POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU o uporabi Direktive 2006/48/ES za mikrokredit /* COM/2012/0769 final */





KAZALO 1........... Uvod.............................................................................................................................. 3 2........... Področje mikrokredita v Evropski uniji............................................................................ 3 2.1........ Mikrokredit je pojem z različnimi opredelitvami............................................................... 3 2.2........ Širok obseg opredelitev se odraža v raznolikosti ponudnikov mikrokreditov..................... 4 2.2.1..... Pregled vrst institucij, ki zagotavljajo mikrokredite v EU.................................................. 4 2.2.2..... Bančne institucije imajo ključno vlogo v EU, čeprav je zagotavljanje mikrokreditov pogosto le stranska dejavnost...................................................................................................................................... 5 2.2.3..... Pomembni ponudniki so tudi nebančne institucije, ki zagotavljajo predvsem mikrokredite.. 6 2.2.4..... Javni sektor je eden od najvplivnejših udeležencev na trgu mikrokreditov......................... 6 3........... Bonitetni nadzor mikrokreditnih dejavnosti v EU, ki izhaja iz uporabe Direktive 2006/48/ES 7 3.1........ Velik delež ponudnikov mikrokreditov je izvzetih iz uporabe bonitetnih zahtev iz Direktive 2006/48/ES 7 3.2........ Več dejavnikov prispeva k ublažitvi učinka bonitetnih zahtev iz Direktive 2006/48/ES na mikrokreditne dejavnosti, čeprav so morda nekateri učinki obremenjujoči............................................................... 7 3.2.1..... V Direktivi 2006/48/ES ni upoštevana posebna narava mikrokreditov.............................. 7 3.2.2..... Ponudniki mikrokreditov lahko na podlagi dostopa do javnih jamstvenih shem bistveno znižajo stopnjo lastnih sredstev, potrebnih za kritje kreditnega tveganja, ki so mu izpostavljeni............................ 7 3.2.3..... Večino mikrokreditov je mogoče izvzeti iz omejitve velike izpostavljenosti, ki je namenjena omejitvi tveganja koncentracije.................................................................................................................. 9 3.2.4..... Zahteve Direktive v zvezi z upravljanjem s tveganji prispevajo k zmanjševanju tveganja bančnih ponudnikov mikrokreditov................................................................................................................. 9 3.2.5..... Direktiva 2006/48/ES določa, da morajo bančni ponudniki mikrokreditov ravnati v skladu z bonitetnimi pravili za zmanjševanje likvidnostnega tveganja.............................................................................. 9 3.2.6..... Direktiva 2006/48/ES je lahko povezana z velikimi upravnimi bremeni, zaradi katerih se lahko zmanjša privlačnost mikrokreditov v okviru bančnega poslovanja in hkrati krepi zaupanje finančnih vlagateljev v ponudnike mikrokreditov............................................................................................................... 10 4........... Sklepne ugotovitve....................................................................................................... 10 POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU o uporabi Direktive 2006/48/ES za mikrokredit 1. Uvod Države članice, finančne institucije, nacionalni nadzorni organi in tudi širša javnost splošno priznavajo, da so mikrokrediti učinkovit način za financiranje ustvarjanja delovnih mest in socialnega vključevanja, s katerim je mogoče ublažiti negativne učinke trenutne finančne krize, pri čemer se spodbujata podjetništvo in gospodarska rast v EU. Zato je razvoj mikrokreditov zadnjih nekaj let ena od najpomembnejših prednostnih nalog Evropske komisije. Evropska komisija je novembra 2007 objavila sporočilo z naslovom „Evropska pobuda za razvoj mikrokredita v podporo rasti in zaposlovanju“, da bi spodbudila ugodnejše okolje za zagotavljanje mikrokreditov. Evropska komisija zadnjih nekaj mesecev neposredno sodeluje s sektorjem mikrokredita in nacionalnimi javnimi organi, da bi opredelila ovire, s katerimi se ponudniki mikrokreditov soočajo pri zagotavljanju svojih storitev v EU, ter proučila, kako bi bilo mogoče te ovire premagati in ali bi bilo treba sprejeti regulativne ukrepe na nacionalni ravni ali ravni EU. V okviru pregleda in razprav, ki jih je vodila Evropska komisija, je bila 2. decembra 2011 izvedena konferenca, ki jo je organizirala Evropska komisija skupaj z Evropskim ekonomsko-socialnim odborom. Pripravljenost za razvoj mikrokredita v EU so izrazili tudi sozakonodajalci EU med postopkom pogajanj za sprejetje Direktive 2009/111/ES[1]. Od Evropske komisije so zahtevali pregled uporabe Direktive 2006/48/ES[2] za mikrokredit. Evropska komisija je morala v skladu s členom 156 navedene direktive Evropskemu parlamentu in Svetu predložiti rezultate tega pregleda z vsemi ustreznimi predlogi. Cilj naslednjega oddelka je pojasniti opredelitev mikrokredita, pri čemer je posebna pozornost namenjena ponudnikom mikrokreditov, na začetku pa je navedena jasna ocena udeležencev v tej posojilni dejavnosti in zadevnih vprašanj. Tretji oddelek zajema pregled bonitetnega nadzora ponudnikov mikrokreditov v EU in opredelitev učinkov bonitetnih zahtev na mikrokreditne dejavnosti, ki izhajajo iz uporabe Direktive 2006/48/ES. Zadnji del zajema sklepne ugotovitve v zvezi s tem, ali je treba spremeniti bančne bonitetne zahteve v EU. 2. Področje mikrokredita v Evropski uniji 2.1. Mikrokredit je pojem z različnimi opredelitvami Mikrokredit nima enotne opredelitve. Izraz „mikrokredit“ se običajno uporablja za majhna posojila ljudem, ki so izključeni iz tradicionalnega finančnega sistema ali nimajo dostopa do bank, da bi se jim zagotovila pomoč pri ustanovitvi ali razvoju podjetij. Vendar se opredelitev mikrokredita med državami članicami in zainteresiranimi stranmi zelo razlikuje, kar je odvisno od družbenega okolja, gospodarskih razmer ter ciljev politike. Za mikrokredit se zanima veliko različnih posojilojemalcev. Mikrokredit je lahko na voljo le „mikropodjetnikom“, tj. samozaposlenim osebam, ki potrebujejo sredstva za financiranje malih podjetij. Namenjen je lahko tudi drugim skupinam, kot so socialno izključene osebe, ki potrebujejo sredstva za reševanje izrednih razmer, financiranje izobraževanja ali celo nakup osnovnih sredstev v gospodinjstvu. Mikrokrediti so običajno zelo nizki, kratkoročni in nezavarovani, pri čemer so zanje običajno značilna krajša obdobja med posameznimi obroki odplačila ter višje obrestne mere kot pri običajnih bančnih posojilih. Vendar so mikrokrediti poleg navedenih splošnih primerov zagotovljeni pod zelo različnimi kreditnimi pogoji. Obdobje odplačila posojila je na primer običajno krajše od šestih mesecev, lahko pa je dolgo tudi do deset let. Pomemben dejavnik pri določanju stopnje obrestnih mer posojil je obstoj protioderuških zakonov. Če so sprejeti protioderuški zakoni, posojilodajalci ne smejo zaračunati obrestne mere, ki bi bila višja od zakonsko določene najvišje obrestne mere. V državah članicah, v katerih takih omejitev ni, so lahko obrestne mere višje kot v državah, v katerih so sprejeti protioderuški zakoni. Kar zadeva zneske, mikrokredit običajno zajema posojila, ki ne