotni uporabi določb očitna, saj bi različne razlage, ki bi jih države članice pripisale uporabljenim izrazom v tem naslovu, najverjetneje povzročile primere dvojne obdavčitve ali neobdavčitve. Tako je treba na primer pojme „odpošlje ali prevaža dobavitelj ali druga oseba za njegov račun“ (člena 32 in 33), „montaža ali instalacija“ (člen 36), „prvi dobavitelj“ in „zadnja stranka“ (člen 36a), „nepremičnine“ (člen 47) ter „restavracijske storitve in storitve cateringa“ (člen 55) vse uporabljati enotno v vsej Uniji.

Nasprotno pa Komisija ne bi smela biti pooblaščena, da z izvedbenimi ukrepi v imenu države članice izvaja možnosti ali da državi članici prepreči izvajanje možnosti, ki so državam članicam dodeljene v navedenem naslovu (na primer možnosti v zvezi z „dejansko uporabo in potrošnjo“ v zvezi s krajem dobave nekaterih storitev).

(v) Točka (d) prvega pododstavka odstavka 1 v povezavi z drugim pododstavkom

Naslov VI obravnava obdavčljivi dogodek in obveznost obračuna DDV. Določbe, uporabljene v tem naslovu, je treba uporabljati enotno: na primer pojme „zaporedni računi“, „zaporedna plačila“ ali „nepretrgane dobave blaga“ (člen 64) ter pojma „predplačilo“ in „prejem plačila“ (člen 65). Vendar Komisija ne bi smela biti pooblaščena, da v imenu države članice izvaja možnost ali da državi članici prepreči izvajanje možnosti v zvezi z obveznostjo obračuna DDV za nepretrgano dobavo blaga (tretji pododstavek člena 64(2)). Enako bi veljalo za odstopanja, dovoljena državam članicam v zvezi z obveznostjo obračuna DDV za določene transakcije ali za določene kategorije davčnih zavezancev (člen 66).

(vi) Točka (e) prvega pododstavka odstavka 1 v povezavi z drugim pododstavkom

Naslov VII direktive o DDV se nanaša na davčno osnovo za DDV. Določbe, uporabljene v tem naslovu, je treba uporabljati enotno: na primer pojme „prodajna faza“, „nabavna cena“ ali „lastna cena“ (člen 72), „plačilo“ in „subvencije, ki so neposredno povezane s ceno takšnih dobav“ (člen 73), „davki, dajatve, prelevmani in takse“ in „postranski stroški“ (člen 78) ter „popusti na ceno in rabati“ ali „prehodni konto“ (člen 79). Nasprotno pa Komisija ne bi smela biti pooblaščena, da z izvedbenimi ukrepi v imenu države članice izvaja katere koli možnosti ali da državi članici prepreči izvajanje možnosti, ki so državam članicam dodeljene v navedenem naslovu. Komisija ne bo pooblaščena niti, da določi pogoje in pravila v zvezi s spremembo davčne osnove (člen 90(1)) ali menjalnim tečajem (člen 91(2)).

(vii) Točka (f) prvega pododstavka odstavka 1 v povezavi z drugim pododstavkom

Naslov IX direktive o DDV se nanaša na oprostitve. Komisija ne bi smela biti pooblaščena, da z izvedbenimi ukrepi: