EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 21.11.2018 COM(2018) 761 final OSNUTEK SKUPNEGA POROČILA

KOMISIJE IN SVETA O ZAPOSLOVANJU

k sporočilu Komisije o























































letnem pregledu rasti za leto 2019



KAZALO PREDGOVOR KLJUČNA SPOROČILA 1. PREGLED TRENDOV IN IZZIVOV NA TRGU DELA IN SOCIALNEM PODROČJU V EVROPSKI UNIJI 1.1 Trendi na trgu dela 1.2 Socialni trendi 2. PREGLED TRENUTNEGA STANJA NA PODLAGI PREGLEDA SOCIALNIH KAZALNIKOV 2.1 Razlaga pregleda socialnih kazalnikov 2.2 Dokazi, ki izhajajo iz pregleda socialnih kazalnikov 3. REFORME ZAPOSLOVANJA IN SOCIALNE REFORME – USPEŠNOST IN UKREPI DRŽAV ČLANIC 3.1 Smernica 5: Spodbujanje povpraševanja po delovni sili 3.1.1 Ključni kazalniki 3.1.2 Odziv politike 3.2. Smernica 6: Zagotavljanje večje ponudbe delovne sile in izboljšanje dostopa do zaposlitve, znanj in spretnosti ter kompetenc 3.2.1 Ključni kazalniki 3.2.2 Odziv politike 3.3. Smernica 7: Izboljšanje delovanja trgov dela in učinkovitosti socialnega dialoga 3.3.1 Ključni kazalniki 3.3.2 Odziv politike

3.4. Smernica 8: Spodbujanje enakih možnosti za vse, krepitev socialne vključenosti in boj proti revščini 3.4.1 Ključni kazalniki 3.4.2 Odziv politike PRILOGE

PREDGOVOR V skladu s členom 148 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) morata Evropska komisija in Svet pripraviti skupno poročilo o zaposlovanju. Začetni predlog tega poročila, ki ga je podala Evropska komisija, je del jesenskega svežnja, ki vključuje letni pregled rasti ob začetku cikla evropskega semestra. Skupno poročilo o zaposlovanju vsebuje letni pregled glavnih dogodkov na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropi ter reformnih ukrepov držav članic v skladu s smernicami za politike zaposlovanja držav članic. Poročanje o teh reformah temelji na strukturi smernic: spodbujanje povpraševanja po delovni sili (smernica 5), zagotavljanje večje ponudbe delovne sile in izboljšanje dostopa do zaposlitve, znanj in spretnosti ter kompetenc (smernica 6), izboljšanje delovanja trgov dela in učinkovitosti socialnega dialoga (smernica 7) ter spodbujanje enakih možnosti za vse, krepitev socialne vključenosti in boj proti revščini (smernica 8). Poleg tega skupno poročilo o zaposlovanju vsebuje pregled uspešnosti držav članic v zvezi s pregledom socialnih kazalnikov, vzpostavljenim v okviru evropskega stebra socialnih pravic. Steber je bil 17. novembra 2017 vzpostavljen kot medinstitucionalna razglasitev Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije. Opredeljuje načela in pravice na treh področjih: (i) enake možnosti in dostop do trga dela, (ii) pošteni delovni pogoji ter (iii) socialna zaščita in vključenost. Spremljanje napredka na teh področjih je podprto s podrobno analizo pregleda socialnih kazalnikov, ki spremlja steber socialnih pravic. Skupno poročilo o zaposlovanju je strukturirano, kot sledi: uvodno poglavje (poglavje 1) vsebuje pregled glavnih trendov na trgu dela in socialnem področju v Evropski uniji, s čimer predstavlja ozadje. V poglavju 2 so predstavljeni glavni rezultati analize pregleda socialnih kazalnikov, povezanega z evropskim stebrom socialnih pravic. V poglavju 3 je naveden podroben opis ključnih kazalnikov po državah (vključno s kazalniki iz pregleda socialnih kazalnikov) in politik, ki jih države članice izvajajo za obravnavo smernic za politike zaposlovanja.



KLJUČNA SPOROČILA Evropa napreduje glede pregleda socialnih kazalnikov, ki spremlja evropski steber socialnih pravic. V okviru izboljšanja trgov dela in zmanjševanja revščine je bilo pri 13 od 14 glavnih kazalnikov pregleda socialnih kazalnikov v zadnjem letu v povprečju zabeleženo izboljšanje. Vendar vsi državljani in države še nimajo enakih koristi od okrevanja gospodarstva. Pri večini držav članic so bili ugotovljeni izzivi v zvezi s posameznimi načeli stebra. Sedanji gospodarski zagon ponuja priložnost za okrepitev reform, katerih cilj je izboljšati vključenost, odpornost in pravičnost trgov dela in sistemov socialne zaščite, s čimer se spodbuja konvergenca k boljšim življenjskim in delovnim pogojem v EU. Vendar so prisotna tudi negativna tveganja za okrevanje, zaradi česar morajo države članice nujno izkoristiti to priložnost. Močno ustvarjanje delovnih mest se nadaljuje, pri čemer je stopnja zaposlenosti v EU dosegla rekordno raven. V drugem četrtletju leta 2018 je bilo v EU zaposlenih 239 milijonov ljudi, kar je 14 milijonov več od najnižje ravni, dosežene sredi leta 2013, ko je bila kriza na vrhuncu. Stopnja zaposlenosti ljudi, starih 20–64 let, se je v istem obdobju zvišala na 73,2 %: glede na sedanji trend je EU na dobri poti, da leta 2020 doseže cilj 75-odstotne stopnje zaposlenosti iz strategije Evropa 2020. Rast zaposlovanja v letu 2017 in prvih dveh četrtletjih leta 2018 je bila razširjena v vseh glavnih demografskih skupinah, največja rast pa je bila tako kot v prejšnjih letih zabeležena pri starejših delavcih (starih 55–64 let). Vendar velike razlike v stopnjah zaposlenosti v EU kažejo, da obstajajo možnosti za nadaljnje izboljšave, zlasti za tiste države članice, ki so še vedno daleč od tega, da dosežejo svoje nacionalne cilje strategije Evropa 2020. Brezposelnost se je vrnila na raven iz obdobja pred krizo, vendar je v več državah članicah še vedno visoka. Zaradi stalnega okrevanja trga dela se je stopnja brezposelnosti leta 2017 še naprej zniževala in je v drugem četrtletju leta 2018 dosegla 6,9 %. Zdaj je na najnižji ravni v zadnjih desetih letih, in sicer je za 4 odstotne točke nižja od najvišje stopnje leta 2013. Stopnja brezposelnosti v euroobmočju, ki je v drugem četrtletju leta 2018 znašala 8,3 %, je še naprej eno odstotno točko višja od najnižje ravni, zabeležene leta 2008. Stopnje brezposelnosti so še vedno zelo visoke v Grčiji, Španiji, Italiji, na Hrvaškem in Cipru. Povečanje zaposlenosti je še vedno izrazitejše v smislu števila zaposlenih kot pa v smislu števila opravljenih ur. Obseg vseh opravljenih ur v EU se je v letu 2017 še naprej povečeval, čeprav počasneje kot skupno število zaposlenih, in še ni na ravni iz leta 2008. Veliko število delavcev z neprostovoljnim krajšim delovnim časom (tj. delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, vendar bi radi delali več), ki je še vedno za 1,3 milijona večje kot leta 2008, kaže tudi na vztrajno stopnjo stagniranja na trgu dela. Zmanjševanje števila opravljenih ur na osebo je kljub temu del strukturnega trenda, ki se je začel v začetku novega tisočletja. Dohodki gospodinjstev se še naprej povečujejo v skoraj vseh državah članicah. Realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca, ki podpira proces konvergence k višjim standardom, se je bolj povečal v državah članicah, ki so se zadnje pridružile Uniji. Čeprav je bil ta razvoj večinoma posledica ugodnih gospodarskih razmer, so mu koristile tudi reforme, ki so vodile v izboljšanje ustreznosti socialnih prejemkov, vključno s sistemi minimalnega dohodka. Vendar realni bruto razpoložljivi dohodek na prebivalca v več državah še naprej ostaja precej pod ravnjo iz obdobja pred krizo. Dohodki gospodinjstev so se povečevali počasneje kot BDP, kar pomeni, da je dohodek, pridobljen zaradi okrevanja, gospodinjstva dosegel le v manjšem obsegu, zaradi česar se pojavljajo pomisleki o vključujoči naravi nedavne rasti. Na podlagi močnega gospodarskega okrevanja in okrevanja trga dela se je delež ljudi, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost, leta 2017 močno zmanjšal. Več kot 5 milijonov ljudi je premagalo revščino ali socialno izključenost, kar je največji upad od začetka okrevanja. K tej spremembi je zlasti najbolj prispevalo vse manjše število ljudi, ki so trpeli zaradi resne materialne prikrajšanosti in/ali živeli v gospodinjstvih z zelo nizko intenzivnostjo dela (od takrat, ko je bilo njihovo število največje, sta se ta kazalnika zmanjšala za 15 oziroma 8 milijonov). Skupno število oseb, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost, je leta 2017 znašalo 113 milijonov ljudi ali 22,5 % vsega prebivalstva, zdaj pa je manjše od ravni iz obdobja pred krizo. Ocene kažejo, da se bo ta trend nadaljeval v naslednje leto. Vendar je še vedno dolga pot do izpolnitve cilja strategije Evropa 2020 glede revščine in socialne izključenosti. Tveganje revščine ali socialne izključenosti ostaja izziv zlasti pri otrocih, invalidih in osebah z migrantskim ozadjem. Rast realnih plač se je leta 2017 upočasnila, leta 2018 pa se je povečala. Na splošno je rast plač manjša, kot bi se lahko pričakovalo glede na pozitivni razvoj na trgu dela in gospodarsko uspešnost. Skromno dinamiko plač v zadnjih letih je mogoče pojasniti s šibko rastjo produktivnosti, še vedno nizko pričakovano inflacijo in preostalimi rezervami na trgu dela. Realne povprečne plače so v številnih državah članicah še vedno nižje kot v obdobju pred krizo, njihova rast pa je leta 2017 ostala manjša od rasti produktivnosti. To je v skladu z dolgoročnim trendom: v obdobju 2000–2017 se je realna dodana vrednost na zaposlenega v EU zvišala za 15,6 %, medtem ko so se realni prejemki na zaposlenega povečali le za 11,2 %. Kljub temu razvoju obstajajo dokazi, da poteka konvergenca ravni dohodkov od dela, čeprav med državami članicami in znotraj njih ostajajo velike razlike. Okviri za določanje plač (vključno z minimalnimi plačami) se začenjajo odzivati na izboljšanje razmer na trgu dela. Zlasti so se v več državah zvišale zakonske minimalne plače, in sicer z vključitvijo socialnih partnerjev. Ta razvoj je pomemben zaradi vztrajno visokih stopenj revščine zaposlenih v več državah članicah, zaradi katerih je potrebno tudi ukrepanje na področju zasnove davkov in ustreznosti nadomestil. Glede na navedeno je pomembno, da prilagoditev ravni minimalne plače poteka v skladu s preglednimi in predvidljivimi pravili, ob upoštevanju njihovega učinka na konkurenčnost, ustvarjanje delovnih mest in revščino zaposlenih. V okviru trajnostnega ustvarjanja delovnih mest nekatere skupine še vedno s težavo izkoriščajo prednosti okrevanja. K rasti zaposlenosti so leta 2017 v glavnem prispevale ženske, starejši delavci in visoko usposobljeni ljudje. Po drugi strani pa je stopnja zaposlenosti nizko usposobljenih delavcev še vedno pod ravnjo iz obdobja pred krizo in ostaja skoraj za 30 odstotnih točk nižja kot pri visoko usposobljenih delavcih. Čeprav se stopnja zaposlenosti mladih zvišuje, je nižja kot leta 2008 (za 2,7 odstotne točke). Pozitivno pa je to, da se je delež mladih, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, ki znaša 10,9 %, vrnil na ravni iz obdobja pred krizo. Osebe z migrantskim ozadjem so težje zaposljive: razlika v stopnji zaposlenosti med ljudmi, rojenimi v EU, in ljudmi, rojenimi zunaj EU, je leta 2017 znašala 10 odstotnih točk (zvišanje s 4,5 odstotne točke iz leta 2008). Ta razlika je še posebno velika pri migrantkah. Nazadnje, udeležba invalidov na trgu dela je običajno manjša; potencial za uporabo njihovih talentov ostaja v glavnem neizkoriščen.

Udeležba žensk na trgu dela se še naprej hitro povečuje. Stopnja zaposlenosti žensk je leta 2017 znašala 66,5 %, kar je skoraj 5 odstotnih točk več kot leta 2008. Vendar je vrzel v stopnji zaposlenosti med spoloma še vedno velika, med državami članicami pa obstajajo precejšnje razlike. Z vidika izobrazbe so ženske na splošno bolje usposobljene kot moški, vendar je razlika v plačilu med spoloma velika in se le postopoma zmanjšuje. Ženske so prekomerno zastopane v nižje plačanih sektorjih in poklicih ter pogosteje delajo na delovnih mestih, na katerih se zahteva nižja usposobljenost, kot jo dejansko imajo. Vpliv starševstva ter obveznosti varstva in oskrbe so še naprej glavni razlog za nižje stopnje zaposlenosti, nerazvitost storitev pa je velika ovira, ki ženskam preprečuje, da bi ostale zaposlene ali se vrnile na delo. Poleg tega so nepoklicni oskrbovalci, ki so večinoma ženske, bolj izpostavljeni revščini in finančni odvisnosti, pri čemer prekinitve na poklicni poti pogosto pomenijo manjše pokojninske pravice. Več držav članic sprejema ukrepe za zagotovitev dostopnega in kakovostnega otroškega varstva in storitev dolgotrajne oskrbe ter enakega dostopa do tega varstva in storitev, vendar še vedno ostajajo pomembni izzivi. V nekaterih primerih bi pomagala bolj uravnotežena razporeditev plačanih dopustov iz družinskih razlogov med ženskami in moškimi. Nekaj držav prilagaja svoje sisteme davkov in socialnih prejemkov, da bi odpravile dejavnike, ki prejemnike drugega dohodka v gospodinjstvu odvračajo od dela. Konkretni ukrepi za odpravo razlike v plačilu med spoloma so vzpostavljeni le v manjšem številu držav. Stopnja zaposlenosti starejših delavcev se je v zadnjem desetletju znatno zvišala. Za starostno skupino 55–64 let se je s 45,5 % v letu 2008 zvišala na 57,1 % v letu 2017. Starejši delavci so bili razmeroma bolj zaščiteni pred recesijo, njihova stopnja zaposlenosti pa se je med krizo še naprej zviševala, nato pa postala pomembno gonilo za okrevanje zaposlovanja. Vse daljše trajanje delovnega življenja je mogoče pojasniti z več dejavniki, vključno z zviševanjem zakonsko določene upokojitvene starosti, boljšim dostopom do storitev oskrbe, razpoložljivostjo prožnih ureditev dela in strategijami aktivnega staranja. Več držav članic dodatno spodbuja udeležbo starejših delavcev na trgu dela, vključno s podpiranjem prožnih prehodov v upokojitev in zagotavljanjem finančnih spodbud za delodajalce in zaposlene. Položaj mladih na trgu dela se še naprej izboljšuje, vendar brezposelnost mladih ostaja visoka v več državah članicah. Stopnja brezposelnih mladih (starostna skupina 15–24 let), ki se je stalno zniževala in se je vrnila na raven iz leta 2008, se med državami zelo razlikuje, pri čemer so stopnje v nekaterih zelo visoke. Še vedno je precejšen del mladih, ki so ekonomsko neaktivni. Na splošno je bilo leta 2017 v EU skoraj 6 milijonov ljudi, starih 15–24 let, ki niso bili zaposleni, se niso izobraževali ali usposabljali. Oddaljevanje mladih od trga dela, če traja dalj časa, lahko ima negativne posledice za potencialno rast, pa tudi negativne učinke za zadevne posameznike, kot so poslabšanje znanj in spretnosti ter večje tveganje revščine in socialne izključenosti v poznejši življenjski dobi. Ukrepi, ki jih države članice sprejmejo v skladu s priporočilom Sveta o vzpostavitvi jamstva za mlade, so ključna gonila izboljšav. Zagotavljanje dostopa do kakovostnega in vključujočega izobraževanja in usposabljanja mladim generacijam omogoča, da se angažirajo in postanejo aktivni državljani, kar jim pomaga pri vključitvi na trg dela in v družbo. Evropa napreduje pri doseganju krovnega cilja za leto 2020 v zvezi z zgodnjim opuščanjem šolanja, tj. 10 %, in je skoraj dosegla 40-odstotni cilj v zvezi s terciarno izobrazbo. Vendar še vedno obstajajo velike razlike med državami članicami in skupinami prebivalstva (zlasti med moškimi in ženskami ter med ljudmi, rojenimi v EU in zunaj nje). Veliki deleži učencev s slabimi rezultati pri osnovnih spretnostih ter močna povezava učnih rezultatov s socialno-ekonomskim položajem in rezultati na trgu dela zbujajo skrb. Države članice sprejemajo ukrepe za izboljšanje svojih izobraževalnih sistemov, predvsem da bi se nadalje znižale stopnje osipa, spodbujal enak dostop in izboljšali rezultati izobraževanja med prikrajšanimi učenci. V nekaterih državah članicah je prednostna naloga več (učinkovitejših) naložb v sisteme izobraževanja in usposabljanja. Izboljševanje kakovosti visokošolskega izobraževanja in njegove ustreznosti za trg dela je prav tako visoko na dnevnem redu držav članic, zlasti glede na zviševanje stopenj doseganja terciarne izobrazbe. Zaradi tehnoloških sprememb in povezanih preobrazb na trgu dela sta nujno potrebni dokvalifikacija in prekvalifikacija delovno sposobnega prebivalstva. Da se lahko delavci prilagodijo hitro spreminjajočemu se okolju, so zanje vse pomembnejše kvalifikacije, ki ustrezajo trgu dela. V EU je razmerje med nizkokvalificiranimi odraslimi in številom delovnih mest, ki zahtevajo nizko raven kvalifikacij, v povprečju tri proti ena. Vendar je za nizko usposobljene in starejše ljudi precej manj verjetno, da bodo sodelovali v programih izobraževanja odraslih, kot velja za povprečje. Kar zadeva digitalne spretnosti, ostajajo velike razlike: osnovnih digitalnih znanj nima več kot 40 % odraslih v EU, v nekaterih državah članicah celo 70 %. To pomeni, da velik del prebivalstva ne more dostopati do velikega števila storitev, kar negativno vpliva na vključenost in produktivnost. Države članice prilagajajo svoje sisteme za razvoj spretnosti in razvijajo strategije za izboljšanje ustreznosti usposabljanja za trg dela, da bi se olajšal prehod na trg dela in med različnimi zaposlitvami na njem. To vključuje olajšanje razumevanja in priznavanja spretnosti in kvalifikacij po vsej Evropi ter upoštevanje učenja zunaj institucionalnih okvirov. Sistemi poklicnega izobraževanja in usposabljanja se pregledujejo in posodabljajo, da bi se izboljšala njihova ustreznost za trg dela in spodbujal dostop, vendar so na teh področjih še vedno prisotni izzivi. Zagotavljanje spodbud za prikrajšane skupine za udeležbo v izobraževanju odraslih skupaj z ustreznim usmerjanjem in zagotavljanjem finančne podpore podjetjem za usposabljanje njihovega osebja je pomemben vzvod politike za doseganje boljših rezultatov. Države članice še naprej povečujejo ponudbo možnosti za učenje in pridobitev kvalifikacije za nizko usposobljene odrasle, v skladu s pobudo Poti izpopolnjevanja. Spodbujanje razvoja digitalnih spretnosti ima pomembno mesto med prednostnimi nalogami držav članic v zvezi z izobraževanjem in spretnostmi. Pogostost atipičnih oblik dela je na ravni EU razmeroma stabilna, vendar je velika segmentacija trga dela še vedno težava v več državah članicah. Delež vseh zaposlenih s pogodbami o zaposlitvi za določen čas se v zadnjih letih ni bistveno spremenil in je v povprečju približno 14-odstoten. Na splošno je več kot polovica zaposlenih za določen čas v takem razmerju „neprostovoljno“, v 12 državah članicah pa njihov delež dosega 70 % ali več. V več državah je kombinacija velikih deležev pogodb za določen čas in nizkih stopenj prehajanja na pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas znak simptomov dvojnosti trga dela. To je skrb zbujajoče, saj je kakovost delovnih mest delavcev, ki imajo atipično obliko zaposlitve, nižja, tveganje revščine zaposlenih pa je večje. Poleg tega se lahko približno četrtina vseh samozaposlenih delavcev v EU razvrsti med „ranljive“ ali „prikrite“. Rezultati raziskave očitno kažejo tudi, da je delež ljudi, ki zaslužijo več kot polovico svojega dohodka s platformnim delom, zdaj dosegel približno 2 % (2017) in naj bi se še povečal, kar poudarja pomen večje osredotočenosti politike na ta razvoj. V nekaterih državah članicah potekajo reforme na področju delovnopravne zakonodaje, da bi se doseglo boljše ravnovesje med prožnostjo in varnostjo ter preprečila segmentacija. Te reforme v nekaterih primerih vključujejo strožje pogoje za uporabo pogodb za določen čas ali več možnosti za kolektivna pogajanja za opredelitev njihovega okvira. Nekaj držav članic je začelo urejanje novih oblik dela, vključno s platformnimi delavci in samostojnimi delavci. Nadomestila za brezposelnost v ustreznem znesku, dodeljena za razumno obdobje, ki so dostopna vsem delavcem in jih spremljajo učinkoviti aktivacijski ukrepi, so ključna za podporo iskalcem zaposlitve med prehodi. Zasnova teh sistemov se med državami članicami v vseh razsežnostih močno razlikuje. Nedavne reforme na tem področju so se predvsem osredotočale na krepitev zahtev po udeležbi iskalcev zaposlitve, ki prejemajo nadomestila, v aktivnih ukrepih, na primer s krepitvijo obveznosti v zvezi z iskanjem zaposlitve in pogojev za sprejetje nove zaposlitve. Še vedno so prisotni pomisleki glede pokritosti delavcev z atipično obliko zaposlitve, ki pogosto nimajo popolnega dostopa do sistema, in odsotnosti pokritosti samozaposlenih oseb, ti vprašanji pa sta bili obravnavani v predlogu Komisije za priporočilo Sveta o dostopu delavcev in samozaposlenih oseb do socialne zaščite. Učinkovite aktivne politike trga dela in javne službe za zaposlovanje so bistvene za zagotavljanje dobro delujočih in vključujočih trgov dela. Aktivne politike trga dela izboljšajo usklajevanje ponudbe in povpraševanja na trgu dela ter povečajo možnosti, da iskalci zaposlitve najdejo novo zaposlitev. Njihova vloga je pomembna zlasti za spodbujanje vključevanja dolgotrajno brezposelnih na trg dela. Javne službe za zaposlovanje so glavne institucije, ki podpirajo prizadevanja brezposelnih pri iskanju zaposlitve in jih napotijo na aktivacijske ukrepe. Vendar se udeležba in naložbe v aktivne politike trga dela v EU zelo razlikujejo. Podobno se med državami članicami, včasih pa tudi znotraj njih, razlikujeta učinkovitost javnih služb za zaposlovanje in zagotavljanje podpore pri iskanju zaposlitve. Medtem ko večina držav članic sprejema pomembne ukrepe, ki se osredotočajo na zagotavljanje posamezniku prilagojenih storitev, ima več držav članic možnost, da okrepi svoje sisteme aktivnih politik trga dela. Države članice so dosegle napredek pri izvajanju priporočila Sveta o vključevanju dolgotrajno brezposelnih, pri čemer bodo potrebni nadaljnji ukrepi za spodbujanje sodelovanja med različnimi akterji in zagotavljanje večje podpore neaktivnim ljudem. Javne službe za zaposlovanje nadaljujejo svoj program reform v okviru evropske mreže javnih služb za zaposlovanje. Nekatere države so sprejele nadaljnje ukrepe za spodbujanje vključevanja migrantov na trg dela (s posebnim poudarkom na beguncih), vendar so pristopi premalo sistematični, poleg tega pa so potrebne večje naložbe v dokvalifikacijo ter priznavanje spretnosti in kvalifikacij, učinkovite politike trga dela in podporo javnih služb za zaposlovanje. Dohodkovna neenakost v EU se je leta 2017 prvič po krizi nekoliko zmanjšala, kar je bila posledica hitrejšega povečanja dohodkov gospodinjstev z nižjimi dohodki. To pomeni, da je okrevanje začelo dosegati najranljivejše. Razpoložljive ocene kažejo, da se bo ta pozitivni trend nadaljeval v večini držav članic. Vendar je bil leta 2017 razpoložljivi dohodek 20 % najbogatejšega prebivalstva še vedno 5,1-krat večji od razpoložljivega dohodka 20 % najrevnejšega prebivalstva v EU (leta 2016 je bil 5,2-krat večji), med državami članicami pa so obstajale velike razlike. Dohodkovna neenakost je v nekaterih državah večja od tiste iz obdobja pred krizo in je pogosto povezana z neenakimi možnostmi pri dostopu do izobraževanja, usposabljanja in socialne zaščite ter slabimi rezultati na trgu dela. Nekatere države članice izvajajo politike za zmanjšanje neenakosti, zlasti v okviru zasnove sistemov za določitev minimalne plače ter sistemov davkov in socialnih prejemkov. Države članice lahko za prekinitev prenosa neenakosti med generacijami sprejmejo dodatne ukrepe na različnih področjih, na primer s spodbujanjem enakih možnosti v izobraževanju in usposabljanju, zagotavljanjem dostopa do kakovostnega zdravstvenega varstva in drugih storitev, spodbujanjem enakosti spolov in obravnavanjem regionalnih razlik. Izmerjeni učinek socialnih transferjev (razen pokojnin) na zmanjšanje revščine se je v letu 2017 še naprej zmanjševal. To je v skladu z zmanjšanimi učinki avtomatskega stabilizatorja v fazi gospodarske rasti, čeprav med državami članicami ostajajo velike razlike. Učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine se je večinoma zmanjšal v dolgoletnih državah članicah EU, v državah, ki so se pridružile pozneje, pa se je povečal (kar pomeni, da prihaja do konvergence). Splošni izid je odvisen od izboljšanih razmer na trgu dela (in povezanih sprememb značilnostih tistih, ki jim grozi revščina), pa tudi sprememb ustreznosti nadomestil in pokritosti z njimi, vključno z dejstvom, da nadomestila včasih zaostajajo za splošno naraščajočim dohodkom. Ustreznost socialne pomoči na podlagi minimalnega dohodka se med državami članicami močno razlikuje, kot so pokazali rezultati povezane primerjalne analize. Države članice še naprej sprejemajo ukrepe za modernizacijo sistemov socialne zaščite s krepitvijo kritja ter ustreznosti prejemkov in storitev. Sprejemajo se ukrepi za izboljšanje dostopa do socialne zaščite, zlasti za delavce z nestandardno zaposlitvijo in samozaposlene, ki se še naprej spopadajo s precejšnjimi vrzelmi. Uvajajo se tudi nekatere inovacije v zvezi z novimi oblikami dela. Prizadevanja za izboljšanje ustreznosti prejemkov se nadaljujejo, čeprav je v nekaterih primerih prišlo do zamud. Več držav članic izboljšuje svoje sisteme minimalnega dohodka z združevanjem ustreznih ravni podpore in dostopa do potrebnega blaga in storitev ter s spodbudami za (ponovno) vključitev na trg dela na podlagi pristopa dejavnega vključevanja. Nekatere države članice krepijo celostno izvajanje storitev (kot so socialna pomoč, zaposlovanje in druge socialne storitve). V okoliščinah, ko stanovanjski stroški predstavljajo velik delež dohodka številnih gospodinjstev in ko se gibanje števila brezdomcev ne izboljšuje, so nekatere države članice izvedle reforme za izboljšanje dostopa do stanovanj bodisi z zagotavljanjem spodbud bodisi s preventivnimi ukrepi. Zaradi demografskih sprememb in podaljševanja življenjske dobe je jasno, da je potrebna prilagoditev pokojninskih in zdravstvenih sistemov ter sistemov dolgotrajne oskrbe. Povpraševanje po dolgotrajni oskrbi in zdravstvenem varstvu se povečuje, potrebe pa se spreminjajo s staranjem prebivalstva. V naslednjih petih desetletjih naj bi se podvojilo število Evropejcev, starih več kot 80 let. Do leta 2050 bosta na eno osebo, starejšo od 65 let, le dve osebi v aktivni starosti (15–64 let), v primerjavi s tremi danes; to razmerje se že zmanjšuje. Zato postaja ustreznost pokojnin kljub temu, da so ukrepi za izboljšanje finančne vzdržnosti še vedno visoko na dnevnem redu številnih držav članic, vse pomembnejša. Zmogljivost nadomestitve dohodka iz pokojnin in njihova zmogljivost preprečevanja revščine se med državami članicami znatno razlikujeta. Države članice sprejemajo vse več ukrepov za zaščito ustreznosti pokojnin z minimalnimi jamstvi in indeksacijo prejemkov, spodbujanje fleksibilnega upokojevanja, prilagoditev pogojev za odmero pokojnine različnim kategorijam delavcev in povečanje vloge dodatnih pokojnin. Izboljšanje dostopa do kakovostnega zdravstvenega varstva in dolgotrajne oskrbe, skupaj s povečanjem njune učinkovitosti, je vodilno načelo za reforme v državah članicah. Za nekatere Evropejce stroški in čakalne dobe ostajajo pomembne ovire za dostop do zdravstvenega varstva. Zato se v več državah članicah reforme sistemov zdravstvenega varstva osredotočajo na izboljšanje njihove učinkovitosti z boljšim usklajevanjem ter močnejšo vlogo primarnega zdravstvenega varstva in preprečevanja. Sprejemajo se ukrepi za izboljšanje usposabljanja in delovnih pogojev zdravstvenih delavcev. Na področju dolgotrajne oskrbe zaradi pomanjkanja celovitih shem za pokritje potrebe po oskrbi v starosti v večini držav članic večino oskrbe še vedno zagotavljajo družinski člani. Namen trenutnih reform je združiti sistem podpore, ki ga nepoklicnim in družinskim oskrbovalcem zagotavljajo javne institucije, z mrežo institucionalnih storitev in storitev v skupnosti, pri čemer je zaradi demografskih izzivov poudarek na vzdržnosti. Dobro delujoč socialni dialog je ključni element evropskega socialnega tržnega gospodarstva. Pomaga krepiti socialno kohezijo in zmanjšati konflikte v družbi, v obojestransko korist delavcev, delodajalcev in vlad. Vključenost socialnih partnerjev v pripravo reform lahko izboljša njihovo zasnovo in izvajanje, poveča odgovornost državljanov in sčasoma vodi do boljših socialno-ekonomskih rezultatov. Vendar se stopnja in učinek sodelovanja socialnih partnerjev med državami članicami zelo razlikujeta in sta v več primerih šibka. Čeprav za prakse socialnega dialoga ni enotnega modela, ki bi ustrezal vsem, v nekaterih državah članicah obstaja jasen manevrski prostor za izboljšanje zmogljivosti socialnih partnerjev in zagotovitev ustreznega okvira tem partnerjem za predvidljivo in pravočasno posvetovanje, tudi v vseh ključnih fazah evropskega semestra. Podobno so lahko izkušnje organizacij civilne družbe pomembne in tudi so pomembne pri zagotavljanju, da se reforme oblikujejo in izvajajo učinkovito. Vendar se stopnja sodelovanja z družbenimi zainteresiranimi stranmi med državami članicami močno razlikuje, v nekaterih od njih pa je problematična nezadostna zmožnost aktivnega sodelovanja v politični razpravi.