presegajo 25 000 EUR[3]. Vendar veliko evropskih zainteresiranih strani mikrokredit opredeljuje kot posojila, katerih znesek je veliko nižji ali veliko višji od tega zneska. Dejavnosti nekaterih ponudnikov mikrokreditov ne vključujejo le posojanja, ampak tudi druge finančne storitve, kot so varčevalni produkti, tekoči računi, plačilne storitve, storitve nakazil, zavarovanje, zakup itd. To široko ponudbo finančnih storitev bi bilo treba imenovati „mikrofinančne storitve“ in uporabljati v širšem smislu kot izraz „mikrokredit“. Ker ni skladne opredelitve mikrokredita, ki bi se splošno uporabljala, je zbiranje informacij in podatkov o tej dejavnosti ovirano, zaradi česar je oteženo spremljanje razvoja mikrokredita v EU. Težko je pridobiti zanesljiva dejstva in podatke o obsegu mikrokreditov in s tem povezanih storitev, zlasti za EU kot celoto. Posojila s podobnimi značilnostmi je mogoče šteti za mikrokredit ali običajna posojila, odvisno od okoliščin. V poročilo jih je mogoče vključiti kot potrošniška posojila, posojila neprofesionalnim strankam, posojila gospodarstvu ali posojila malim in srednje velikim podjetjem (MSP). 2.2. Širok obseg opredelitev se izraža v raznolikosti ponudnikov mikrokreditov 2.2.1. Pregled vrst institucij, ki zagotavljajo mikrokredite v EU Različne opredelitve se odražajo v raznolikosti pravnih oblik, ki jih uporabljajo ponudniki mikrokreditov. Ponudniki mikrokreditov so uvrščeni v različne kategorije: poslovne banke in hranilnice, zadruge, mikrofinančne institucije, nebančne finančne institucije, kreditne zadruge, fundacije ter druge vrste neprofitnih organizacij, kot so nevladne organizacije in združenja. Tudi sektor mikrokredita v EU zajema različne velikosti in poslovne modele. Ponudnike mikrokreditov je mogoče poleg razvrstitve posojilodajalcev glede na vrste institucij dodatno razdeliti na: – institucije, ki morajo pridobiti dovoljenje za opravljanje bančnih dejavnosti, institucije, tiste, ki morajo biti registrirane pri nekem bančnem nadzornem organu, pri čemer jim ni treba pridobiti dovoljenja, ali institucije, ki morajo biti registrirane zgolj kot pravni subjekt, – institucije z neprofitnim statusom ali dobičkonosne institucije, – zasebne ali javne institucije, – posojilodajalce, katerih osnovna dejavnost je zagotavljanje mikrokreditov, ali posojilodajalce, pri katerih zagotavljanje mikrokreditov pomeni razmeroma majhen delež poslovnega portfelja. Posojilodajalce je mogoče razlikovati tudi glede na kategorije njihovih posojilojemalcev: nebančne institucije pogosto zagotavljajo mikrokredite revnim gospodinjstvom, medtem ko mikrokredite za mikropodjetja in mala podjetja zagotavljajo predvsem banke. Ponudniki mikrokreditov se med seboj razlikujejo tudi glede na to, katere produkte in storitve smejo zakonito ponujati, ali so predmet bonitetnega nadzora ali ne ter na kakšen način so financirane upravne in poslovne dejavnosti. Ta raznolikost je povezana z zakonodajnim okoljem v posamezni državi (glej oddelek 3). V nekaterih državah članicah v Evropski uniji je vzpostavljen bančni monopol, kar pomeni, da so posojilne dejavnosti omejene izključno na bančne subjekte. Nasprotno lahko v drugih državah članicah mikrokredite zagotavljajo nebančne institucije. Nekateri pravni sistemi dopuščajo tudi nekatere izjeme, v skladu s katerimi lahko posamezne nebančne institucije zagotavljajo mikrokredite kljub bančnemu monopolu. Poudariti je treba, da bančna zakonodaja EU nebančnim ponudnikom mikrokreditov prepoveduje le sprejemanje vlog. 2.2.2. Bančne institucije imajo ključno vlogo v EU, čeprav je zagotavljanje mikrokreditov pogosto le stranska dejavnost Bančni sistem je pomemben institucionalni