EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 4.4.2019 SWD(2019) 111 final DELOVNI DOKUMENT SLUŽB KOMISIJE Pregled izvajanja okoljske politike 2019: ozadje politike























Spremni dokument k SPOROČILU KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ





Pregled izvajanja okoljske politike 2019:

Evropa, ki varuje svoje državljane in izboljšuje kakovost njihovega življenja



{COM(2019) 149 final} - {SWD(2019) 112 final} - {SWD(2019) 113 final} - {SWD(2019) 114 final} - {SWD(2019) 115 final} - {SWD(2019) 116 final} - {SWD(2019) 117 final} - {SWD(2019) 118 final} - {SWD(2019) 119 final} - {SWD(2019) 120 final} - {SWD(2019) 121 final} - {SWD(2019) 122 final} - {SWD(2019) 123 final} - {SWD(2019) 124 final} - {SWD(2019) 125 final} - {SWD(2019) 126 final} - {SWD(2019) 127 final} - {SWD(2019) 128 final} - {SWD(2019) 129 final} - {SWD(2019) 130 final} - {SWD(2019) 131 final} - {SWD(2019) 132 final} - {SWD(2019) 133 final} - {SWD(2019) 134 final} - {SWD(2019) 135 final} - {SWD(2019) 136 final} - {SWD(2019) 137 final} - {SWD(2019) 138 final} - {SWD(2019) 139 final}



Ozadje politike – pregled izvajanja okoljske politike 2019 I.O pregledu izvajanja okoljske politike Pregled izvajanja okoljske politike 2019 je druga izdaja rednega cikla analize, dialoga in sodelovanja za izboljšanje izvajanja veljavne okoljske politike in zakonodaje EU, ki je bil prvič napovedan leta 2016 . Prvo sporočilo o pregledu izvajanja okoljske politike in 28 poročil za posamezne države so bili objavljeni februarja 2017, sedanji sklop poročil pa predstavlja sveženj za leto 2019. Namen poročil je spodbuditi razpravo o skupnih okoljskih izzivih za EU in najučinkovitejših načinih za obravnavo najpomembnejših vrzeli pri izvajanju v državah članicah. Temeljijo na podrobnih poročilih o izvajanju za posamezne sektorje, ki jih je Komisija zbrala ali objavila na podlagi posebne okoljske zakonodaje, pa tudi na poročilih o stanju okolja in drugih poročilih Evropske agencije za okolje. Ta poročila o pregledu izvajanja okoljske politike ne bodo nadomestila specifičnih pravnih instrumentov in dialoga za zagotovitev skladnosti z zavezujočimi pravili EU. Poročila so na splošno usklajena s strukturo sedmega okoljskega akcijskega programa ter se nanašajo na agendo za trajnostni razvoj do leta 2030 in povezane cilje trajnostnega razvoja, kolikor izražajo obveznosti in cilje politike iz okoljskega prava EU. Glavni opredeljeni izzivi upoštevajo dejavnike, kot so vpliv na kakovost življenja državljanov, dosedanji napredek pri izpolnjevanju okoljskih ciljev EU in posledice za vire. Poročilom za posamezne države je priloženo sporočilo z naslovom „Pregled izvajanja okoljske politike 2019: Evropa, ki varuje svoje državljane in izboljšuje kakovost njihovega življenja“. V njem so opredeljeni skupni izzivi in zagotovljeni predhodni sklepi o možnih temeljnih vzrokih za slabo uspešnost držav članic. Na podlagi tega so v njem poleg posebnih prednostnih ukrepov, vključenih v poročila za posamezne države, predlagani nadaljnji strukturni načini za doseganje boljših rezultatov. Zaradi lažjega sklicevanja vsebuje sporočilo prilogo s predlaganimi ukrepi za posamezno državo članico. Ključni način za izboljšanje uspešnosti je razvoj zmogljivosti okoljskih organov, zlasti usposobljenosti in strokovnega znanja njihovega osebja. Komisija je v podporo pregledu izvajanja okoljske politike vzpostavila program TAIEX-EIR PEER 2 PEER (P2P) za olajšanje vzajemne izmenjave med osebjem okoljskih organov, da bi lahko neposredno izkoristili dobre prakse v drugih državah in regijah. Program P2P je praktično orodje, ki zagotavlja prilagojeno podporo organom držav članic, ki izvajajo okoljsko politiko in zakonodajo. Komisija ta instrument TAIEX uspešno uporablja že več kot 20 let v širitveni in sosedski politiki ter v zadnjem času pri pomoči pri kohezijski politiki prek programa TAIEX REGIO P2P. Ker je bilo v njegovem prvem letu delovanja (2018) izvedenih dvajset okoljskih projektov in ker so bile vključene vse države članice, to orodje izpolnjuje potrebo po dopolnilnih instrumentih za izboljšanje strokovnega znanja izvajalskih organov z izmenjavo izkušenj. Pregled izvajanja okoljske politike se od pregledov uspešnosti okoljske politike, ki jih izvaja OECD, razlikuje v tem, da se z njim vsaki dve leti oceni izvajanje ključnih zahtev okoljske zakonodaje in politik EU v vsaki državi članici EU. Posledica tega so razmeroma jedrnata poročila, ki zagotavljajo pregled napredka pri izvajanju in primerljivost po EU. Ozadje politike Poročila o pregledu izvajanja okoljske politike niso namenjena le okoljskim strokovnjakom, ampak tudi drugim organom in širši javnosti, zato je lahko pojasnitev okvira politike koristna za razumevanje informacij o posameznih državah v poročilih. Vendar da bi bila poročila za posamezne države o pregledu izvajanja okoljske politike za leto 2019 še naprej jedrnata, so nekatere splošne informacije o posameznih tematskih sektorjih določene v tem referenčnem dokumentu in ne v vsakem posameznem poročilu. Splošni cilji EU in ustrezni cilji trajnostnega razvoja so navedeni v modrih okvirih. Vsak oddelek vsebuje tudi povezave v opombah na spletna mesta, kjer so na voljo podrobne informacije. Podrobnejše osnovne informacije o okoljskih politikah in zakonodaji EU so na voljo na spletnem mestu Europa. V vsakem poročilu za posamezno državo so opredeljeni glavni izzivi pri izvajanju evropske okoljske politike in zakonodaje ter dobre prakse, vključno z uspešnimi področji v navedeni državi. Na splošno imajo okoljski organi EU na vseh ravneh velik potencial za izboljšanje uspešnosti z učenjem drug od drugega. II.Tematska področja 1.Spreminjanje EU v krožno, z viri gospodarno, zeleno in konkurenčno nizkoogljično gospodarstvo Ukrepi za prehod na krožno gospodarstvo V akcijskem načrtu za krožno gospodarstvo je poudarjena potreba po prehodu na „krožno“ gospodarstvo, ki temelji na življenjskem ciklu, pri čemer je treba v čim večji meri ponovno uporabiti vire in doseči skoraj ničelno stopnjo preostalih odpadkov. To se lahko olajša z razvojem inovativnih finančnih instrumentov in financiranja za ekoinovacije ter zagotavljanjem dostopa do njih. S svežnjem o krožnem gospodarstvu so povezani trije cilji trajnostnega razvoja. Cilj trajnostnega razvoja 8 spodbuja trajnostno, vključujočo in vzdržno gospodarsko rast. Cilj trajnostnega razvoja 9 poudarja potrebo po izgradnji vzdržljive infrastrukture, spodbujanju vključujoče in trajnostne industrializacije ter spodbujanju inovacij. Cilj trajnostnega razvoja 12 države spodbuja k doseganju trajnostnega gospodarjenja z naravnimi viri in njihovi učinkoviti rabi do leta 2030. Preoblikovanje našega linearnega gospodarstva v krožno je priložnost, da postane bolj trajnostno in konkurenčno. Ta premik bo spodbudil naložbe ter zagotovil kratko- in dolgoročne koristi za gospodarstvo, okolje in državljane.

Evropska komisija je po sprejetju akcijskega načrta za krožno gospodarstvo leta 2015 in vzpostavitvi povezane platforme za zainteresirane strani leta 2017 januarja 2018 sprejela nov sveženj rezultatov . Ta je vključeval dodatne pobude, kot so: (i) strategija EU za plastiko, (ii) sporočilo o možnostih za obravnavo medsebojnega vpliva zakonodaje o kemikalijah, proizvodih in odpadkih, (iii) poročilo o kritičnih surovinah in (iv) okvir za spremljanje napredka na poti h krožnemu gospodarstvu . Spodbujanje krožnega gospodarstva je od leta 2016 prav tako ponavljajoča se prednostna naloga v letnem pregledu rasti v okviru evropskega semestra. Okvir za spremljanje sledi ključnim trendom in vzorcem, da bi razumeli, kako se razvijajo različni elementi krožnega gospodarstva. Okvir je sestavljen iz desetih ključnih kazalnikov, ki zajemajo vsako fazo, na primer proizvodnjo, porabo, ravnanje z odpadki in sekundarne surovine itd., ter gospodarske vidike, kot so naložbe, delovna mesta, bruto dodana vrednost in inovacije. MSP in učinkovita raba virov MSP lahko okoljske izzive spremenijo v priložnosti, na primer s sprejetjem ukrepov za učinkovito rabo virov, pridobivanjem javne podpore ter ponujanjem zelenih proizvodov in storitev. Ocena uspešnosti MSP je eno od glavnih orodij, ki jih Komisija uporablja za spremljanje in ocenjevanje napredka MSP glede učinkovite rabe virov in drugih okoljskih kazalnikov. Ekoinovacije Pregled dosežkov ekoinovacij (ECI-IS), ki ga je za Komisijo razvila opazovalna skupina za ekološke inovacije, zagotavlja pregled uspešnosti držav članic EU na področju ekoloških inovacij na petih področjih: ekoinovacijski vložki, ekoinovacijske dejavnosti, ekoinovacijski donosi, rezultati učinkovite rabe virov in socialno-ekonomski rezultati. Ravnanje z odpadki Pretvarjanje odpadkov v vir je podprto s: (i) celovitim izvajanjem zakonodaje EU o odpadkih, ki vključuje hierarhijo ravnanja z odpadki, potrebo po zagotovitvi ločenega zbiranja odpadkov, cilje za preusmeritev z odlagališč itd., (ii) zmanjšanjem nastajanja odpadkov na prebivalca in v absolutnem smislu ter (iii) omejitvijo energijske predelave na materiale, ki jih ni mogoče reciklirati, in postopnim opuščanjem odlaganja odpadkov, ki jih je mogoče reciklirati ali predelati, na odlagališčih. Cilj trajnostnega razvoja 12, omenjen zgoraj, podpira ukrepe na področju ravnanja z odpadki. Pristop EU k ravnanju z odpadki temelji na „hierarhiji ravnanja z odpadki“, opredeljeni v okvirni direktivi o odpadkih. Določa prednostni vrstni red pri oblikovanju politike ravnanja z odpadki. Hierarhija je naslednja: preprečevanje nastajanja, (priprava za) ponovno uporabo, recikliranje, predelava in odlaganje, pri čemer je zadnjenavedena možnost najmanj zaželena (saj vključuje odlaganje na odlagališčih in sežiganje brez energijske predelave). Napredek pri doseganju ciljev recikliranja in zmanjšanja odlaganja odpadkov na odlagališčih, pa tudi sprejetje ustreznih načrtov gospodarjenja z odpadki/programov preprečevanja odpadkov bi morala biti poleg kazalnikov za nastajanje odpadkov in vrst obdelave odpadkov ključna za merjenje uspešnosti držav članic. Spremembe zakonodaje o odpadkih , ki sta jih sprejela sozakonodajalca, in nedavni predlog za zmanjšanje vpliva nekaterih vrst plastike na okolje so primer skupnih prizadevanj na ravni Evropske unije za podporo krožnemu gospodarstvu in izboljšanje ravnanja z odpadki. Vendar se to poročilo v skladu s področjem uporabe pregleda izvajanja okoljske politike osredotoča na prihodnje cilje recikliranja (50 % do leta 2020) in na ravnanje s komunalnimi odpadki na splošno. Izvajanje novih pravil in ciljev bo ocenjeno v naslednjih ciklih pregleda izvajanja okoljske politike. Podnebne spremembe Ko je EU 5. oktobra 2016 ratificirala pariški podnebni sporazum, se je zavezala, da bo sprejela ambiciozne podnebne ukrepe na mednarodni ravni in v EU. Cilji EU so zmanjšanje emisij toplogrednih plinov v EU za 20 % do leta 2020 in za vsaj 40 % do leta 2030 v primerjavi z ravnmi iz leta 1990. EU si je kot dolgoročni cilj zastavila, da bo v okviru prizadevanj glede zahtevanega zmanjšanja s strani razvitih držav kot skupine svoje emisije zmanjšala za 80–95 % do leta 2050. Prilagajanje škodljivim posledicam podnebnih sprememb je bistveno za ublažitev že vidnih učinkov ter izboljšanje pripravljenosti in odpornosti na prihodnje učinke. Namen cilja trajnostnega razvoja 13 je izpolniti zavezo do Okvirne konvencije Združenih narodov o spremembi podnebja in udejanjiti Zeleni podnebni sklad. Njegov namen je okrepiti odpornost držav ter njihovo sposobnost prilagajanja na nevarnosti, povezane s podnebjem, in naravne nesreče. EU ima vzpostavljeno potrebno zakonodajo za izpolnitev podnebnih ciljev EU za leti 2020 in 2030. Sistem EU za trgovanje z emisijami (EU ETS) zajema vse velike onesnaževalce s toplogrednimi plini v industriji, energetiki in letalstvu v EU. Ta sistem je temelj politike EU za boj proti podnebnim spremembam in ključno orodje za stroškovno učinkovito zmanjšanje emisij toplogrednih plinov. Sistem EU ETS se uporablja v vseh državah članicah, stopnja skladnosti z njim pa je zelo visoka. Obrati vsako leto pokrijejo približno 99 % svojih emisij s potrebnim številom pravic. Pristojni organi izvajajo različne preglede skladnosti v zvezi z letnimi poročili o emisijah, ki jih predložijo obrati. Za emisije, ki niso vključene v sistem EU ETS, morajo države članice na podlagi zakonodaje o porazdelitvi prizadevanj izpolniti zavezujoče nacionalne cilje.

Vse države EU morajo spremljati svoje emisije v okviru mehanizma EU za spremljanje toplogrednih plinov, ki določa pravila notranjega poročanja na podlagi mednarodno dogovorjenih obveznosti. Čeprav so vse države članice izpolnile zahteve glede poročanja, se nadaljujejo prizadevanja za izboljšanje celovitosti in pravočasnosti poročanja. Pregledno in usklajeno načrtovanje bo EU pomagalo izpolniti cilje za leto 2030 in naprej. Države članice trenutno pripravljajo celovite nacionalne energetske in podnebne načrte ter dolgoročne podnebne in energetske strategije. Prvi nacionalni energetski in podnebni načrti bodo zajemali obdobje od leta 2021 do leta 2030 ter temeljili na iterativnem postopku upravljanja med državami članicami in Komisijo. V skladu s pariškim sporazumom bodo EU in njene države članice do leta 2020 pripravile tudi podnebne strategije za sredino stoletja. Za spodbujanje zmanjšanja emisij iz prometa, pomorskega sektorja in fluoriranih plinov, ki se uporabljajo v izdelkih, je bila sprejeta sektorska podnebna zakonodaja EU. Promet prispeva skoraj četrtino emisij toplogrednih plinov v Evropi in je glavni vzrok za onesnaženost zraka v mestih. V sektorju prometa se emisije toplogrednih plinov od leta 1990 niso zmanjševale tako enakomerno kot v drugih sektorjih. Zakonodaja EU določa zavezujoče cilje glede emisij CO2 za celotni vozni park EU za obdobje 2020/2021 za nove osebne avtomobile in nova lahka gospodarska vozila. Na tej podlagi se za vsakega proizvajalca izračuna cilj specifičnih emisij. Če proizvajalci presežejo svoj cilj, morajo plačati premijo za presežne emisije. Zato morajo države članice vsako leto spremljati podatke o emisijah CO2 za vse nove registracije vozil in o njih poročati Evropski agenciji za okolje. Države članice morajo v skladu z zakonodajo EU tudi zagotoviti, da se potrošnikom zagotovijo ustrezne informacije , vključno z oznako o učinkovitosti porabe goriva in emisijah CO2 v avtomobilu, da bi pri jih spodbudili uporabo učinkovitejših vozil. Kakovost goriva je še en pomemben element pri zmanjševanju emisij toplogrednih plinov iz prometa. V skladu z zakonodajo EU je treba do leta 2020 intenzivnost toplogrednih plinov goriv za vozila zmanjšati do 10 %. Od leta 2018 morajo velike ladje, ki uporabljajo pristanišča EU, spremljati in sporočati svoje ustrezno preverjene letne emisije in druge ustrezne informacije. Prva poročila o spremljanju je treba Komisiji predložiti do 30. aprila 2019. EU je sprejela več zakonodajnih aktov za nadzor emisij iz fluoriranih toplogrednih plinov (F‑plinov), vključno z delno halogeniranimi fluoroogljikovodiki. Direktiva o premičnih klimatskih napravah se uporablja za klimatske sisteme, ki se uporabljajo v majhnih motornih vozilih, uredba o fluoriranih toplogrednih plinih pa zajema vse ključne uporabe, pri katerih se uporabljajo fluorirani toplogredni plini, pri čemer postopoma zmanjšuje količino delno halogeniranih fluoroogljikovodikov, ki se lahko daje na trg v EU, da se omeji njihov vpliv na podnebje. Zaradi nove uredbe o fluoriranih toplogrednih plinih se pričakuje, da se bodo emisije fluoriranih toplogrednih plinov ​​v EU do leta 2030 v primerjavi z letom 2014 zmanjšale za dve tretjini. Uredba se neposredno uporablja v vseh državah članicah. Države članice so morale vzpostaviti programe usposabljanja in certificiranja in pravila glede kazni ter o njih do leta 2017 obvestiti Komisijo. Še en akt EU določa računovodska pravila za emisije in odvzeme toplogrednih plinov, ki izhajajo iz rabe zemljišč, sprememb rabe zemljišč in gozdarstva, kot prvi korak k vključitvi teh dejavnosti v zavezo EU za zmanjšanje emisij. Namen strategije EU o prilagajanju podnebnim spremembam, sprejete leta 2013, je zagotoviti, da bi Evropa postala odpornejša na podnebne vplive, in sicer s spodbujanjem pozitivnih ukrepov držav članic, boljše ozaveščenosti pri sprejemanju odločitev in spodbujanjem prilagajanja v ključnih ranljivih sektorjih. Strategija določa dosleden in dobro usklajen pristop za izboljšanje pripravljenosti in zmogljivosti vseh ravni vlade, da se odzovejo na vplive podnebnih sprememb.

2.Varovanje, ohranjanje in izboljšanje naravnega kapitala Narava in biotska raznovrstnost Strategija EU za biotsko raznovrstnost je usmerjena v zaustavitev izgube biotske raznovrstnosti v EU do leta 2020. S strategijo se zahteva popolno izvajanje direktiv o habitatih in pticah, da bi se doseglo ugodno stanje ohranjenosti zaščitenih vrst in habitatov. Zahteva se tudi, da kmetijstvo in gozdarstvo prispevata k vzdrževanju in izboljšanju biotske raznovrstnosti. V skladu s ciljem trajnostnega razvoja 15 morajo države varovati in obnoviti kopenske ekosisteme ter spodbujati njihovo trajnostno rabo, trajnostno gospodariti z gozdovi, se boriti proti širjenju puščav, preprečiti izgubo biotske raznovrstnosti ter preprečiti degradacijo zemljišč in ta pojav obrniti. Direktiva EU o habitatih iz leta 1992 in direktiva o pticah iz leta 1979 sta temelja evropske zakonodaje za ohranjanje prostoživečih rastlinskih in živalskih vrst v EU. Omrežje Natura 2000, največje usklajeno omrežje zaščitenih območij na svetu, je eden od ključnih instrumentov za izvajanje ciljev direktiv ter zagotovitev dolgoročnega varstva, ohranjanja in preživetja najdragocenejših in najbolj ogroženih vrst in naravnih habitatov Evrope ter ekosistemov, ki jih podpirajo. Države članice morajo v skladu z direktivo o habitatih in direktivo o pticah vzpostaviti usklajeno nacionalno mrežo območij Natura 2000. Komisija ocenjuje skladnost s to zahtevo posamično za vsako vrsto in habitatni tip, ki se pojavlja na nacionalnem ozemlju držav članic. Najnovejšo posodobitev te ocene je izvedla ob pomoči Evropske agencije za okolje. Ključni mejnik za izpolnitev ciljev direktiv je nacionalna določitev območij Natura 2000 kot posebnih ohranitvenih območij na podlagi direktive o habitatih in kot posebnih območij varstva na podlagi direktive o pticah. Ključni kazalniki za merjenje uspešnosti držav članic so njihov napredek pri: (i) izbiri najprimernejših lokacij za vzpostavitev usklajenega omrežja Natura 2000, (ii) pravni določitvi območja na nacionalni ravni ter (iii) ohranjanju ali izboljšanju stanja ohranjenosti vrst in habitatov, pomembnih za EU. Evropska komisija je po temeljiti oceni zakonodaje EU o varstvu narave aprila 2017 sprejela akcijski načrt za izboljšanje njenega izvajanja in povečanje njenega prispevka k doseganju ciljev EU za biotsko raznovrstnost do leta 2020. V akcijskem načrtu za naravo, ljudi in gospodarstvo je bilo predlaganih 15 konkretnih ukrepov, ki se bodo izvedli v obdobju 2017–2019. Ohranjanje in obnavljanje ekosistemov in njihovih storitev Cilj strategije EU za biotsko raznovrstnost je ohraniti in obnoviti ekosisteme in njihove storitve z vključitvijo zelene infrastrukture v prostorsko načrtovanje in obnovitvijo vsaj 15 % degradiranih ekosistemov do leta 2020. Strategija EU za zeleno infrastrukturo spodbuja vključevanje zelene infrastrukture v povezane načrte in programe. Zelena infrastruktura prinaša ekološke, gospodarske in družbene koristi z zagotavljanjem naravnih rešitev za spopadanje z razdrobljenostjo habitatov in ohranitev ali obnovitev ekološke povezanosti. Izboljšuje odpornosti ekosistemov, s čimer zagotavlja nadaljnje zagotavljanje ekosistemskih storitev. Poleg tega ljudem pomaga razumeti koristi narave, lahko pa pomaga tudi mobilizirati naložbe, ki bodo te koristi povečale.

Ocenjevanje naravnega kapitala V okviru strategije EU za biotsko raznovrstnost so države članice pozvane, naj do leta 2014 kartirajo in ocenijo stanje ekosistemov in njihovih storitev na svojih nacionalnih ozemljih, ocenijo ekonomsko vrednost takih storitev ter te vrednosti vključijo v sisteme računovodstva in poročanja na ravni EU in nacionalni ravni do leta 2020. Platforme za podjetja in biotsko raznovrstnost, mreže in izkustvene skupnosti so ključna orodja za spodbujanje in pospeševanje ocenjevanja naravnega kapitala med podjetji in ponudniki finančnih storitev, na primer s protokolom koalicije Natural Capital Coalition. Ocene prispevajo k strategiji EU za biotsko raznovrstnost, saj pomagajo zasebnim podjetjem bolje razumeti in ceniti njihov vpliv na naravo in odvisnost od nje. Platforme za biotsko raznovrstnost so bile vzpostavljene na ravni EU in v več državah članicah.

Invazivne tujerodne vrste Na podlagi strategije EU za biotsko raznovrstnost morajo biti do leta 2020: (i) invazivne tujerodne vrste prepoznane, (ii) prednostne vrste nadzorovane ali izkoreninjene in (iii) poti upravljane, da se novim invazivnim vrstam prepreči okrnitev evropske biotske raznovrstnosti. To je podprto z uredbo o invazivnih tujerodnih vrstah, ki je začela veljati 1. januarja 2015. Invazivne tujerodne vrste so živali in rastline, ki se naključno ali namerno vnesejo v naravno okolje, kjer običajno niso prisotne, kar ima lahko resne negativne posledice za novo okolje. Močno ogrožajo avtohtone rastline in živali v Evropi ter vsako leto povzročijo škodo gospodarstvu EU v višini več milijard EUR. Uredba o invazivnih tujerodnih vrstah določa postopek za prepoznavanje invazivnih tujerodnih vrst, ki zadevajo EU, in tudi ustrezne ukrepe, ki jih je treba v EU sprejeti za take vrste. Ti ukrepi se nanašajo na preprečevanje, zgodnje odkrivanje in hitro izkoreninjenje ter obvladovanje. Države članice in Evropska komisija lahko na podlagi ocen tveganja predlagajo vključitev vrst na seznam. Varstvo tal V tematski strategiji EU za varstvo tal je poudarjena potreba po zagotovitvi trajnostne rabe tal. To vključuje preprečevanje nadaljnje degradacije tal in ohranjanje funkcij tal, pa tudi sanacijo degradiranih tal. V sporočilu z naslovom „Časovni okvir za Evropo, gospodarno z viri“ iz leta 2011 je navedeno, da morajo politike EU do leta 2020 upoštevati svoj neposredni in posredni vpliv na rabo zemljišč. V skladu s ciljem trajnostnega razvoja 15 morajo države odpraviti širjenje puščav, obnoviti degradirana zemljišča in tla, vključno z zemljišči, ki so jih prizadeli širjenje puščav, suše in poplave, ter si prizadevati do leta 2030 doseči nevtralnost na področju degradacije zemljišč. Tla so pomemben vir za življenje in gospodarstvo. Zagotavljajo hrano, vlaknine in biomaso za obnovljivo energijo, sekvestracijo ogljika, čiščenje voda in uravnavanje poplav, surovine, gradbeni material in drugo. Tla so ranljiv in omejen vir, za katerega je v EU značilna vse hujša degradacija. Obstoječi vzorci rabe zemljišč tudi povečujejo razdrobljenost habitatov. Varstvo tal se posredno obravnava v okviru politik EU na področjih, kot so kmetijstvo, voda, odpadki, kemikalije in preprečevanje industrijskega onesnaževanja. Erozija tal zaradi vode je naravni proces, ki ga lahko poslabšajo človeške dejavnosti, kot so neprimerne kmetijske prakse, krčenje gozdov, gozdni požari ali gradnja. Organske snovi v tleh imajo pomembno vlogo v ogljikovem ciklu in pri podnebnih spremembah. Tla so za oceani drugi največji absorber na svetu. Organske spojine v tleh, ki rastlinam zagotavljajo hranila in izboljšujejo razpoložljivost vode, so pomemben kazalnik za zdravje in biotsko raznovrstnost tal. Glavni vzroki za zmanjšanje vsebnosti organskega ogljika v tleh, ki jih povzroča človek, so spremembe v rabi zemljišč (zlasti pretvarjanje travišč v posevke in krčenje gozdov), izsuševanje in izguba mokrišč ter škodljive kmetijske prakse. Izguba organskih snovi v tleh lahko poveča tveganje za erozijo ter zmanjša strukturo in kakovost tal. Komisija je februarja 2017 v tesnem sodelovanju s strokovnjaki za tla, ki so jih imenovale države članice, objavila posodobljen popis in oceno instrumentov politike o varstvu tal v državah EU. Finančni instrumenti EU imajo lahko pomembno vlogo pri varstvu tal. Evropski kmetijski sklad za razvoj podeželja lahko pomaga povečati organske snovi v tleh in zmanjšati erozijo tal, Evropski sklad za regionalni razvoj pa lahko podpira sanacijo industrijskih območij in onesnaženih zemljišč. Varstvo morij

V skladu s politiko in zakonodajo EU na področju obalnega in morskega okolja je treba do leta 2020 zmanjšati vpliv obremenitev na morske vode za dosego ali ohranitev dobrega okoljskega stanja ter zagotoviti, da se obalna območja trajnostno upravljajo. V skladu s ciljem trajnostnega razvoja 14 morajo države ohranjati in vzdržno uporabljati oceane, morja in morske vire za trajnostni razvoj. Cilj Okvirne direktive o morski strategiji je doseči dobro okoljsko stanje morskih voda EU do leta 2020. V ta namen morajo države članice razviti morsko strategijo za svoje morske vode ter sodelovati z državami EU, s katerimi si delijo isto morsko (pod)regijo. Direktiva o pomorskem prostorskem načrtovanju in Priporočilo EU o celostnem upravljanju obalnih območij iz leta 2002 sta privedla do Sklepa Sveta 2010/631/EU , s katerim se je uvedel okvir za tovrstno načrtovanje. Poleg tega gradnje na obali, ki se izvajajo in jih spodbuja okvirna direktiva o vodah, zagotavljajo temelj za uporabo pomorskega prostora, vključno z obalnimi območji, s čimer se zagotovi, da se človekove dejavnosti na morju izvajajo na način, ki je učinkovit, varen, odporen na podnebne vplive in trajnosten. 3.Zagotavljanje zdravja in kakovosti življenja državljanov Kakovost zraka V skladu s politiko in zakonodajo EU za čist zrak je treba precej izboljšati kakovost zraka v Uniji ter EU približati kakovosti, ki jo priporoča Svetovna zdravstvena organizacija. Onesnaževanje zraka in njegove vplive na zdravje ljudi in biotsko raznovrstnost bi bilo treba dodatno zmanjšati, da se doseže dolgoročni cilj nepreseganja kritičnih obremenitev in ravni. V ta namen je treba okrepiti prizadevanja za dosego popolne skladnosti z zakonodajo EU o kakovosti zraka ter opredeliti strateške cilje in ukrepe po letu 2020. EU je pripravila celovito zakonodajo o kakovosti zraka, s katero so se uvedli na zdravju temelječi standardi in cilji za več onesnaževal zraka. V okviru tega morajo države članice zagotoviti, da se najnovejši podatki o koncentracijah različnih onesnaževal v zunanjem zraku na njihovem območju redno sporočajo Komisiji in dajejo na voljo javnosti. Poleg tega direktiva o nacionalnih zgornjih mejah emisij določa cilje za zmanjšanje emisij za glavna onesnaževala na nacionalni ravni. Kakovost zraka se je v Evropski uniji (EU) v zadnjih desetletjih na splošno izboljšala zlasti zaradi politik EU za kakovost zraka, s katerimi je bilo uspešno omejenih več onesnaževal. Vendar so v večini držav članic mejne vrednosti koncentracije onesnaževanja za eno ali več škodljivih onesnaževal zraka še vedno močno presežene. Stanje je zlasti resno na mestnih območjih, kjer živi največ Evropejcev. To neposredno vpliva na zdravje in kakovost življenja, saj povzroča resne bolezni, kot so astma, težave s srcem in ožiljem ter pljučni rak. Onesnaženost zraka je še vedno glavni okoljski vzrok za zgodnjo smrtnost v EU, saj ocene kažejo, da povzroči več kot 400 000 prezgodnjih smrti letno. Družba za to plačuje visoko ceno, saj se zunanji stroški, povezani z zdravstvom, po ocenah gibljejo med 330 in 940 milijardami EUR letno. Program „Čist zrak za Evropo“ (COM(2013) 918) je znova potrdil splošni strateški cilj, da se čim hitreje doseže popolna skladnost z obstoječimi standardi kakovosti zraka po vsej EU. Podpora in smernice za skladnost za države članice so bile zagotovljene v okviru prejšnjega pregleda izvajanja okoljske politike, dialogov o čistem zraku in foruma za čist zrak, strokovnega odbora/strokovne skupine za kakovost zraka, priložnosti za financiranje (Evropski sklad za regionalni razvoj, Kohezijski sklad, programi LIFE) in programa za sodelovanje s sodniki. Industrijske emisije Glavni cilji politike EU na področju industrijskih emisij so: (i) varovanje zraka, vode in tal, (ii) preprečevanje nastajanja odpadkov in ravnanje z njimi, (iii) izboljšanje energijske učinkovitosti in učinkovite rabe virov ter (iv) čiščenje onesnaženih območij. Da bi EU to dosegla, sprejema celosten pristop k preprečevanju in nadzoru rednih in nenamernih industrijskih emisij. Temelj politike je direktiva o industrijskih emisijah . Industrijske dejavnosti so pomembne za gospodarski razvoj, vendar imajo lahko znaten škodljiv učinek na okolje.

Pravni red EU in zlasti direktiva o industrijskih emisijah sta namenjena preprečevanju in zmanjševanju škodljivih industrijskih emisij pri viru s sistemom dovoljenj za velike obrate, ki temelji na uporabi najboljših razpoložljivih energijsko učinkovitih tehnik, ki so gospodarne z viri. Vključuje tudi strožje mejne vrednosti emisij za kurilne naprave in časovno omejitev številnih prilagodljivosti za izpolnjevanje mejnih vrednosti emisij, pa tudi napredno ureditev inšpekcijskih pregledov, v skladu s katero se zahtevajo načrti in programi na podlagi tveganja. Industrijski sektorji, za katere je znano, da so odgovorni za največje breme za okolje, kar zadeva emisije v zrak, so: (i) energija, (ii) kovine in (iii) „druge dejavnosti“ (zlasti intenzivna reja perutnine ali prašičev in površinska obdelava). Hrup Direktiva o okoljskem hrupu določa skupen pristop k izogibanju, preprečevanju in zmanjševanju škodljivih učinkov zaradi izpostavljenosti okoljskemu hrupu. Čezmeren hrup, kot je na primer hrup letal, železnic in cest, je glavni vzrok za slabo zdravje. Hrup lahko povzroči bolezni srca in ožilja, vključno z ishemičnimi boleznimi srca in možgansko kapjo, ter lahko vodi v prezgodnjo smrt. Hrup lahko prekine tudi spanec, z motečimi učinki na endokrini sistem, ljudem povzroči nelagodje in zmanjša sposobnost otrok za učenje. V EU je vsak četrti državljan izpostavljen hrupu na ravneh, ki so škodljive za njegovo zdravje. V predhodni oceni je bilo ugotovljeno, da je število prezgodnjih smrti vsaj 16 600 letno. Da bi se ta težava odpravila, je treba v skladu z zakonodajo EU – tudi če ne določa mejnih vrednosti za hrup – oceniti in kartirati izpostavljenost okoljskemu hrupu, da bi se javnosti zagotovila razpoložljivost informacij o hrupu in njegovih učinkih. Države članice so morale sprejeti tudi akcijske načrte za preprečevanje ali zmanjševanje okoljskega hrupa in ohranjanje okolja, kjer so ravni hrupa dobre. Prva analiza Evropske agencije za okolje kaže, da se je med letoma 2007 in 2012 izpostavljenost cestnemu hrupu v mestih zmanjšala le v 60 % primerov. Kakovost vode in upravljanje voda V skladu z zakonodajo in politiko EU je treba učinek obremenitev na somornice, obalne vode in sladke vode (vključno s površinskimi in podzemnimi vodami) precej zmanjšati. Z doseganjem, ohranjanjem ali izboljšanjem dobrega stanja vodnih teles, kot je opredeljeno v okvirni direktivi o vodah, se bodo državljanom EU zagotovile koristi od kakovostne in varne pitne ter kopalne vode. Zagotovilo se bo tudi, da se cikel hranil (dušika in fosforja) upravlja na bolj trajnosten in z viri gospodaren način. Države morajo v skladu s ciljem trajnostnega razvoja 6 zagotoviti dostop do vode in sanitarno ureditev za vse prek celostnega upravljanja vodnih virov. Splošni cilji politike in zakonodaje EU o vodah so zaščita vodnih virov EU, varovanje zdravja ljudi in zmanjšanje posledic poplav. Z obstoječo zakonodajo EU o vodah se je vzpostavil zaščitni okvir za zagotovitev visokih standardov za vsa vodna telesa v EU, obravnavani pa so tudi specifični viri onesnaževanja (npr. iz kmetijstva, mestnih območij in industrijskih dejavnosti). Zahteva se tudi, da se predvideni vplivi podnebnih sprememb vključijo v ustrezne instrumente za načrtovanje (npr. načrte upravljanja povodij in načrte za obvladovanje poplavne ogroženosti). Z načrti upravljanja povodij in novimi načrti za obvladovanje poplavne ogroženosti, ki se zahtevajo z okvirno direktivo o vodah oziroma direktivo o poplavah, se lahko zaščiti in izboljša vodno okolje ter zagotovi trajnostna raba vode v EU. To vključuje površinske sladke vode, kot so jezera in reke, podzemne vode, estuarije in obalne vode, oddaljene največ eno navtično miljo. Kemikalije EU si prizadeva zagotoviti, da se bodo kemikalije do leta 2020 proizvajale in uporabljale na načine, s katerimi se bodo čim bolj zmanjšali vsi pomembni škodljivi učinki na zdravje ljudi in okolje. V skladu s ciljem trajnostnega razvoja 3.9 je treba občutno zmanjšati število smrtnih žrtev in primerov bolezni zaradi nevarnih kemikalij ter onesnaževanja zraka, vode in tal ter onesnaženja do leta 2030. Izpostavljenost nevarnim kemikalijam lahko resno škoduje okolju in zdravju ljudi. Okolju prijazno ravnanje s kemikalijami in njihova varna uporaba sta glavna cilja zakonodaje EU o kemikalijah. Obstaja tudi cilj enotnega trga: zakonodaja zagotavlja prosti promet s snovmi na notranjem trgu ter hkrati povečuje konkurenčnost in inovacije. Zmanjševanje škodljivih učinkov kemikalij je tudi sestavni del politike in zakonodaje EU o upravljanju voda, kakovosti zraka in ravnanju z odpadki. Horizontalna zakonodaja o kemikalijah (uredba REACH, uredba o razvrščanju, označevanju in pakiranju (CLP) ter zakonodaja o biocidnih proizvodih in fitofarmacevtskih sredstvih) v vsej EU zagotavlja osnovno varstvo človekovega zdravja in okolja ter stabilnost in predvidljivost za gospodarske akterje. Države članice uredbi REACH in CLP uporabljajo neposredno, o izvajanju pa morajo poročati vsakih pet let. Evropska agencija za kemikalije (ECHA) je leta 2016 objavila poročilo o uredbah REACH in CLP, vendar do danes še ni bil pripravljen celovit in reprezentativen pregled tega, kako se ta akta izvajata v posamezni državi članici. Večina držav članic v okviru svojih dejavnosti izvrševanja, ki se še razvijajo, izvaja dejavnosti ozaveščanja in spodbuja uporabo alternativnih metod preskušanja (namesto preskusov na živalih). Države članice izkušnje izmenjujejo v okviru foruma agencije ECHA za izmenjavo informacij o izvrševanju.

Forum usklajuje različne pobude izvrševanja, kot so projekti REACH-EN-FORCE (REF), katerih cilj je uskladiti izvrševanje v vsaki državi članici in preveriti sedanjo raven skladnosti industrije z določenimi obveznostmi. V uredbi REACH, pa tudi v uredbi o biocidnih proizvodih in uredbi o fitofarmacevtskih sredstvih, so bile uvedene zakonodajne določbe, ki obravnavajo endokrine motilce. Merila za opredelitev endokrinih motilcev so vključena v uredbo o biocidnih proizvodih in uredbo o fitofarmacevtskih sredstvih, veljati pa so začela leta 2017. Na podlagi Rotterdamske konvencije so v dejavnosti foruma agencije ECHA za izmenjavo informacij o izvrševanju vključene tudi kemikalije, za katere se uporablja uredba o soglasju po predhodnem obveščanju. Omejitev proizvodnje, izvoz in uvoz obstojnih organskih onesnaževal, varno ravnanje z njimi in njihovo okolju prijazno odstranjevanje ureja uredba o obstojnih organskih onesnaževalih. Večja trajnost mest Politika EU za razvoj mest mesta spodbuja k uvedbi politik za trajnostno urbanistično načrtovanje in projektiranje. Te bi morale vključevati inovativne pristope za javni mestni prevoz in mobilnost, prilagajanje podnebnim spremembam in odpornost nanje, trajnostne stavbe, energijsko učinkovitost, socialno vključevanje, zdravje in dobro počutje državljanov ter ohranjanje biotske raznovrstnosti v mestih. V skladu s ciljem trajnostnega razvoja 11 je treba poskrbeti za vključujoča, varna, odporna in trajnostna mesta in naselja. Približno 75 % prebivalstva EU prebiva na mestnih območjih. Mestna območja prinašajo posebne izzive za okolje in zdravje ljudi, zagotavljajo pa tudi priložnosti za rabo virov in povečano učinkovitost rabe virov. Države članice, evropske institucije, mesta in zainteresirane strani so pripravili agendo EU za mesta (ki vključuje pobudo za pametna mesta), da bi se celovito obravnavala ta vprašanja, tudi njihove povezave z družbenimi in gospodarskimi izzivi. V okviru te agende za mesta bo oblikovanih 12 partnerstev za opredeljene urbane izzive, ki vključujejo kakovost zraka in stanovanja, mobilnost v mestih, energetski prehod, prilagajanje podnebnim spremembam, trajnostno rabo zemljišč in rešitve, ki temeljijo na naravi. V zvezi s tem je Evropska komisija v zelenem tednu leta 2018 uvedla novo prostovoljno orodje za ocenjevanje in primerjanje okoljske uspešnosti mest za kazalnike, ki jih zajema nagrada za zeleno prestolnico Evrope (glej v nadaljevanju). „Orodje za zelena mesta“ ponuja tudi nasvete in primere dobre prakse za „ozelenitev“ mest. EU spodbuja mesta, naj postanejo bolj zelena in razširijo pozitiven primer z nagradami in financiranjem. Primeri vključujejo nagrado za zeleno prestolnico Evrope za mesta z več kot 100 000 prebivalci, ter pobudo Zeleni list Evrope za mesta, ki imajo med 20 000 in 100 000 prebivalcev. EU s Konvencijo županov za podnebje in energijo spodbuja lokalne ukrepe za blažitev podnebnih sprememb, prilagajanje in energijsko učinkovitost. Od začetka njenega delovanja leta 2008 je več kot 7 300 lokalnih organov v EU napovedalo, da nameravajo zmanjšati svoje emisije toplogrednih plinov. Skupno 891 podpisnic v EU je izrazilo svojo namero, da razvijejo strategije za prilagajanje podnebnim spremembam. EU bo prek okvirnega programa za raziskave, Obzorje 2020, do leta 2020 vložila več kot 200 milijonov EUR v razvoj in predstavitev rešitev, ki temeljijo na naravi, na mestnih območjih. Poleg tega ESRR podpira Inovativne urbanistične ukrepe, ki se izvajajo v obdobju 2014–2020, da se preskusijo nove in nedokazane rešitve za urbane izzive. Pobuda Inovativni urbanistični ukrepi ima za navedeno obdobje v okviru ESRR proračun v višini 372 milijonov EUR.