1. PREGLED TRENDOV IN IZZIVOV NA TRGU DELA IN SOCIALNEM PODROČJU V EVROPSKI UNIJI Ta oddelek vsebuje pregled trendov in izzivov na trgu dela in socialnem področju v Evropski uniji ter podroben analitičen opis glavnih področij politike zaposlovanja in socialne politike.

1.1 Trendi na trgu dela Razmere na trgu dela se še naprej izboljšujejo, pri čemer je stopnja zaposlenosti v EU dosegla rekordno raven. Število delovno aktivnih prebivalcev v EU se je na podlagi močne gospodarske rasti (2,4 %) leta 2017 povečalo za 1,6 %, kar je najvišja letna stopnja povečanja od začetka okrevanja. Skupno število zaposlenih se je v prvih dveh četrtletjih leta 2018 povečevalo in doseglo 238,9 milijona, kar je približno 3,2 milijona delovnih mest več kot leto prej in najvišja raven, ki je bila do zdaj dosežena v EU. Od začetka okrevanja zaposlovanja sredi leta 2013 je bilo ustvarjenih več kot 14 milijonov dodatnih delovnih mest. Stopnja zaposlenosti (oseb, starih 20–64 let) se stalno zvišuje in se približuje cilju strategije Evropa 2020. Zvišala se je nekoliko hitreje kot leta 2016, za 1,1 odstotne točke na 72,2 % leta 2017, v prvih dveh četrtletjih leta 2018 pa se je še naprej zviševala in dosegla 73,2 % (slika 1). Če se bo pozitivni trend nadaljeval s trenutnim tempom, bo Evropa na dobri poti, da doseže cilj 75-odstotne stopnje zaposlenosti iz strategije Evropa 2020. Stanje se še naprej izboljšuje tudi v euroobmočju, kjer je stopnja zaposlenosti v drugem četrtletju leta 2018 z zvišanjem na 71,9 % dosegla najvišjo raven. Ta pozitiven razvoj je podprt s stalnim trendom naraščanja udeležbe na trgu dela. V drugem četrtletju leta 2018 je stopnja delovne aktivnosti (oseb, starih 15–64 let) dosegla rekordno raven, in sicer 73,8 % (73,5 % v euroobmočju). Stalno zviševanje stopnje delovne aktivnosti v EU se ni nehalo niti med krizo, zaradi česar se zmanjšuje razkorak med EU in Združenimi državami. Delovna aktivnost se je leta 2017 še naprej povečevala zaradi starejših delavcev in žensk. Stopnja brezposelnosti je zdaj na isti ravni kot v obdobju pred krizo. Zaradi trenda stalnega ustvarjanja delovnih mest se je stopnja brezposelnosti še naprej zniževala in dosegla 6,9 % v drugem četrtletju leta 2018, kar je stopnja, ki v EU ni bila zabeležena od drugega četrtletja leta 2008 in je za več kot 4 odstotne točke nižja od najvišje stopnje leta 2013. Izboljšanje je manj izrazito v euroobmočju, kjer je stopnja brezposelnosti, ki je v drugem četrtletju leta 2018 znašala 8,3 %, eno odstotno točko višja od najnižje ravni, zabeležene leta 2008. Ti pozitivni trendi so povezani s stalnim zniževanjem stopnje dolgotrajne brezposelnosti (tj. delež oseb, brezposelnih vsaj eno leto, v aktivnem prebivalstvu), ki se je v EU na medletni ravni znižala za 0,5 odstotne točke in v drugem četrtletju leta 2018 dosegla 3 % (3,9 % v euroobmočju). Čeprav se je brezposelnost (vključno z dolgoročno) v zadnjem letu zmanjšala v vseh državah članicah, še vedno obstaja znatna razpršenost stopenj brezposelnosti (kot je prikazano v oddelku 3.1.1), nekatere od držav pa so še vedno daleč od najnižjih ravni, ki so jih dosegale v obdobju pred krizo. Slika 1: Stopnje zaposlenosti in brezposelnosti v EU in euroobmočju Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Opomba: sezonsko prilagojeni podatki za drugo četrtletje leta 2018. Tudi brezposelnost mladih se še naprej hitro zmanjšuje, pri čemer se je na medletni ravni zmanjšala za 1,8 odstotne točke in v drugem četrtletju leta 2018 dosegla 15,2 % (16,9 % v euroobmočju). Ta raven ustreza najnižji ravni, ki je bila dosežena tik pred krizo (drugo četrtletje leta 2008) in je zdaj skoraj 9 odstotnih točk nižja od najvišje ravni iz leta 2013. Kljub temu v nekaterih državah članicah brezposelnost mladih ostaja velika, z več kot 30-odstotnimi stopnjami v Španiji, Italiji in Grčiji (glej oddelek 3.2.1). Nadaljnje izboljšave so zabeležene pri osebah, starih 15–24 let, ki niso zaposlene, se ne izobražujejo ali usposabljajo, pri katerih se je stopnja znižala za 0,6 odstotne točke na 10,9 % leta 2017, kar je podobna raven kot leta 2008. Zmanjšanje brezposelnosti mladih je v skladu s hkratnim zvišanjem ravni izobrazbe mladih: stopnja mladih, ki zgodaj opustijo šolanje (starih 18–24 let), ki se je v zadnjem desetletju stalno zniževala, je z zadnjim znižanjem (za 0,1 odstotne točke) dosegla 10,6 % leta 2017. To je zelo blizu 10-odstotnemu cilju strategije Evropa 2020, čeprav obstajajo možnosti za nadaljnje zmanjšanje. Delež prebivalstva s terciarno izobrazbo, starega 30–34 let, se je še naprej stalno povečeval in je leta 2017 dosegel 39,9 %, s čimer je skoraj dosežen 40-odstotni cilj strategije Evropa 2020. Okrevanje je še vedno izrazitejše v smislu števila zaposlenih kot pa v smislu števila opravljenih ur. Obseg vseh opravljenih ur v EU se je v letu 2017 povečal za 1,2 %, s čimer se je nadaljeval pozitiven trend, ki se je začel leta 2015. Kljub temu je to povečanje še vedno manjše od povečanja skupnega števila zaposlenih (ki se je povečalo za 1,6 %, glej zgoraj), kar pomeni, da se je zmanjšalo število opravljenih ur na prebivalca. Skupno število opravljenih ur se še ni vrnilo na najvišjo raven iz leta 2008. Ti dokazi kažejo na vztrajno stopnjo stagniranja na trgu dela, na kar kažejo tudi drugi kazalniki. Leta 2017 je bilo v EU skoraj 9 milijonov delavcev z neprostovoljnim krajšim delovnim časom (tj. delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, vendar želijo delati več), kar je sicer zmanjšanje v primerjavi z najvišjo ravnjo, tj. 10,3 milijona leta 2013, vendar še vedno 1,3 milijona nad ravnjo iz leta 2008. Z dolgoročnejšega vidika je zmerna dinamika delovnega časa del strukturnega premika, povezanega z večjo pogostostjo dela s krajšim delovnim časom v zadnjih 15 letih in spreminjajočimi se preferencami delavcev, kar zadeva ureditve delovnega časa. Zato se število opravljenih ur na osebo od leta 2000 počasi zmanjšuje. Število zaposlenih se je leta 2017 povečalo v vseh glavnih demografskih skupinah. Tako kot v prejšnjih letih je bilo največje povečanje zabeleženo pri starejših delavcih (starih 55–64 let, slika 2): število zaposlenih v tej skupini se je leta 2017 povečalo za 4,3 %, s čimer se je stopnja zaposlenosti zvišala na 57,1 %, kar je največ doslej (skoraj 12 odstotnih točk več kot leta 2008). Število zaposlenih mladih (starih 15–24 let) se je povečalo nekoliko hitreje kot leta 2016 (1,6 % v primerjavi z 1,3 %). Vendar se stopnja zaposlenosti mladih še ni vrnila na ravni iz obdobja pred krizo, saj je s 34,7 % leta 2017 za 2,7 odstotne točke nižja od ravni iz leta 2008. Kljub temu se je zaradi stabilne stopnje delovne aktivnosti (41,7 % leta 2017 v primerjavi z 41,6 % leta 2016) s povečevanjem števila zaposlenih stalno zmanjševala brezposelnost v tej starostni skupini. Zaposlovanje se je leta 2017 nekoliko hitreje povečalo pri ženskah kot pri moških (1,5 % v primerjavi z 1,3 %). Vendar je vrzel stopnje zaposlenosti po spolu ostala skoraj nespremenjena pri 11,5 odstotne točke, kar je za 0,1 odstotne točke manj kot leta 2016 (čeprav precej nižja od vrednosti iz obdobja pred krizo iz leta 2008, ko je znašala 15 odstotnih točk). Stopnja zaposlenosti ljudi, rojenih zunaj EU in starih 20–64 let, je kljub zvišanju za 1,7 odstotne točke na 63 % leta 2017 še vedno za 10 odstotnih točk nižja kot stopnja zaposlenosti ljudi, rojenih v EU. Razlika je večja pri ženskah (približno 14 odstotnih točk). Slika 2: Stopnje zaposlenosti in rast zaposlovanja po različnih skupinah v EU Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Zaradi okrevanja se še naprej povečuje število visoko usposobljenih delavcev v gospodarstvu. Število zaposlenih oseb z visoko izobrazbo (v starostni skupini 25–64 let) se je leta 2017 povečalo za 2,9 %, medtem ko je bilo pri srednje usposobljenih delavcih (tj. z višjo sekundarno izobrazbo) zabeleženo zmerno povečanje, in sicer za 0,8 %. Nasprotno pa se je število nizko usposobljenih delavcev (tj. z nižjo sekundarno ali še nižjo izobrazbo) zmanjšalo za 0,4 %. Ker se skupno število nizko usposobljenih delavcev, starih 25–64 let, kot del trenda, ki odraža staranje prebivalstva in višjo raven izobrazbe med mlajšimi generacijami, zmanjšuje (za 2,7 % v primerjavi z letom 2016), se je stopnja zaposlenosti v tej skupini s 54,3 % leta 2016 dejansko zvišala na 55,6 % leta 2017. Razlika v stopnjah zaposlenosti nizko in visoko usposobljenih delavcev se je s 30,5 odstotne točke leta 2016 nekoliko zmanjšala na 29,7 odstotne točke leta 2017, vendar je še vedno zelo velika in kaže na to, da je treba sprejeti ukrepe za povečanje zaposljivosti ljudi z nizko ravnijo izobrazbe. Podrobni opisi trendov po državah članicah so navedeni v naslednjih oddelkih poročila.

Število zaposlitev za določen čas kot delež skupnega števila zaposlitev je leta 2017 ostalo skoraj nespremenjeno, število zaposlitev za krajši delovni čas pa se je nekoliko zmanjšalo. Okrevanje v skladu s podobnim trendom kot v zadnjih letih spodbuja ustvarjanje delovnih mest s pogodbami za nedoločen in določen čas, katerih število se je leta 2017 povečalo za približno 2,7 milijona oziroma 0,8 milijona (kar v odstotkih ustreza povečanju za 1,7 % oziroma 2,9 %). Kljub temu je delež zaposlenih za določen čas kot delež skupnega števila zaposlenih ostal skoraj nespremenjen, z rahlim povečanjem za 0,1 odstotne točke na 14,3 % (v starostni skupini 15–64 let). Delež zaposlenih s krajšim delovnim časom (v starostni skupini 15–64 let) se je že drugo leto zapored nekoliko zmanjšal (za 0,1 % na 19,4 % leta 2017) in ostaja skoraj 2 odstotni točki nad ravnjo iz leta 2008. Po drugi strani, kot je bilo že navedeno, pa se delež delavcev z neprostovoljnim krajšim delovnim časom močno zmanjšuje (z 21,1 % leta 2016 na 19,8 % leta 2017), čeprav je še vedno velik. Delež samozaposlenih (starih 15–64 let) glede na skupno število zaposlenih se je še naprej počasi zmanjševal, in sicer na 13,7 % leta 2017 (s 14,0 % leta 2016 in 14,4 % leta 2013). Kar zadeva sektorski razvoj, se je zaposlovanje še naprej preusmerjalo v storitveni sektor. V skladu s trendom v zadnjih letih je bilo največ delovnih mest ustvarjenih v storitvenem sektorju (2,8 milijona dodatnih zaposlenih oseb leta 2017 ali +1,6 % več v primerjavi z letom 2016; na podlagi nacionalnih računov). Od leta 2008 do leta 2017 se je delež zaposlovanja v storitvenem sektorju v EU stalno povečeval s 70,1 % na 73,9 %. Gradbeništvo je s povečanjem za 2 % zabeležilo največje povečanje v zaposlovanju od recesije, s čimer se je okrepilo okrevanje, ki se je začelo leta 2015, vendar je število zaposlenih še vedno za skoraj 15 % manjše kot leta 2008. Povečanje je bilo močno tudi v industriji (za 1,5 %, kar je najvišja stopnja od leta 2007). Nazadnje, po številnih zmanjšanjih se je zaposlovanje v kmetijstvu nekoliko povečalo, in sicer za 0,3 % leta 2017. 1.2 Socialni trendi Število oseb, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost , se je leta 2017 močno zmanjšalo in je zdaj pod ravnjo iz obdobja pred krizo. Trend zniževanja vrednosti tega kazalnika se je leta 2017 nadaljeval že peto leto zapored, saj se je zmanjšal na 113 milijonov oseb (ali 22,5 % celotnega prebivalstva), v skladu z oživitvijo zaposlovanja in povečanjem razpoložljivega dohodka. Zato je bilo leta 2017 v EU 5 milijonov manj oseb, ki jim je grozila revščina ali socialna izključenost, kot pred krizo (leta 2008), njihovo število pa se je od leta 2012, ko jih je bilo največ, zmanjšalo za skoraj 11 milijonov. Vendar krovni cilj iz strategije Evropa 2020 (20 milijonov manj ljudi, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost, v primerjavi z letom 2008) zaradi nazadovanja v času krize še zdaleč ni dosegljiv. Sedanji splošni upad tega kazalnika so spodbudile vse tri njegove podkomponente, čeprav v različnem obsegu (glej v nadaljevanju in sliko 3). Slika 3: Odstotek prebivalstva, ki mu grozi revščina ali socialna izključenost, in podkomponente (2005–2017). Vir: Eurostat, EU-SILC. Opomba: legenda je pojasnjena v sprotni opombi 6. Z močnim zmanjšanjem števila oseb, ki trpijo zaradi resne materialne prikrajšanosti, so se številke zmanjšale na najnižjo raven v zadnjem času, kar kaže na vse višji življenjski standard. Med letom 2017 se je resni materialni prikrajšanosti izognilo več kot 3 milijone ljudi, s čimer se je skupno število prizadetih oseb zmanjšalo na 34,8 milijona ali 6,9 % prebivalstva EU (kar je za 0,6 odstotne točke manj kot leta 2017 in pod ravnjo iz leta 2008). To zmanjšanje pomeni pomembno izboljšanje že peto leto zapored in kaže na vse boljši gmotni položaj gospodinjstev. Kljub temu pozitivnemu razvoju pa med državami članicami še vedno obstajajo velike razlike (glej oddelek 3.4). Rekordno zvišanje stopenj zaposlenosti je prispevalo k zmanjšanju števila oseb, ki živijo v gospodinjstvih pretežno brez delovno aktivnih članov, za 3,7 milijona leta 2017. V deležu prebivalstva, starega 0–59 let, to ustreza zmanjšanju z 10,5 % leta 2016 na 9,3 % leta 2017, kar pomeni, da je vrednost prvič po letu 2009 nižja od 10 %. Vendar sta stopnja in število prizadetih ljudi še vedno višja od ravni iz obdobja pred krizo. Odstotek prebivalstva, ki mu grozi revščina, se je prvič po krizi znižal. Število ljudi, ki jim grozi revščina, se je do leta 2014 povečevalo, v naslednjih dveh letih pa se je ta kazalnik ustalil. Leta 2017 se je stopnja znižala za 0,4 odstotne točke na 16,9 % ali skoraj za 2 milijona ljudi, kar je prvo leto po krizi, v katerem so se dohodki revnih gospodinjstev povečevali hitreje od mediane dohodka. Najnovejši podatki iz hitrih ocen Eurostata kažejo, da se bo to zniževanje stopenj revščine nadaljevalo. Vendar se je stopnja tveganja revščine za osebe, ki živijo v gospodinjstvih z zelo nizko delovno intenzivnostjo, zvišala četrto leto zapored in je zdaj pri 62,3 % rekordno visoka. To kaže na obstoječe vrzeli v ustreznosti socialnih prejemkov v več državah, kar je bilo opredeljeno kot trend, ki ga mora spremljati Odbor za socialno zaščito . Kljub splošnemu zmanjšanju deleža ljudi, ki jim grozi revščina, revščina zaposlenih ostaja velika. Leta 2017 je imelo 9,6 % delovno aktivnega prebivalstva dohodek gospodinjstva manjši od 60 % nacionalne mediane, enako kot leta 2016, kar je še vedno precej več od 8,5 % iz leta 2008. Dosedanja povečanja so vplivala na delavce, zaposlene s krajšim delovnim časom, in tiste, zaposlene s polnim delovnim časom, čeprav je bilo pri prvih tveganje revščine precej večje (15,8 % v primerjavi z 8,0 %). Ta trend je prizadel zlasti mlajše delavce (mlajše od 30 let), ki se v primerjavi z delavci, starimi 30 let ali več, spopadajo z večjim tveganjem, ki se še povečuje. Revščina zaposlenih je bila opredeljena kot trend, ki ga mora Odbor za socialno zaščito kratko- in dolgoročno spremljati . Podatki o revščini za najranljivejše kažejo skromno izboljšanje, s čimer so se obrnili prejšnji trendi. Vrzel revščine, s katero se meri, koliko so od praga revščine oddaljeni tisti, ki jim revščina grozi, se je leta 2017 nekoliko zmanjšala, in sicer s 25 % na 24,7 %, vendar ostaja precej večja od ravni iz obdobja pred krizo. To pomeni, da se relativni dohodkovni položaj najranljivejših nekoliko izboljšuje. Kar zadeva brezposelne osebe, se je tveganje revščine zmanjšalo prvič po krizi, vendar s 48 % ostaja blizu rekordno visokim ravnem. Kljub splošnim izboljšavam je tveganje revščine ali socialne izključenosti, s katerim se spopadajo otroci, še vedno veliko. Stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti pri otrocih (starih 0–17 let) se še naprej znižuje, in sicer se je s 26,4 % znižala na 24,5 % leta 2017, kar je precej manj od ravni iz obdobja pred krizo. Vendar 62,9 % otrok nizko usposobljenih staršev še vedno ogroža revščina ali socialna izključenost, v primerjavi z le 9 % otrok visoko usposobljenih staršev. Kar zadeva otroke ljudi, rojenih zunaj EU, se je delež tistih, ki jim grozi revščina ali socialna izključenost, povečeval v celotnem obdobju po krizi in je leta 2017 dosegel 34,5 %, kar je več kot dvakrat več od stopnje za otroke staršev, rojenih v EU. Ključni razlog za revščino otrok je povečanje števila enostarševskih gospodinjstev, katerih delež se je s 4,4 % prebivalstva EU leta 2011 povečal na 4,8 % leta 2016 (vendar se je leta 2017 zmanjšal na 4,3 %). Stopnja tveganje revščine pri otrocih iz enostarševskih gospodinjstev je dvakrat višja od splošnega povprečja za otroke, ta razlika pa se še povečuje. Dohodki gospodinjstev se še naprej povečujejo, vendar počasneje od gospodarstva kot celote. Medtem ko se je bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev do leta 2017 povečal že četrto leto zapored in je zdaj precej višji od ravni iz leta 2008, letno povečanje še vedno zaostaja za rastjo BDP (bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev se je za zadevno leto do leta 2017 povečal za manj kot 1 %, realni BDP na prebivalca pa se je v istem obdobju povečal za 2,2 %). Iz tega je razvidno, da povečanje dohodkov gospodinjstev zaostaja za splošnim povečanjem dohodkov v gospodarstvu. Kot je prikazano v oddelku 3.4, realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca v več državah članicah ostaja pod ravnmi iz obdobja pred krizo. Trend povečevanja dohodkovne neenakosti v letih po krizi se je leta 2017 obrnil, vendar se pretekla povečanja še niso izravnala. V povprečju ima najbogatejših 20 % gospodinjstev v državah članicah dohodek, ki dohodek najrevnejših 20 % gospodinjstev presega za več kot petkrat. Razmerje kvintilnih razredov S80/S20 se je med letoma 2008 in 2016 s 5,0 povečalo na 5,2, kar je bila delno posledica slabih razmer na trgu dela in stagnacije dohodka, zlasti v najnižjem delu porazdelitve. Leta 2017 se je začelo zmanjševati, in sicer se je v povprečju zmanjšalo na 5,1 v EU. Najnovejše hitre ocene Eurostata kažejo, da se bo zmanjševanje nadaljevalo.



2. PREGLED TRENUTNEGA STANJA NA PODLAGI PREGLEDA SOCIALNIH KAZALNIKOV Evropski steber socialnih pravic, ki je bil 17. novembra 2017 vzpostavljen kot medinstitucionalna razglasitev Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, določa več ključnih načel in pravic v podporo pravičnim in dobro delujočim trgom dela ter sistemom socialnega varstva. Zasnovan je kot vodilo za obnovljeno konvergenco med državami članicami k boljšim socialno-ekonomskim razmeram. Evropski steber socialnih pravic spremlja pregled socialnih kazalnikov za spremljanje uspešnosti in trendov v državah članicah. Pregled zajema več kazalnikov (glavnih in sekundarnih) za preverjanje uspešnosti držav članic na področju zaposlovanja in socialnih zadev v zvezi z izbranimi kazalniki v treh širših razsežnostih, opredeljenih v okviru stebra: (i) enake možnosti in dostop do trga dela, (ii) dinamični trgi dela in pošteni delovni pogoji ter (iii) javna podpora/socialna zaščita in vključenost. Skupno poročilo o zaposlovanju od izdaje za leto 2018 vključuje pregled socialnih kazalnikov, katerega rezultati (kar zadeva glavne kazalnike) so povzeti v tem poglavju. Analiza je umeščena v širši okvir reform, predstavljen v poglavju 3.

2.1 Razlaga pregleda socialnih kazalnikov Pregled socialnih kazalnikov je osrednje orodje za spremljanje uspešnosti na področju zaposlovanja in socialnem področju ter konvergence k boljšim življenjskim in delovnim pogojem. Zlasti pomaga spremljati položaj držav članic v zvezi z merljivimi razsežnostmi stebra, pri čemer dopolnjuje obstoječa orodja za spremljanje, zlasti prikaz uspešnosti zaposlovanja in prikaz uspešnosti socialne zaščite. Vključuje zlasti 14 glavnih kazalnikov, s katerimi se ocenjujejo trendi na področju zaposlovanja in socialnem področju na splošno: -Enake možnosti in dostop do trga dela: §delež mladih, ki zgodaj opustijo šolanje, starih 18–24 let; §razlike med spoloma pri stopnji zaposlenosti pri starosti 20–64 let; §dohodkovna neenakost, merjena z razmerjem kvintilnih razredov – S80/S20; §stopnja tveganja revščine ali socialne izključenosti; §mladi, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo (stopnja NEET), stari 15–24 let. -Dinamični trgi dela in pošteni delovni pogoji: §stopnja zaposlenosti pri starosti 20–64 let; §stopnja brezposelnosti pri starosti 15–74 let; §stopnja dolgotrajne brezposelnosti pri starosti 15–74 let; §realni bruto razpoložljivi dohodek gospodinjstev na prebivalca; §neto plača delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo. -Javna podpora/socialna zaščita in vključenost: §učinek socialnih transferjev (razen pokojnin) na zmanjšanje revščine; §otroci, mlajši od treh let, v formalnem otroškem varstvu; §neizpolnjene potrebe po zdravstveni oskrbi (po lastnem poročanju); §delež prebivalstva z osnovno ali višjo stopnjo splošne digitalne pismenosti.

Glavni kazalniki se analizirajo z uporabo skupne metodologije, o kateri sta se dogovorila Odbor za zaposlovanje in Odbor za socialno zaščito (za podrobnosti glej Prilogo 3). S to metodologijo se ocenjujeta stanje in razvoj v državah članicah s preučitvijo ravni in letnih sprememb vsakega glavnega kazalnika, vključenega v pregled socialnih kazalnikov. Ravni in spremembe se razvrstijo glede na njihovo odstopanje od ustreznih (netehtanih) povprečij EU. Uspešnost držav članic v zvezi z ravnmi in spremembami se nato kombinira (z vnaprej opredeljeno matriko), tako da se vsaka država članica uvrsti v eno od sedmih kategorij („najuspešnejše države“, „nadpovprečne države“, „države z dobrim položajem, ki pa ga je treba spremljati“, „povprečne/nevtralne države“, „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, „države, ki jih je treba spremljati“ in „države s kritičnimi razmerami“). Na tej podlagi je v preglednici 1 predstavljen povzetek razlage pregleda glede na najnovejše razpoložljive podatke za vsak kazalnik. Preglednico je treba brati natančno in ne mehanično. V ta namen je v poglavju 3 predstavljena podrobna analiza štirinajstih kazalnikov, vključno z dolgoročnejšimi trendi in dodatnimi kazalniki, kjer je ustrezno. Poleg tega bodo prihodnja poročila o državah zagotovila poglobljeno analizo vseh „kritičnih razmer“ ter dodatno socialno-ekonomsko ozadje in ozadje politike za boljšo opredelitev izzivov v posameznih državah v okviru evropskega semestra. Skupaj z nadaljnjo analizo, vključeno v prikaz uspešnosti zaposlovanja in prikaz uspešnosti socialne zaščite, bo s tem zagotovljena analitična podlaga za poznejše predloge Komisije za priporočila za posamezne države, kjer je to primerno. 2.2 Dokazi, ki izhajajo iz pregleda socialnih kazalnikov Analiza pregleda kaže na nadaljnje okrevanje stanja na trgu dela in socialnega stanja za EU kot celoto. Povprečno je bilo za EU izboljšanje zabeleženo pri 13 od 14 glavnih kazalnikov v zadnjem letu, za katerega so na voljo podatki (tj. 2017 ali 2016, odvisno od razpoložljivosti podatkov), pri čemer se je le en (učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine) nekoliko poslabšal, čeprav v skladu z zmanjšanim učinkom avtomatskih stabilizatorjev v fazi gospodarske rasti. Največji napredek je bil zabeležen za stopnje brezposelnosti (splošne in dolgoročne), ki so se leta 2017 znižale v vseh državah članicah, pri čemer je poudarjena le ena „država s kritičnimi razmerami“. Na splošno je bil pozitiven tudi razvoj stopnje zaposlenosti in stopnje tveganja revščine ali socialne izključenosti, saj je velika večina držav članic zabeležila izboljšanje v primerjavi s prejšnjim letom. Večina držav članic se srečuje z izzivi pri vsaj enem glavnem kazalniku, vendar se je skupno število zmanjšalo v primerjavi z lanskim letom. Če upoštevamo tri bolj problematične razvrstitve, tj. „države s kritičnimi razmerami“, „države, ki jih je treba spremljati“ in „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, je večina držav članic označena vsaj enkrat – razen Nemčije, Finske, Francije, Nizozemske in Švedske. Če upoštevamo le „države s kritičnimi razmerami“ (tj. kazalnike, ki so občutno pod povprečjem in se ne izboljšujejo dovolj hitro ali pa se še slabšajo), se je število označenih držav članic s 14 držav v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2018 (z manjšim sklopom kazalnikov) zmanjšalo na 13 držav v tem poročilu (Estonija, Malta in Portugalska niso več v tej skupini, Madžarska in Latvija pa sta se ji pridružili). Število izzivov na splošno kaže na izboljšanje. Na 14 ocenjenih področjih je bilo ugotovljenih 117 primerov „držav s kritičnimi razmerami“, „držav, ki jih je treba spremljati“ ali „držav s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, kar ustreza okoli 31 % skupnega števila ocen (v primerjavi s 33 % v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2018); od tega jih je 39 primerov „držav s kritičnimi razmerami“, kar ustreza 10 % vseh ocen (v primerjavi s 13 % v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2018). Če pogledamo tri širše razsežnosti, ki jih zajema pregled, se problematične oznake podobno kot v skupnem poročilu o zaposlovanju za leto 2018 pogosteje pojavljajo na področju „javne podpore/socialne zaščite in vključenosti“, pri čemer je povprečje 9,3 primera (od tega 3,5 primera „držav s kritičnimi razmerami“) na kazalnik. Zdi se, da je učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine kazalnik, ki predstavlja največji izziv, saj je v zvezi z njim označenih 11 držav članic (od tega jih je pet v najslabši kategoriji). Sledita razsežnosti „enake možnosti in dostop do trga dela“ ter „dinamični trgi dela in pošteni delovni pogoji“, pri čemer povprečje na kazalnik znaša približno 8,6 oziroma 7,4 označenih primerov na kazalnik (pri prvi je 3,2 primerov, pri drugi pa 1,8 primerov „držav s kritičnimi razmerami“). Na prvem področju ima največ oznak kazalnik mladi, ki zgodaj opustijo šolanje (deset oznak). Zdi se, da je na drugem področju z največ izzivi povezan kazalnik neto plača delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo (12 oznak). Kar zadeva preteklo leto, se stanje v državah članicah in resnost zadevnih izzivov zelo razlikujeta. Grčija, Romunija in Italija so pri desetih ali več kazalnikih še vedno „države s kritičnimi razmerami“, „države, ki jih je treba spremljati“ ali „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, kot „države s kritičnimi razmerami“ pa so označene pri sedmih, štirih oziroma šestih kazalnikih (glej preglednico 1). Za te države so izzivi enakomerno porazdeljeni na vseh treh področjih (čeprav sta Grčija in Italija enkrat označeni kot „nadpovprečni državi“ v zvezi s stopnjo mladih, ki zgodaj opustijo šolanje, oziroma neizpolnjenimi potrebami po zdravstveni oskrbi (po lastnem poročanju), Romunija pa dvakrat v zvezi s stopnjo brezposelnosti in rastjo bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca). Glede na skupni seštevek sledijo Hrvaška in Španija (po devet izzivov), Bolgarija (po osem izzivov), Ciper, Latvija in Portugalska (po šest izzivov). Nasprotno pa je Nizozemska „najuspešnejša“ ali „nadpovprečna država“ pri 11 glavnih kazalnikih, sledijo ji Češka in Švedska (po deset kazalnikov) ter Avstrija, Nemčija in Slovenija (po osem kazalnikov). Kar zadeva enake možnosti in dostop do trga dela, so bila največja izboljšanja v povprečju zabeležena glede stopenj tveganje revščine ali socialne izključenosti in deleža mladih, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, medtem ko je bil napredek bolj zadržan v zvezi z zgodnjim opuščanjem šolanja, razlikami pri zaposlovanju moških in žensk ter dohodkovno neenakostjo (vendar slednji kazalnik kaže prvo zmanjšanje v obdobju po krizi). Pregled po kazalnikih kaže, da: ·so Španija, Italija in Romunija, kar zadeva mlade, ki zgodaj opustijo šolanje, „države s kritičnimi razmerami“, medtem ko so Hrvaška, Irska, Poljska in Slovenija na tem področju „najuspešnejše države“; ·so Grčija, Italija in Romunija „države s kritičnimi razmerami“ na področju razlik pri zaposlovanju moških in žensk, medtem ko so Finska, Litva in Švedska na tem področju „najuspešnejše države“; ·so Bolgarija, Španija, Latvija in Litva, kar zadeva dohodkovno neenakost, „države s kritičnimi razmerami“ v primerjavi z najboljšimi rezultati Češke, Finske, Slovenije in Slovaške; ·so razmere v Bolgariji in Grčiji kritične, kar zadeva tveganje revščine ali socialne izključenosti, medtem ko sta Češka in Finska na tem področju „najuspešnejši državi“; ·so Ciper, Hrvaška, Grčija in Italija, kar zadeva mlade, ki niso zaposleni, se ne izobražujejo ali usposabljajo, „države s kritičnimi razmerami“, medtem ko so Avstrija, Češka, Nemčija, Nizozemska, Slovenija in Švedska „najuspešnejše države“ na tem področju. Kar zadeva dinamične trge dela in poštene delovne pogoje v EU, se je stanje v zadnjem letu izboljšalo pri vseh kazalnikih, zlasti na področju stopenj zaposlenosti in brezposelnosti (splošne in dolgotrajne), bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca in neto plače delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo. Pregled po kazalnikih kaže, da: ·so Hrvaška, Grčija, Italija in Španija, kar zadeva stopnjo zaposlenosti, „države s kritičnimi razmerami“, medtem ko so Češka, Estonija, Nemčija, Nizozemska, Švedska in Združeno kraljestvo „najuspešnejše države“ na tem področju; ·nobena država ni označena kot država s kritičnimi razmerami na področju stopnje brezposelnosti (Ciper, Hrvaška, Grčija in Španija so označene kot „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“, Italija pa kot „država, ki jo je treba spremljati“), po drugi strani pa je Češka označena kot „najuspešnejša država“; ·je Italija kot država s kritičnimi razmerami označena glede stopnje dolgotrajne brezposelnosti (z metodologijo nobena država ni bila opredeljena kot „najuspešnejša država“, 14 držav pa je označenih kot „nadpovprečne države“); ·se Grčija in Ciper štejeta za „državi s kritičnimi razmerami“ na področju rasti bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca, medtem ko sta Bolgarija in Poljska na tem področju „najuspešnejši državi“;

·je stanje glede neto plače delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo, kot kritično ocenjeno za Madžarsko in Slovaško, medtem ko so Avstrija, Nemčija, Luksemburg, Nizozemska in Združeno kraljestvo „najuspešnejše države“ na tem področju. Kar zadeva javno podporo ter socialno zaščito in vključenost, se je stanje v zadnjem letu izboljšalo v smislu razpoložljivosti otroškega varstva, neizpolnjenih potreb po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju in digitalne pismenosti, vendar se je poslabšalo v zvezi z učinkom socialnih transferjev na zmanjšanje revščine, kot je navedeno zgoraj. Pregled po kazalnikih kaže, da: ·so Bolgarija, Grčija, Italija, Latvija in Romunija, kar zadeva sposobnost njihovih socialnih transferjev, da zmanjšajo revščino, „države s kritičnimi razmerami“. V primerjavi z njimi so Danska, Finska, Madžarska in Švedska „najuspešnejše države“; ·so bile Bolgarija, Češka, Grčija, Poljska in Slovaška označene kot „države s kritičnimi razmerami“ na področju udeležbe otrok, mlajših od treh let, v formalnem otroškem varstvu, medtem ko so Francija, Luksemburg, Nizozemska in Portugalska „najuspešnejše države“ na tem področju; ·je Latvija na področju neizpolnjenih potreb po zdravstveni oskrbi (po lastnem poročanju) „država s kritičnimi razmerami“ (z metodologijo nobena država ni bila opredeljena kot „najuspešnejša država“, 12 držav pa je bilo označenih za „nadpovprečne države“); ·so Bolgarija, Hrvaška in Romunija glede na stopnje digitalne pismenosti „države s kritičnimi razmerami“, medtem ko so Finska, Luksemburg, Nizozemska in Švedska „najuspešnejše države“ na tem področju. Preglednica 1: Povzetek glavnih kazalnikov v pregledu socialnih kazalnikov Opomba: dne 26. oktobra 2018: razmerje dohodkovnih kvintilnih razredov, tveganje revščine ali socialne izključenosti, učinek socialnih transferjev na zmanjšanje revščine in potreba po zdravstveni oskrbi po lastnem poročanju niso na voljo za Irsko in Združeno kraljestvo; podatki o rasti bruto razpoložljivega dohodka gospodinjstev na prebivalca niso na voljo za Hrvaško in Malto; podatki o neto plači delavca s polnim delovnim časom brez otrok, ki zasluži povprečno plačo, niso na voljo za Ciper; podatki o stopnji digitalne pismenosti posameznikov pa niso na voljo za Italijo. Prekinitve serije in druge statistične oznake so navedene v prilogah 1 in 2. Okvir 1: Primerjalna analiza – trenutno stanje Pomen primerjalne analize kot orodja za podporo strukturnim reformam in spodbujanje konvergence k višjim standardom na področju zaposlovanja in socialnem področju je bil priznan v poročilu petih predsednikov iz junija 2015 in nadalje poudarjen v Razmisleku o poglobitvi ekonomske in monetarne unije iz maja 2017. V Sporočilu z dne 26. aprila 2017 o vzpostavitvi evropskega stebra socialnih pravic je bila primerjalna analiza opredeljena kot ključno sredstvo za podporo izvajanju stebra v evropskem semestru. Od takrat so bile primerjalne analize razvite na več področjih in predmet razprav z državami članicami. Natančneje, Odbor za zaposlovanje in Odbor za socialno zaščito sta se dogovorila o skupnem pristopu v treh korakih: (1) opredelitev ključnih izzivov in sklopa kazalnikov rezultatov na visoki ravni, pomembnih za obravnavano področje politike; (2) kazalniki uspešnosti, ki omogočajo primerjalno analizo uspešnosti; (3) opredelitev vzvodov politike, ki jih spremljajo splošna načela za smernice politike in točno določeni kazalniki, če so na voljo. V tej fazi referenčne vrednosti vzvodov politike niso določene, saj je cilj omogočiti primerjave med državami članicami. Primerjalni okvir za nadomestila za brezposelnost in aktivne politike trga dela je bil prvič uporabljen v evropskem semestru 2018. V zvezi s tem je bila primerjalna analiza posameznih značilnosti zasnove in uspešnosti sistemov nadomestil za brezposelnost, zlasti kar zadeva vidika upravičenosti in ustreznosti, vključena v skupno poročilo o zaposlovanju za leto 2018 in poročila o državah. Po potrditvi Odbora za zaposlovanje so elementi okvira, povezani z aktivacijsko komponento shem nadomestil za brezposelnost (npr. pogoji glede razpoložljivosti za delo, ki so vezani na prejemanje nadomestil za brezposelnost) in storitvami trga dela za podporo iskalcem zaposlitve, zdaj vključeni v evropski semester 2019 in predstavljeni v tem poročilu. Po potrditvi Odbora za socialno zaščito je bil v evropski semester 2019 popolnoma vključen tudi primerjalni okvir za socialno pomoč na podlagi minimalnega dohodka, ki zajema ustreznost, pokritost in aktivacijsko komponento sistemov minimalnega dohodka, tudi kar zadeva njihovo povezavo s storitvami v naravi (zdravstvo, izobraževanje in stanovanja). Nazadnje, v tem ciklu semestra so prvič uporabljeni rezultati primerjalnega okvira za spretnosti in učenje odraslih, kar je bilo z Odborom za zaposlovanje dogovorjeno oktobra 2018. V zadevnih odborih trenutno poteka delo v zvezi z morebitnimi dodatnimi primerjalnimi okviri, na primer za ustreznost pokojnin, ki bi se uporabili v naslednjih ciklih semestra.