III. Omogočitveni okvir: orodja za izvajanje 4.Zelena obdavčitev, zelena javna naročila, financiranje okoljskih projektov in naložbe Zelena obdavčitev in okolju škodljive subvencije Finančne spodbude, obdavčevanje in drugi ekonomski instrumenti so uspešni in učinkoviti načini za doseganje ciljev okoljske politike. Akcijski načrt za krožno gospodarstvo spodbuja njihovo uporabo. Okolju škodljive subvencije se spremljajo v okviru evropskega semestra in procesa upravljanja energetske unije. Obdavčevanje onesnaževanja in uporabe virov potrošnike spodbuja k socialno in okoljsko koristnim izbiram. Ustvarja tudi proračunske prihodke. Davčni sistemi, ki so usmerjeni v tehnologije, ki bolj onesnažujejo okolje, ustvarjajo manjše davčne prihodke ter višje stroške zdravstvenega varstva in čiščenja. Zelena javna naročila

Politike EU za zelena javna naročila države članice spodbujajo k sprejemanju dodatnih ukrepov za uporabo meril za zelena javna naročila pri vsaj 50 % javnih razpisov. Evropska komisija prispeva k povečanju uporabe javnega naročanja kot strateškega orodja za podporo varstvu okolja. Zelena javna naročila javne organe spodbujajo k naročanju blaga in storitev, ki imajo v svojem življenjskem ciklu manjši vpliv na okolje kot primerljivo blago in storitve, ki bi jih sicer naročili. Kupna moč javnih naročil v EU znaša približno 1,8 bilijona EUR (približno 14 % BDP). Znaten delež tega denarja gre v sektorje z velikim vplivom na okolje, kot je gradbeništvo ali promet. Zato lahko zelena javna naročila pomagajo znatno zmanjšati negativni vpliv javne porabe na okolje in pomagajo podpirati trajnostna inovativna podjetja. Komisija je predlagala merila EU za zelena javna naročila.

Financiranje okoljskih projektov in naložbe Države članice morajo v skladu s pravili evropskih strukturnih in investicijskih skladov (skladov ESI) spodbujati pomen okolja in podnebja v svojih strategijah in programih financiranja za ekonomsko, socialno in teritorialno kohezijo, razvoj podeželja in pomorsko politiko. Za izpolnitev ciljev trajnostnega razvoja je treba mobilizirati javne in zasebne vire financiranja. V ta namen je Komisija marca 2018 sprejela akcijski načrt o financiranju trajnostne rasti. Dobra uporaba evropskih strukturnih in investicijskih skladov, ne le z ustreznim načrtovanjem, ampak tudi s porabo, je bistvena za izpolnitev okoljskih ciljev in njihovo vključitev v druga področja politike. Junckerjev naložbeni načrt za Evropo (Junckerjev načrt) podpira tudi projekte v sektorju okolja in gospodarne rabe virov, in sicer prek Evropskega sklada za strateške naložbe (EFSI), ki zagotavlja jamstvo za prvo izgubo, zaradi česar lahko Evropska investicijska banka vlaga v več projektov, ki so pogosto bolj tvegani. Program LIFE+ lahko zagotovi finančno podporo za pripravo razvoja inovativnih projektov na področju okolja ter zbiranja potrebnega zasebnega in javnega financiranja.



5.Krepitev okoljskega upravljanja V skladu s ciljem trajnostnega razvoja 16 je treba omogočiti dostop do pravnega varstva ter oblikovati učinkovite, odgovorne in odprte ustanove na vseh ravneh. Cilj trajnostnega razvoja 17 je usmerjen v izboljšanje izvajanja, usklajevanja in usklajenosti politike, spodbujanje znanosti, tehnologije in inovacij, vzpostavitev partnerstev in razvoj meril napredka. Komisija je v sporočilu, priloženem poročilom za posamezne države v okviru pregleda izvajanja okoljske politike iz leta 2017, opredelila pet temeljnih vzrokov za izzive pri izvajanju v vseh državah članicah EU: 1.neučinkovito usklajevanje med lokalnimi, regionalnimi in nacionalnimi organi, 2.pomanjkanje upravnih zmogljivosti in nezadostna finančna sredstva, 3.pomanjkanje znanja in podatkov, 4.nezadostni mehanizmi za zagotavljanje skladnosti ter 5.pomanjkanje vključevanja in usklajenosti politike. Ti so obravnavani v vsakem poročilu za posamezne države poleg pravnih zahtev, ki veljajo za okoljsko upravljanje. Komisija je sprejela sporočilo o ukrepih EU za izboljšanje okoljske skladnosti in upravljanja ter vzpostavila platformo za sodelovanje (forum za okoljsko skladnost in upravljanje), da bi države članice sodelovale pri reševanju teh medsektorskih izzivov. Začela je tudi izvajati projekt o razvoju okvira za ocenjevanje okoljskega upravljanja. Dokazi, zbrani s tem projektom, so bili poleg drugih virov uporabljeni pri pripravi tega oddelka ozadja politike. Informacije, udeležba javnosti in dostop do pravnega varstva Državljani lahko učinkoviteje varujejo okolje, če se lahko zanašajo na tri „stebre“ Aarhuške konvencije:

(i) dostop do informacij, (ii) udeležba javnosti pri odločanju in (iii) dostop do pravnega varstva v okoljskih zadevah. Za javne organe, javnost in podjetja je ključnega pomena, da se informacije o okolju delijo učinkovito in uspešno. Udeležba javnosti organom omogoča, da sprejmejo odločitve, pri katerih se upoštevajo pomisleki javnosti. Dostop do pravnega varstva je sklop jamstev, ki državljanom in nevladnim organizacijam omogočajo uporabo nacionalnih sodišč za varstvo okolja. Vključuje pravico do pravnega izpodbijanja („procesno upravičenje“). Državljani imajo lahko učinkovitejšo vlogo pri varovanju okolja, če se lahko zanašajo na tri stebre Aarhuške konvencije, ki so opisani zgoraj. Prav tako bo večja udeležba javnosti pripomogla k boljšemu sprejemanju in skladnosti različnih razvojnih projektov ter tako izboljšala poslovno in družbeno okolje. Okoljske informacije Za javne organe, širšo javnost in podjetja je koristno, da se informacije o okolju delijo učinkovito in uspešno. Podjetja in javni organi bi zato morali pripraviti poročila o svojih dejavnostih, povezanih z okoljem, in informacije posredovati javnosti, kar se vse pogosteje izvaja elektronsko. Udeležba javnosti Udeležba javnosti pri postopku odločanja je pomemben element za zagotovitev, da ustrezni organ sprejme svojo odločitev na najustreznejši podlagi. Dostop do pravnega varstva Dostop do pravnega varstva v okoljskih zadevah je sklop jamstev, ki državljanom in njihovim združenjem omogočajo, da na sodišču izpodbijajo akte ali opustitve ustrezne javne uprave. Je orodje za decentralizirano izvajanje okoljskega prava EU. V prvem krogu pregleda izvajanja okoljske politike je bila ocena osredotočena na procesno upravičenje (tj. zmožnost stranke, da dokaže zadostno povezavo z zakonodajo ali ukrepom, ki ga izpodbija, in škodo zaradi take zakonodaje ali ukrepa), kar je ključno za dostop do sodnega varstva in s tem povezane stroške. Poleg tega je bila v oceni prvič sistematično analizirana razpoložljivost praktičnih informacij javnosti. V tem pregledu izvajanja okoljske politike se proučuje, kako dobro države članice pojasnijo pravice dostopa do pravnega varstva javnosti, procesno upravičenje in druge velike ovire za predložitev zadev o naravi in onesnaženju zraka sodišču.

Zagotavljanje skladnosti Zagotavljanje okoljske skladnosti zajema vse delo, ki ga javni organi opravijo za zagotovitev, da industrije, kmetje in drugi izpolnjujejo svoje obveznosti glede varovanja vode, zraka in narave ter ravnanja z odpadki. Vključuje podporne ukrepe, ki jih zagotovijo organi, kot so: (i) spodbujanje skladnosti, (ii) inšpekcijski pregledi in drugi pregledi, ki jih opravljajo, tj. spremljanje skladnosti, ter (iii) ukrepi, ki jih sprejmejo za zaustavitev kršitev, naložitev sankcij in zahtevanje popravljanja škode, tj. izvrševanje. Znanost za državljane in pritožbe organom pomagajo, da bolje usmerijo svoja prizadevanja. Okoljska odgovornost zagotavlja, da onesnaževalec plača odpravo kakršne koli škode. Obveznosti glede skladnosti so lahko v obliki prepovedi, splošnih zavezujočih predpisov, dovoljenj in drugih ukrepov za zaščito okolja, javnega zdravja in dolgoročnih potreb družbe po virih. To je pojasnjeno v sporočilu z naslovom „Ukrepi EU za izboljšanje okoljske skladnosti in upravljanja“. Spodbujanje in spremljanje skladnosti

Zagotavljanje okoljske skladnosti opisuje vse načine, kako javni organi spodbujajo, spremljajo in izvajajo skladnost, z naslednjimi opredelitvami: ·„spodbujanje“ pomeni pomagati podjetjem in drugim pri skladnosti, ·„spremljanje“ pomeni uporabiti inšpekcijske in druge preglede za zbiranje informacij o ravneh skladnosti in zagotovitev trdnih dokazov za izvrševanje ter ·„izvrševanje“ pomeni ustaviti tiste, ki ne upoštevajo pravil, jih kaznovati in jim naložiti odpravo škode. Spodbujanje zajema ozaveščanje, usmerjanje in svetovanje. Spremljanje zajema rutinske okoljske inšpekcijske preglede, policijske preiskave in okoljske presoje, ki jih izvedejo javni revizijskih organi. Vključuje tudi proučitev pritožb, ki jih vloži javnost. Izvrševanje zajema revizijska priporočila, uradna opozorila, odredbe za opustitev in prenehanje kršitev, upravne kazni, kazenski pregon in zahteve po popravnih ukrepih. Ukrepi se lahko razlikujejo glede na to, kaj najbolje deluje. Znanost za državljane in obravnavanje pritožb Obstajata dve vrsti obravnavanja pritožb: (i) pritožbe javnim organom glede okoljskih težav, s katerimi se morajo ukvarjati pristojni organi, in (ii) pritožbe glede domnevnega neizpolnjevanja okoljskih nalog s strani javnih organov, ki se pogosto vložijo pri uradu nacionalnega varuha človekovih pravic. Preglednost, vključenost državljanov, dostopnost in enostavnost, zaupnost, neodvisnost in odgovornost so glavna vprašanja, obravnavana v tem oddelku. Izvrševanje Okoljska kriminaliteta zajema dejanja, ki kršijo okoljsko zakonodajo in povzročajo znatno škodo ali tveganje za okolje in zdravje ljudi. Najbolj znani primeri okoljske kriminalitete so: (i) nezakonit izpust ali izlitje snovi v zrak, vodo ali tla, (ii) nedovoljena trgovina s prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami, (iii) nedovoljena trgovina z ozonu škodljivimi snovmi in (iv) nezakonito prevažanje ali odmetavanje odpadkov. Direktiva 2008/99/ES o kazenskopravnem varstvu okolja določa seznam kaznivih dejanj zoper okolje, ki jih morajo vse države članice obravnavati kot kazniva dejanja, če so storjena naklepno ali iz hude malomarnosti. Poleg tega je integriteta izvršilnih organov ključna za zagotavljanje ustreznega okoljskega upravljanja in preprečevanje kriminala, povezanega z okoljem. Preverjanje in nadzor osebja ter nagrajevanje zglednega vedenja so le nekateri od možnih ukrepov za reševanje teh vprašanj. Okoljska odgovornost Direktiva o okoljski odgovornosti (2004/35/ES) Evropskega parlamenta in Sveta vzpostavlja okvir, ki temelji na načelu „onesnaževalec plača“ za preprečevanje in odpravljanje okoljske škode. Za drugi cikel pregleda izvajanja okoljske politike niso bila na voljo nova poročila o direktivi o okoljski odgovornosti, vendar se z državami članicami izvaja zbiranje dokazov v okviru večletnega delovnega programa. Učinkovitost uprav za okolje Vsem, ki sodelujejo pri izvajanju okoljske zakonodaje na ravni EU ter na nacionalni, regionalni in lokalni ravni, je treba zagotoviti znanje, orodja in možnost za zagotavljanje, da zakonodaja in upravljanje procesa izvrševanja prineseta načrtovane koristi. Upravne zmogljivosti in kakovost Bistveno je, da imajo vse ravni osebja v zadevni javni upravi potrebne sposobnosti, spretnosti, usposobljenost in sredstva za izvajanje svojih nalog ter učinkovito sodelovanje in medsebojno usklajevanje v sistemu upravljanja na več ravneh. Usklajevanje in vključevanje Vključevanje okoljskih vidikov pomeni zagotavljanje, da se okoljski vidiki v celoti upoštevajo v odločitvah in dejavnostih drugih sektorjev. Za trajnostni razvoj je potreben ponovni poudarek na usklajevanju in vključevanju politik.