3. REFORME ZAPOSLOVANJA IN SOCIALNE REFORME – USPEŠNOST IN UKREPI DRŽAV ČLANIC Ta oddelek vsebuje pregled nedavnih ključnih zaposlitvenih in socialnih kazalnikov ter ukrepov držav članic na prednostnih področjih, opredeljenih v smernicah EU za zaposlovanje, ki jih je Svet sprejel leta 2018. Za vsako smernico so predstavljeni nedavni razvoj izbranih ključnih kazalnikov in ukrepi politike, ki so jih sprejele države članice Podatki o ukrepih politike v tem oddelku temeljijo na nacionalnih reformnih programih držav članic za leto 2018 in virih Evropske komisije. Če ni navedeno drugače, so v poročilu predstavljeni samo ukrepi politike, sprejeti po juniju 2017. Poročilo z naslovom Labour Market and Wage Developments in Europe – Annual Review 2018 („Razvoj trga dela in plač v Evropi – letni pregled 2018“) in publikacija z naslovom Employment and Social Developments in Europe – Annual Review 2018 („Razvoj na področju zaposlovanja in socialnih zadev v Evropi – letni pregled 2018“) vsebujeta poglobljeno analizo nedavnega razvoja na trgu dela. 3.1 Smernica 5: Spodbujanje povpraševanja po delovni sili Ta oddelek je osredotočen na izvajanje smernice za zaposlovanje št. 5, v skladu s katero se državam članicam priporoča, naj ustvarijo pogoje, ki spodbujajo povpraševanje po delovni sili in ustvarjanje delovnih mest. Najprej je predstavljen pregled stopenj brezposelnosti in zaposlenosti po državah članicah, ki dopolnjuje analizo na ravni EU v poglavju 1, da se poudari pomen izziva v zvezi z ustvarjanjem delovnih mest v državah. Nato je obravnavana dinamika samozaposlovanja kot približka podjetništva in samostojnega vira rasti zaposlovanja (vidiki samozaposlovanja, povezani z novimi oblikami dela, so obravnavani v poglavju 3.3). Na koncu pa je preučen razvoj dogodkov na področju plač in davčnega primeža kot ključnih makroekonomskih dejavnikov odločanja o zaposlovanju. V oddelku 3.1.2 so predstavljeni ukrepi politike, ki jih države članice na teh področjih izvajajo za spodbujanje povpraševanja po delovni sili, vključno s subvencijami za zaposlovanje.

3.1.1 Ključni kazalniki Brezposelnost je leta 2017 hitro upadala. Prvič po krizi se je stopnja brezposelnosti znižala v vseh državah članicah EU. Nadpovprečno hitro se je znižala v nekaterih državah članicah z zelo visokimi stopnjami brezposelnosti – v Grčiji, Španiji, na Hrvaškem in Portugalskem, kjer se je znižala za 2 odstotni točki ali več –, kar jasno kaže na konvergenco k nižjim stopnjam brezposelnosti. Vendar se je močno znižala tudi v nekaterih državah z nizko brezposelnostjo – za več kot 1 odstotno točko na Češkem, Nizozemskem in Poljskem. Kot je razvidno iz slike 4 (na kateri so skupaj prikazane ravni in spremembe v skladu z dogovorjeno metodologijo za ocenjevanje glavnih kazalnikov pregleda socialnih kazalnikov), so stopnje brezposelnosti leta 2017 ostale zelo razpršene, in sicer so vrednosti znašale od 3 % na Češkem do 21,5 % v Grčiji. Stopnja brezposelnosti je ostala visoka tudi v Italiji, pri čemer se je le malo izboljšala v primerjavi z letom 2016. Kljub stalnemu zniževanju od leta 2013 je stopnja brezposelnosti v večini držav članic še vedno precej višja kot leta 2008 (slika 5) – zlasti na Hrvaškem, v Grčiji, na Cipru, v Italiji in Španiji. Nasprotno pa je bila leta 2017 stopnja brezposelnosti v Nemčiji, na Madžarskem in Poljskem za več kot 2 odstotni točki nižja kot v obdobju pred krizo. Slika 4: Stopnja brezposelnosti (v starostni skupini 15–74 let) in letna sprememba (glavni kazalnik pregleda socialnih kazalnikov) Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Obdobje: stopnje leta 2017 in letne spremembe glede na leto 2016. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Slika 5: Stopnja brezposelnosti (v starostni skupini 15–74 let), večletna primerjava Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Stopnje zaposlenosti so se močno zvišale, vendar ostajajo velike razlike. Zvišanje so zabeležile vse države članice, razen Danske (stopnja se je znižala za 0,5 odstotne točke, čeprav z zelo visoke stopnje). Kot je prikazano na sliki 6, se stopnje zaposlenosti le delno zbližujejo: stopnja v državah članicah, za katere so značilne nižje stopnje zaposlenosti, se običajno zvišuje nekoliko hitreje od povprečja – vendar se razmere še vedno razlikujejo. Stopnje zaposlenosti (v starostni skupini 20–64 let) se zelo razlikujejo in so leta 2017 segale od 57,8 % v Grčiji do 81,8 % na Švedskem. V državah z nižjimi stopnjami, ki jih je kriza najbolj prizadela, tj. v Grčiji, na Hrvaškem, v Italiji in Španiji (ki so bile označene kot „države s kritičnimi razmerami“), je stopnja zaposlenosti še vedno precej pod povprečjem EU. Devet držav je že preseglo 75-odstotni cilj, šest najuspešnejših držav (Švedska, Nemčija, Estonija, Češka, Združeno kraljestvo in Nizozemska) pa je skoraj doseglo ali preseglo 78 %. Slika 6: Stopnja zaposlenosti (v starostni skupini 20–64 let) in letna sprememba (glavni kazalnik pregleda socialnih kazalnikov) Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Obdobje: stopnje leta 2017 in letne spremembe glede na leto 2016. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Povprečne stopnje zaposlenosti v EU se od leta 2013 stalno zvišujejo in so zdaj precej višje kot v obdobju pred krizo. Na Madžarskem in Malti, ki sta imeli leta 2008 najnižji stopnji zaposlenosti v EU, je bilo dolgoročno zvišanje največje (za +11,8 odstotne točke oziroma +13,8 odstotne točke leta 2017), zdaj pa sta nekoliko višji od povprečja EU. Vendar so razlike še vedno velike. Stopnje zaposlenosti namreč podobno kot stopnje brezposelnosti ostajajo pod ravnmi iz leta 2008 v tistih državah, ki jih je kriza najbolj prizadela, kot so Grčija, Italija, Hrvaška, Španija, Ciper in Irska (slika 7). Slika 7: Stopnja zaposlenosti (v starostni skupini 20–64 let), večletna primerjava

Vir: Eurostat, anketa o delovni sili. Vztrajna rast zaposlenosti ni vplivala na dolgoročni padajoči trend samozaposlovanja. V absolutnih številkah se je samozaposlovanje leta 2017 zmanjšalo za 0,5 % (po majhnem povečanju leta 2016). Še naprej se je zmanjševalo tudi v relativnem smislu in v letu 2017 predstavlja 13,7 % vseh delovnih mest (s 14,0 % leta 2016 in 14,4 % leta 2013). Delež samozaposlenih moških glede na vse zaposlene moške pri 17,2 % ostaja precej večji kot pri ženskah (9,7 %). Trendi na področju samozaposlovanja so manj negativni, če se ne upoštevata primarni sektor in proizvodnja. Zlasti se je samozaposlenost v zadnjih desetih letih stalno povečevala v večini sektorjev, povezanih s storitvami. Skupni podatki so rezultat različnega razvoja v državah članicah, sektorjih in podskupinah. Vendar se trendi samozaposlovanja ne zdijo povezani z uspešnostjo pri zaposlovanju na ravni držav članic ali sektorja. Kar zadeva starostne in izobrazbene skupine, so spremembe večinoma posledica spreminjajoče se sestave delovne sile: samozaposlovanje se je še naprej zmanjševalo pri ljudeh, starih 15–49 let, za ljudi, stare 50–64 let ter 65 let ali več pa se je izrazito povečalo (+1,2 % oziroma +4,0 %). Pomemben dejavnik je tudi raven izobrazbe, saj se je leta 2017 število samozaposlenih zmanjšalo za 3,2 % pri ljudeh z nižjo sekundarno ali še nižjo izobrazbo ter povečalo za 1 % pri ljudeh s terciarno izobrazbo. Nazadnje, zabeleženo je povečanje števila samozaposlenih, rojenih zunaj EU. Vidiki, povezani s samozaposlenostjo kot atipično obliko zaposlitve, so podrobno obravnavani v poglavju 3.3. Rast plač v večini držav članic ostaja zmerna. Nominalna rast plač v EU je bila med okrevanjem še vedno počasna, vendar je začela okrevati leta 2017, ko so se prejemki na zaposlenega povečali za 2,1 %. Razlike med državami so velike, plače pa na splošno rastejo hitreje v državah članicah z nižjimi ravnmi in v tistih, ki niso članice euroobmočja. Povečanje nominalnih prejemkov na zaposlenega je bilo največje v Romuniji (16,0 %), Litvi (9,1 %), na Madžarskem (7,9 %), v Latviji (7,9 %) in Bolgariji (7,5 %), kar kaže na zbliževanje plač med vzhodno in zahodno Evropo. V spodnjem delu lestvice so se nominalne plače znižale na Finskem (–1,1 %) in Hrvaškem (–1,1 %) ter ostale nespremenjene v Španiji, Italiji in Grčiji. Realna rast plač se je leta 2017 v primerjavi z letom 2016 upočasnila. V EU so se realne potrošniške plače (tj. plače, prilagojene za spremembo maloprodajnih cen) leta 2017 zvišale za 0,5 %, kar je manj kot leta 2016, ko so se povečale za 1,2 %. Realne plače v euroobmočju so skoraj stagnirale (+0,2 %). Znižanje je bilo zabeleženo v osmih državah: v Španiji, Italiji, Grčiji, na Hrvaškem, Portugalskem, Nizozemskem, v Avstriji in na Finskem. Upočasnitev v primerjavi z letom 2016 je bila delno posledica zvišanja cen življenjskih potrebščin, kar pa ni bilo usklajeno s povečanjem prejemkov. Vendar je slika tudi ob upoštevanju realnih proizvodnih plač (prilagojenih za deflator BDP) skoraj nespremenjena, saj se je rast realnih plač v EU v letu 2017 le nekoliko povečala (za 0,7 %), zmanjšanje pa je zabeleženo v desetih državah (slika 8). Slika 8: Realni prejemki na zaposlenega, harmonizirani indeks cen življenjskih potrebščin in deflator BDP, letna odstotna sprememba za leto 2017 Vir: Evropska komisija, podatkovna zbirka AMECO. V letu 2017 je bila rast realnih plač v večini držav članic manjša od rasti produktivnosti. Ta trend je potrjen tudi v triletnem obdobju (slika 9) in daljšem časovnem obdobju (slika 10). V devetih državah (Belgija, Ciper, Hrvaška, Finska, Grčija, Italija, Nizozemska, Portugalska in Španija) je bila rast realnih plač v obdobju 2015–2017 negativna. Razvoj realnih plač je tudi v daljšem obdobju (2000–2017) v povprečju zaostajal za produktivnostjo. Na Portugalskem in v Italiji so realno plače še vedno nižje od ravni iz leta 2000. Nedavni trend je ravno obraten v večini osrednjih in vzhodnih držav članic, kjer je v zadnjih treh letih rast realnih plač (deflacionirana z deflatorjem BDP) presegla rast produktivnosti, delno zaradi procesa približevanja državam z večjim dohodkom. Leta 2017 je bila največja presežna rast realnih plač glede na rast produktivnosti ugotovljena v baltskih državah članicah, Bolgariji in na Slovaškem. Slika 9: Realni prejemki na zaposlenega in produktivnost, povprečne stopnje rasti v letih 2015, 2016 in 2017 Vir: Eurostat, nacionalni računi (lastni izračuni iz poročila Labour Market and Wage Developments in Europe. Annual review 2018 („Razvoj trga dela in plač v Evropi. Letni pregled 2018“)). Slika 10: Razvoj plač in produktivnosti, povprečne odstotne spremembe v obdobju 2000–2017 Vir: Eurostat, nacionalni računi (lastni izračuni). Rast plač je manjša, kot bi se lahko pričakovalo na podlagi sedanjih ravni brezposelnosti. Med okrevanjem je bila rast plač na splošno zmerna in se očitno ni odzvala na znižanje stopnje brezposelnosti kot v prejšnjih gospodarskih ciklih. Ta pojav se imenuje navidezna „izravnava“ Phillipsove krivulje plač, razmerja med rastjo plač in brezposelnostjo. Kot je za euroobmočje prikazano na sliki 11, je videti, da so plače postale manj odzivne na skupno stopnjo brezposelnosti v gospodarstvu. Slika 11: Phillipsova krivulja za euroobmočje: stopnja rasti prejemkov na zaposlenega, 2000–2017

Vir: podatkovna zbirka GD za gospodarske in finančne zadeve AMECO ter Eurostat, anketa o delovni sili (lastni izračuni iz poročila Labour Market and Wage Developments in Europe. Annual review 2018 („Razvoj trga dela in plač v Evropi. Letni pregled 2018“)). Upočasnjeno rast nominalnih plač med okrevanjem je mogoče pojasniti z nizko inflacijo, majhno rastjo produktivnosti, vplivom nekaterih reform trga dela in preostalimi rezervami na trgu dela. Pomemben del upočasnitve rasti nominalnih plač je mogoče pojasniti z nizko inflacijo (v povprečju 1,5 % v obdobju okrevanja med letoma 2010 in 2017 v primerjavi z 2,2 % v obdobju 2000–2007). Medtem se je realna rast produktivnosti nekoliko povečala (v povprečju za 0,7 % v obdobju 2010–2017 v primerjavi z 0,4 % v obdobju pred krizo), vendar je bila povezana z bistveno višjo stopnjo brezposelnosti (11,7 % v obdobju po krizi v primerjavi z 8,7 % v obdobju pred krizo). Na splošno nedavne ocene kažejo, da inflacija, produktivnost in rezerve na trgu dela v veliki meri pojasnijo nedavno upočasnitev rasti plač (MDS 2017; Evropska komisija 2018). Skrite rezerve na trgu dela, zlasti povečan delež podzaposlenih delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, lahko prispevajo k upočasnitvi rasti plač v nekaterih državah članicah z nizko stopnjo brezposelnosti. Neto zaslužki v Evropi se zbližujejo, s hitro rastjo v srednji in vzhodni Evropi ter počasno rastjo v zahodni in južni Evropi, zlasti v državah, ki jih je kriza najbolj prizadela. Zbliževanje ravni dohodka od dela je ključno za zagotovitev, da vsakdo v EU doseže dostojen življenjski standard, za kar se zavzema evropski steber socialnih pravic. Dokazi kažejo, da ta postopek zbliževanja poteka, čeprav počasi, saj še vedno ostajajo velike razlike med državami članicami. Če se kot osnova vzame delavec brez otrok, ki zasluži povprečno plačo, se je neto zaslužek v triletnem obdobju (2013–2016) najbolj povečal v nekaterih državah z najnižjimi ravnmi. Zato so Bolgarija, Romunija, Latvija, Litva in Estonija razvrščene kot „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“. Slovaška in Madžarska, kjer sta bili povečanji tudi večji od povprečja, sta zaradi počasnega napredka označeni kot „državi s kritičnimi razmerami“. Na drugi strani lestvice pa je bila rast neto zaslužka zmerna (od 0,7 % do 2,1 %) v vseh najuspešnejših državah (Luksemburg, Združeno kraljestvo, Nizozemska, Nemčija in Avstrija). Neto zaslužek se je zmanjšal ali ostal nespremenjen na Portugalskem, v Grčiji in Belgiji. Slika 12: Neto zaslužek in letna sprememba – povprečje treh let (glavni kazalnik pregleda socialnih kazalnikov) Vir: OECD (lastni izračuni). Obdobje: ravni leta 2016 (triletno povprečje) in povprečne letne spremembe 2013–2016. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Države članice, označene z zvezdico, so tiste, v katerih so nominalni stroški dela na enoto presegli prag, določen s postopkom v zvezi z makroekonomskimi neravnotežji. Kazalnik iz pregleda za postopek v zvezi z makroekonomskim neravnotežjem je sprememba nominalnih stroškov dela na enoto v odstotkih v treh letih. Prag je 9 % za države euroobmočja in 12 % za države, ki niso v euroobmočju. Podatki za Ciper niso na voljo. Revščina zaposlenih ostaja precej nad ravnjo iz obdobja pred krizo in se le počasi zmanjšuje. Delež oseb, ki so zaposlene in imajo ekvivalentni razpoložljivi dohodek pod pragom tveganja revščine, se je z 8,6 % leta 2008 povečal na 9,0 % v letu 2013 in na 9,6 % v letu 2017. Najvišja raven je bila zabeležena v Romuniji (17,4 %), sledijo Luksemburg, Španija, Grčija in Italija – v vseh je raven višja od 12 %. Na drugi strani lestvice je stopnja revščine zaposlenih nižja od 5 % na Finskem, Češkem in Irskem. Revščina zaposlenih se je v letu 2017 povečevala v več državah članicah, tudi (za več kot 0,5 odstotne točke) na Madžarskem, v Italiji, Latviji, Sloveniji, Belgiji in na Nizozemskem (glej tudi poglavje 3.4). Slika 13: Stopnja tveganja revščine zaposlenih, večletna primerjava Vir: Eurostat. Opomba: za Hrvaško so podatki za leto 2010 namesto za leto 2008. Za Irsko in Združeno kraljestvo so podatki za leto 2016 namesto za leto 2017. Razpršenost plač v Evropi se zdi na splošno stabilna. Rast plač, zlasti v spodnjem delu plačne lestvice, ima pomembno vlogo pri zmanjševanju dohodkovnih neenakosti in revščine zaposlenih. Razpršenost bruto dohodkov, merjenih kot razmerje med petim in prvim decilom (D5/D1), je bila leta 2016 v razponu od 1,43 na Finskem do 1,90 na Češkem. Na razpršenost plač lahko vplivajo institucije za določanje plač. Z manjšo dohodkovno neenakostjo so povezane zlasti intenzivnejše dejavnosti na področju kolektivnih pogajanj (Evropska komisija, 2018). Pokritosti s kolektivnimi pogajanji se po Evropi zelo razlikuje zaradi različnih nacionalnih tradicij in institucij. Leta 2015 je odstotek zaposlenih s pravico do kolektivnih pogajanj segal od 98 % v Avstriji do 7,1 % v Litvi. V večini držav članic zakonsko določene minimalne plače določajo nižjo mejo za porazdelitev plač. Minimalne plače lahko povečajo udeležbo nekaterih skupin na trgu dela in podprejo skupno povpraševanje s povečanjem dohodka družin z majhnimi dohodki, ki so bolj nagnjene k potrošnji. Hkrati minimalne plače zvišujejo stroške zaposlovanja delavcev z majhnimi dohodki in s tem morda škodijo zaposlitvenim možnostim skupin, ki imajo običajno nizke plače (npr. mladih in nizkokvalificiranih delavcev), odvisno od strukture gospodarstva in makroekonomskih razmer. V večini držav članic so minimalne plače zakonsko določene na nacionalni ravni, razen v Avstriji, na Cipru, Danskem, Finskem, v Italiji in na Švedskem. Za mednarodno primerjavo absolutna raven minimalne plače ni zelo uporabno merilo, ker se ne upoštevajo razlike v produktivnosti dela in cenah med državami. Zato je bolje, da se preuči minimalna plača glede na povprečno plačo ali mediano plač države. Slika 14 prikazuje minimalno plačo kot odstotek mediane plač v državah članicah EU, kot je to izračunala OECD. Najvišje minimalne plače glede na mediano so v Franciji, Sloveniji, na Portugalskem, v Romuniji in Luksemburgu. Najnižje ravni so bile zabeležene v Španiji, na Češkem, v Estoniji, na Nizozemskem in Irskem. Ker je morebitni učinek na delovne in življenjske pogoje večji, kadar za minimalno plačo dela večji delež delovne sile, bi bilo treba ta kazalnik upoštevati tudi pri razpravi o možnostih politike na nacionalni ravni. Upoštevati bi bilo treba tudi ciljno usmerjene ukrepe za zmanjšanje revščine zaposlenih, kot so prejemki socialne varnosti za zaposlene. Slika 14: Minimalne plače kot delež mediane in povprečni dohodki zaposlenih za polni delovni čas (2017) Vir: OECD. Opomba: Avstrija, Ciper, Danska, Finska, Italija in Švedska nimajo zakonsko določene minimalne plače. Za Bolgarijo, Hrvaško in Malto OECD ni predložila informacij. Podatki Eurostata kažejo, da je leta 2017 mesečna minimalna plača kot delež srednje vrednosti mesečnih plač znašala 47,8 % v Bolgariji, 40,6 % na Hrvaškem in 43,6 % na Malti (industrija, gradbeništvo in storitve; ni primerljivo s podatki OECD).

Davčna obremenitev dela v Evropi se je v zadnjih letih postopoma zmanjšala, vendar obstajajo precejšnje razlike med državami članicami. Leta 2017 je davčni primež za delavca, ki zasluži povprečno plačo, znašal od manj kot 30 % na Irskem in Malti do približno 50 % v Belgiji, Nemčiji, na Madžarskem, v Italiji, Franciji in Avstriji. Pri delavcih z majhnimi dohodki (ki zaslužijo 67 % povprečne plače), je davčni primež znašal od približno 20 % na Malti in Irskem do več kot 45 % v Belgiji, na Madžarskem in v Nemčiji. Kar zadeva progresivnost davčnih stopenj in prerazporeditveni učinek davčnega sistema, se vzorci držav razlikujejo (glej oddelek 3.4). Leta 2017 se je davčni primež za delavca, ki zasluži povprečno plačo, najbolj zmanjšal na Madžarskem (–2,1 odstotne točke), v Luksemburgu (–1,8 odstotne točke) in na Finskem (–1,2 odstotne točke), medtem ko se je najbolj povečal v Bolgariji (+0,6 odstotne točke). V obdobju 2013–2017 se je netehtani povprečni davčni primež v EU zmanjšal za 0,5 odstotne točke (pri delavcih z majhnimi dohodki pa za 0,8 odstotne točke, pri čemer se je pomembno zmanjšal v Italiji, na Madžarskem, v Franciji, Belgiji, Romuniji in na Nizozemskem). V istem obdobju so se nekoliko zbližale stopnje davčnega primeža, pri čemer se je razlika med največjim in najmanjšim davčnim primežem na ravni povprečne plače zmanjšala za 2,1 odstotne točke, pri delavcih z majhnimi dohodki pa za 2,9 odstotne točke. To je posledica zlasti velikih zmanjšanj v nekaterih državah z najvišjimi stopnjami (Belgija, Avstrija, Madžarska, pa tudi Italija in Francija, kjer je bilo zmanjšanje omejeno na delavce z manjšimi dohodki). Davčni primež se je zelo zmanjšal tudi v Romuniji in na Nizozemskem. Povečanja davčnega primeža v istem obdobju so bila manj izrazita, vendar so prizadela zlasti delavce z manjšim dohodkom na Češkem, v Sloveniji in na Portugalskem. Slika 15: Davčni primež, stopnja leta 2017 in sprememba v obdobju 2013–2017 Vir: podatkovna zbirka o davkih in socialnih prejemkih, Evropska komisija/OECD. Opomba: podatki veljajo za gospodinjstva z enim dohodkom (brez otrok). Za Ciper novejši podatki niso na voljo. Podatki so bili posodobljeni 11. aprila 2018. 3.1.2 Odziv politike Več držav članic je za ustvarjanje delovnih mest uporabljalo subvencije za zaposlovanje, čeprav se z izboljšanjem razmer na trgu dela njihova uporaba nekoliko zmanjšuje. Večina ukrepov na tem področju je usmerjena v posamezne skupine, ki se spopadajo s težavami pri vključevanju na trg dela (npr. mladi, starejši, dolgotrajno brezposelni, migranti itd.), in vključuje finančne spodbude, zagotovljene delodajalcem za zaposlovanje delavcev iz ciljnih skupin. Več držav članic je uvedlo ali potrdilo usmerjene subvencije za zaposlovanje (za več podrobnosti glej oddelek 3.2). Nekaj držav je uvedlo tudi subvencije za zaposlovanje, namenjene širši javnosti, pri katerih ni pogojev za upravičenost ali pa so ti pogoji manj strogi in s katerimi si države običajno prizadevajo spodbuditi zaposlovanje za nedoločen čas. V Grčiji so se leta 2017 začeli dodatni cikli javnih del v 51 občinah in v pripravi so novi programi; poleg tega se je maja 2018 začel nov program javnih del na področju zaščite pred gozdnimi požari. Grčija je oktobra 2017 sprejela tudi program subvencioniranja plač delavcev s sklenjenimi pogodbami o opravljanju neodvisnih storitev, če se jih zaposli. Nazadnje, nedavno se je začelo tudi izvajanje programa subvencij podjetjem za zaposlitev 15 000 brezposelnih oseb, starih 30–49 let. V Franciji se je število subvencioniranih pogodb leta 2018 dodatno zmanjšalo s 310 000 na 200 000, tako da so zdaj omejene na najranljivejše ljudi v neprofitnem sektorju, vključno z mladimi in dolgotrajno brezposelnimi. Leta 2018 so bile obstoječe sheme subvencioniranih pogodb pregledane in preimenovane v Parcours Emploi Compétence, pri čemer sta bili okrepljeni njihovi razsežnosti svetovanja in usposabljanja. V tem okviru se od aprila 2018 na desetih območjih preskuša usmerjeno plačilo za zaposlovanje, ki se imenuje Emplois francs in se dodeli za zaposlovanje iskalcev zaposlitve v najbolj prikrajšanih mestnih območjih (Quartiers politique de la ville), pri čemer je edini pogoj, da iskalec zaposlitve prebiva na zadevnem območju. Poleg tega je bilo v okviru novega načrta za boj proti revščini odločeno o dodatnih ukrepih za vključevanje ljudi s socialnimi težavami in težavami pri iskanju zaposlitve na trg dela (Insertion par l'activité économique). Italija je uvedla strukturno znižanje prispevkov za delodajalce, ki mlade ali dolgotrajno brezposelne v južnih regijah zaposlijo za nedoločen čas ali v okviru vajeništva. Portugalska je uvedla finančne spodbude za zaposlovanje za nedoločen čas v obliki delne oprostitve prispevkov za socialno varnost za nekatere ranljive skupine (mladi, dolgotrajno brezposelni, starejši). ESS na Madžarskem s spodbudami in subvencijami za ustvarjanje delovnih mest prispeva h krepitvi možnosti za zaposlovanje v socialnih podjetjih. Nekatere države članice izvajajo ukrepe za spodbujanje podjetništva in zagonskih podjetij. V Grčiji se mladim samozaposlenim ali podjetjem, ki jih vodijo mladi, dodeljujejo subvencije za zaposlitev prvih uslužbencev. V Latviji novi zakon določa glavna načela in delovne ureditve socialnih podjetij. Podpora se bo zagotovila približno 200 socialnim podjetjem. Poleg tega se je prag prometa za plačnike davka za mikropodjetja s 100 000 EUR zmanjšal na 40 000 EUR, ohranila pa se je enotna 15-odstotna stopnja, od katere je 80 % preusmerjenih v obvezne prispevke za zavarovanje. Na Madžarskem so od jeseni 2017 na voljo posojila (ki se lahko kombinirajo z več drugimi instrumenti nepovratnih sredstev), s pomočjo katerih lahko posamezniki postanejo podjetniki, socialna podjetja pa lahko z njimi spodbujajo širitev svojih tržnih dejavnosti. Na Poljskem je vlada sprejela osnutek zakona za znižanje prispevkov za socialno varnost za lastnike malih podjetij, t. i. malih prispevkov za sklad socialnega zavarovanja (ZUS). Na Slovaškem je bila sprejeta nova zakonodaja o pogojih za javno podporo socialnemu gospodarstvu in socialnim podjetjem. Na Finskem lahko podjetniki s krajšim delovnim časom od leta 2018 nadomestilo za brezposelnost prejmejo v obliki nepovratnih sredstev za zagon podjetja. Potekajo tudi razprave o tem, kako brezposelnim olajšati ustanavljanje podjetij. V številnih državah članicah se izvajajo tudi ukrepi za zagotovitev, da samozaposleni uživajo ustrezne socialne pravice (glej oddelek 3.3 o segmentaciji trga dela). Nekatere države članice so z zmanjšanjem davčnega primeža znižale stroške dela, pri čemer so se pogosto osredotočile na najmanjše dohodke. Davčni primež je bil obravnavan zlasti za prejemnike majhnih dohodkov, in sicer z reformami, ki so bile osredotočene na dohodnino in so pogosto vključevale zvišanje davčnih olajšav (tj. neobdavčenega zneska dohodka) ali uvedbo progresivnosti v splošni sistem. Pomembna reforma je bila na primer sprejeta v Litvi, ki je s spremembo zakona o dohodnini namesto prejšnje enotne stopnje uvedla progresivnost in zvišala neobdavčeni znesek dohodka. Podobno se v Latviji izvaja obsežna davčna reforma, ki vključuje nadomestitev 23-odstotne enotne davčne stopnje za dohodnino s progresivnim sistemom. Povečan je bil tudi neobdavčen del prejemkov. Tudi Estonija je uvedla neobdavčen del prejemkov. Nizozemska je napovedala dohodninsko reformo, ki se bo izvedla v letih 2019 in 2020. Število davčnih razredov bo s štiri zmanjšala na dva ter povečala splošni davčni dobropis in dobropis za dohodek. Z reformo naj bi se zmanjšala splošna davčna obremenitev dela, zlasti na ravni srednjih do velikih dohodkov. V Romuniji je bila enotna stopnja dohodnine z letom 2018 s 16 % znižana na 10 %, pomembno pa je bila spremenjena tudi zasnova prispevkov za socialno varnost. Portugalska je uvedla dohodninske reforme, s katerimi naj bi se zmanjšala davčna obremenitev prejemnikov majhnih do srednjih dohodkov ter povečalo število davčnih razredov. Druge države članice so uvedle manj obsežne reforme. Na Malti je bilo uvedeno znižanje davka na dohodek iz zaposlitve v višini od 40 do 68 EUR za ljudi, ki zaslužijo manj kot 60 000 EUR letno. Združeno kraljestvo je dohodkovni prag za splošno olajšavo zvišalo na 11 850 GBP (približno 13 400 EUR) na leto, prag za višjo stopnjo pa s 45 000 (približno 50 850 EUR) na 46 350 GBP (približno 52 400 EUR). Na Danskem se je z davčnim sporazumom, sklenjenim leta 2018, okrepila spodbuda za delo s polnim delovnim časom, zlasti za brezposelne in zaposlene s krajšim delovnim časom. Na Cipru se je s spremembo zakona o otroškem dodatku upravičeni dohodkovni prag za vsakega dodatnega otroka po prvih dveh povečal za 5 000 EUR. Nekatere države članice so z znižanjem prispevkov za socialno varnost ukrepale tudi na področju davčnega primeža. V Franciji se bo leta 2019 izvedlo preoblikovanje davčnega odbitka za zaposlovanje in konkurenčnost v neposredno znižanje prispevkov za socialno varnost iz plač v višini do 2,5-kratnika minimalne plače (dopolnjeno z okrepljenim znižanjem za nižje plače, ki je bilo odloženo na oktober 2019). Na Hrvaškem je bila osnova za izračun prispevka delodajalca za socialno varnost zmanjšana za 50 % za tiste delavce, ki so bili zaposleni več kot 12 mesecev in prejemali minimalno plačo. Belgija je sprejela znižanje prispevka za socialno varnost za nekatere vrste izmenskega dela v gradbenem sektorju. Splošneje, sistem udeležbe pri dobičku v zasebnem sektorju je bil nadomeščen z novo premijo (znesek ali odstotek plače), ki ne sme presegati 30 % skupne bruto plače. Delodajalec je oproščen plačila socialnih prispevkov za te premije, delavec pa mora plačati solidarnostni prispevek v višini 13,07 %. Okviri za določanje plač so bili v zadnjih letih predmet pomembnih reform. V Grčiji sta bili po izstopu iz evropskega mehanizma za stabilnost avgusta 2018 ponovno uvedeni dve načeli kolektivnih pogajanj, ki sta se leta 2011 začasno prenehali uporabljati: možnost upravne razširitve sektorskih sporazumov na stranke, ki jih niso podpisale, in načelo ugodnejših pogojev (v primeru medsebojnega nasprotovanja kolektivnih pogodb, npr. na ravni sektorja in podjetja, prevlada tista, ki je ugodnejša za delavca). Na Hrvaškem je v osnutku predloga zakona o plačah v državni upravi določen okvir za plačno lestvico in plačne razrede ter oceno učinkovitosti dela. Francija je na podlagi prejšnjih reform nadalje opredelila področje vsake ravni kolektivnih pogajanj. V prihodnosti bodo pogajanja na ravni sektorja prevladala nad nacionalnim delovnim pravom pri določitvi okvira in pogojev uporabe pogodb za določen čas, pogodb za projekte in poskusnega obdobja (glej tudi poglavje 3.3). Sporazum na ravni podjetja je lahko manj ugoden od sporazuma na ravni sektorja, z izjemo 13 opredeljenih področij pogajanj, vključno s sektorskimi minimalnimi plačami, sporazumi na ravni sektorja pa se uporabljajo, če se dogovor ne doseže na ravni podjetja. Poleg tega večina sporazumov na ravni podjetja za ohranitev zaposlitve (accords de competitivité) zdaj ne zajema več le pogojev glede delovnega časa, ampak vključuje tudi plačilo in podjetjem omogoča, da zaposlene, ki zavrnejo take sporazume, odpustijo iz dejanskih in resnih razlogov. V Italiji je marca 2018 sporazum med glavnimi sindikati in organizacijo delodajalcev utrl pot k okrepitvi kolektivnih pogajanj z določitvijo meril za merjenje reprezentativnosti združenj socialnih partnerjev. Na Cipru se je leta 2018 začel izvajati nov dogovor o indeksu prilagajanja plač življenjskim stroškom, kar je vodilo v manjše zvišanje plač ter opredelitev meril glede pogostosti in narave rednih prilagoditev. V Latviji hkrati s pogajanji o sektorskih minimalnih plačah poteka določitev novih pogojev za nadurno delo z vključitvijo socialnih partnerjev. Na Portugalskem je bil s socialnimi partnerji dogovorjen sklop ukrepov (o katerih se zdaj razpravlja v Parlamentu) za izboljšanje obsega kolektivnih pogajanj. Zlasti se o „bankah ur“ ne bi več dogovarjali individualno, ampak v okviru kolektivnih pogajanj ali skupinskih sporazumov, sklenjenih po posvetovanju z zaposlenimi (glej tudi poglavje 3.3). V Španiji so socialni partnerji junija 2018 dosegli predhodni sporazum o plačah za leto 2018, s splošnim 2-odstotnim zvišanjem plač (nekoliko nad pričakovano stopnjo inflacije) in dodatnim 1 % glede na rezultate, produktivnost in stopnjo odsotnosti z dela v podjetju/sektorju. Romunija je za vsa podjetja uvedla obvezno pogajanje o plačah. Irska je uvedla možnost kolektivnih pogajanj za nekatere kategorije samozaposlenih, Slovaška pa je pod določenimi pogoji ponovno uvedla razširitev kolektivnih pogodb na višji ravni na nesodelujoče delodajalce brez njihovega soglasja. Z izboljšanjem razmer na trgu dela so se v več državah zvišale minimalne plače, sprejemajo pa se tudi ukrepi za večjo predvidljivost okvirov za določanje minimalnih plač. Zakonsko določene minimalne plače so se v letih 2017 in 2018 zvišale v vseh državah, kjer so potekale spremembe, razen v Nemčiji, Grčiji, Luksemburgu in Belgiji, kjer so se realno znižale. V zadnjih letih so strokovne skupine sodelovale pri določitvi minimalne plače v vse več državah, vključno z Nemčijo in Irsko. Malta bo tako skupino vzpostavila leta 2018, v Bolgariji in Romuniji pa se razpravlja o morebitni vključitvi strokovnjakov. V Estoniji se je leta 2018 minimalna plača zvišala za 30 EUR in zdaj znaša 500 EUR, formula za prihodnja zvišanja pa je vezana na uradne napovedi produktivnosti dela in gospodarske rasti. Irska je po nasvetu komisije za svetovanje o določitvi minimalne plače, ki je upoštevala tudi razvoj konkurenčnosti in učinek na zaposlovanje, nacionalno minimalno plačo zvišala za 30 centov na 9,55 EUR na uro. V Španiji se je z zakonom (dogovorjenim s socialnimi partnerji) minimalna plača leta 2018 v primerjavi z letom 2017 zvišala za 4 %, za leto 2019 pa so bila predlagana nadaljnja zvišanja. Na Hrvaškem nova uredba poleg zvišanja ravni minimalne plače in znižanja prispevkov za zdravstveno zavarovanje, ki jih plačajo delodajalci, določa, da se iz opredelitve minimalne plače izključijo dodatni prihodki (od nadur, nočnega dela ali dela med prazniki). Latvija je z letom 2018 zvišala minimalno plačo s 380 na 430 EUR na mesec. Na Madžarskem se je minimalna plača leta 2018 povečala za 8 % na 138 000 HUF, kar je približno 440 EUR (+12 % za usposobljene delavce). Na Slovaškem se bo 1. januarja 2019 minimalna plača zvišala s 480 EUR na 520 EUR. V Združenem kraljestvu se je aprila 2018 zvišala nacionalna zajamčena plača (na 7,83 GBP na uro, približno 6,9 EUR), pa tudi nacionalna minimalna plača za mlade delavce. Minimalna plača za mlade delavce se je zvišala tudi na Nizozemskem, Nemčija pa je uvedla minimalno plačo za delavce, zaposlene pri agencijah za zagotavljanje začasnega dela. Nazadnje, Bolgarija je sprejela zakon o ratifikaciji Konvencije MOD št. 131, da bi se s socialnimi partnerji dosegel dogovor o razvoju preglednega mehanizma za določitev minimalne plače.



3.2.Smernica 6: Zagotavljanje večje ponudbe delovne sile in izboljšanje dostopa do zaposlitve, znanj in spretnosti ter kompetenc V tem oddelku je obravnavano izvajanje smernice za zaposlovanje št. 6, v skladu s katero se državam članicam priporoča, naj ustvarijo pogoje, ki spodbujajo ponudbo delovne sile, strokovno usposobljenost in kompetence. Predstavljeni so kazalniki v zvezi z doseženo izobrazbo in usposabljanjem, s tem povezanimi rezultati ter vplivom na razvoj spretnosti ter zaposljivost delovne sile. Nato so predstavljeni rezultati na trgu dela za različne skupine, ki so na trgu dela premalo zastopane (npr. mladi, starejši delavci, ženske, osebe z migrantskim ozadjem in invalidi). V oddelku 3.2.2 so predstavljeni ukrepi politike držav članic na teh področjih in ukrepi, usmerjeni v navedene skupine. 3.2.1 Ključni kazalniki

Delež mladih, ki zgodaj opustijo šolanje, se je v zadnjih letih še naprej zmanjševal, čeprav se je trend zmanjševanja v zadnjem času upočasnil, med državami članicami pa ostajajo velike razlike. Na splošno se je stopnja zgodnjega opuščanja šolanja v EU s 14,7 % leta 2008 znižala na 11,9 % leta 2013 in nato na 10,6 % leta 2017. Stanje je ostalo skoraj nespremenjeno v primerjavi s prejšnjim letom, ko je povprečje EU znašalo 10,7 %. Ciljno vrednost EU (< 10 %) je doseglo 18 držav članic, Nemčija (10,1 %), Združeno kraljestvo (10,6 %) in Estonija (10,8 %) pa so zelo blizu temu, da jo dosežejo. Med državami članicami je leta 2017 še vedno vidna določena stopnja zbliževanja glede nedavnih trendov (slika 16), pri čemer so se deleži mladih, ki zgodaj opuščajo šolanje, močno zmanjšali (za več kot 1 odstotno točko) na Portugalskem, Malti in v Bolgariji (vse te države so bile označene kot „države s šibkim položajem, ki pa se izboljšuje“), pomembno pa so se povečali na Slovaškem (+1,9 odstotne točke), v Luksemburgu (+1,8 odstotne točke), na Danskem (+1,6 odstotne točke) in Cipru (+1 odstotna točka). Glede na razvrstitev iz pregleda socialnih kazalnikov stanje kljub nekaterim izboljšavam ostaja „kritično“ v Španiji (18,3 %) in Romuniji (18,1 %), pa tudi v Italiji (14 %), kjer se je delež nekoliko povečal. Slika 16: Mladi, ki zgodaj opustijo šolanje (% prebivalstva, starega 18–24 let), in letna sprememba (glavni kazalnik pregleda socialnih kazalnikov) Vir: Eurostat. Obdobje: stopnje leta 2017 in letne spremembe glede na leto 2016. Opomba: presečišče osi je netehtano povprečje EU. Legenda je opisana v Prilogi. Znatna dolgoročna izboljšanja so bila zabeležena v večini držav članic EU, zlasti v tistih, kjer so bili deleži mladih, ki zgodaj opuščajo šolanje, zelo veliki. V obdobju 2008–2017 sta Irska in Grčija uspeli močno zmanjšati delež mladih, ki zgodaj opuščajo šolanje, in sicer za 6,6 oziroma 8,4 odstotne točke, njuna deleža pa sta zdaj precej pod ciljno vrednostjo EU. Hkrati sta Španija (18,3 %) in Portugalska (12,6 %) od leta 2008 izrazito zmanjšali delež mladih, ki zgodaj opuščajo šolanje, za 13,4 odstotne točke oziroma 22,3 odstotne točke, čeprav še nista dosegli cilja. Med državami z velikimi deleži mladih, ki zgodaj opuščajo šolanje, v tem obdobju le v Romuniji niso bile zabeležene večje spremembe, na Slovaškem pa se je delež precej povečal, in sicer za 3,3 odstotne točke, čeprav je leta 2017 še vedno pod krovnim ciljem (slika 17). Slika 17: Mladi, ki zgodaj opustijo šolanje, 2008–2017 (v %) Vir: Eurostat, spletna podatkovna koda: [edat_lfse_14]. Med moškimi in ženskami ter med ljudmi, rojenimi v EU, in tistimi, rojenimi zunaj EU, so še vedno velike razlike v deležih mladih, ki zgodaj opustijo šolanje