ponudnik mikrokreditov v EU prek hranilnic, zadrug in poslovnih bank. Te subjekte je mogoče razdeliti v štiri glavne skupine, in sicer glede na njihove poslovne modele: – banke z običajnimi mikrokreditnimi dejavnostmi s specializiranimi posojilnimi oddelki, – banke, ki zagotavljajo mikrokredite prek ločenih fundacij, – banke, ki sklepajo partnerstva z javnimi finančnimi institucijami, ki določajo kreditno politiko in prevzamejo celotno tveganje posojil (pod določenimi pogoji), pri čemer so banke še vedno odgovorne za odločanje o kreditih, – banke, ki so posredno vključene v zagotavljanje mikrokreditov prek medbančnih posojil, kreditov in likvidnostnih posojil finančnim institucijam, specializiranim za mikrokredite. Čeprav so mikrokrediti le stranska dejavnost večine teh bančnih institucij, pogosto štejejo kot priložnost za sodelovanje pri razvoju podjetij in strank, ki bi lahko v prihodnosti postali donosni. Navzkrižna prodaja (kadar imajo banke zaradi zagotavljanja posojil priložnost, da posojilojemalcem prodajo tudi druge storitve) lahko prispeva k povečanju donosnosti financiranja mikrokreditov. Na banke lahko spodbudno vplivajo tudi morebitne koristi sodelovanja z javnimi organi prek javno-zasebnih partnerstev. 2.2.3. Pomembni ponudniki so tudi nebančne institucije, ki zagotavljajo predvsem mikrokredite Nebančne institucije v večini držav članic zagotavljajo večino mikrokreditov. Med obstoječe nebančne institucionalne modele spadajo nevladne organizacije, neprofitne organizacije, dobrodelne ustanove, skladi in fundacije ter kreditne zadruge in verske ustanove. Nebančne institucije v skladu z bančno zakonodajo EU kljub nekaterim izjemam od javnosti ne smejo sprejemati depozitov, ker lahko te dejavnosti izvajajo le nadzorovane bančne institucije z dovoljenjem za opravljanje bančnih storitev. Osnovna dejavnost teh nebančnih institucij je zagotavljanje mikrokreditov socialno ali finančno izključenim skupinam. Nekatere nebančne mikrokreditne organizacije se sčasoma razvijejo v dobičkonosne družbe, kot so regulirane bančne institucije. Takšno institucionalno preoblikovanje pogosto spodbudita potreba po dodatnem kapitalu in želja po zagotavljanju širše ponudbe storitev, na primer sprejemanja vlog. V nekaterih državah članicah so sklenjena partnerstva med neprofitnimi organizacijami in bančnimi ali javnimi institucijami. Neprofitne organizacije izvajajo neuradni izbor prosilcev, ki bodo prejeli sredstva in jim ponujajo pomoč po odobritvi posojil, bančne ali javne institucije pa zagotavljajo financiranje posojil. 2.2.4. Javni sektor je eden od najvplivnejših udeležencev na trgu mikrokreditov Kljub težavam pri merjenju velikosti sektorja mikrokreditov je eden od najvplivnejših udeležencev v EU javni sektor, ki bančnim in nebančnim institucijam pomaga pri premagovanju vrzeli ali neuspehov na trgu mikrokreditov. Na nacionalni, regionalni in evropski ravni to podporo zagotavljajo različni javni udeleženci, od bank v državni lasti do strukturnih skladov EU in drugih javnih jamstvenih shem, posojilnih shem ali shem lastniškega kapitala. Politika EU daje veliko prednost mikrokreditom, ki institucijam omogočajo prejemanje finančnih sredstev iz različnih evropskih virov, kot so Evropski socialni sklad, Evropski sklad za regionalni razvoj, Evropski investicijski sklad, skupna evropska sredstva za mikro, mala in srednja podjetja (program JEREMIE, ki se financira iz strukturnih skladov), Program za konkurenčnost in inovacije (PKI) ter evropski mikrofinančni instrument Progress. Cilj teh programov EU je spodbujati zagotavljanje mikrokreditov s strani finančnih institucij. Na voljo so tudi drugi programi EU, ki ponudnikom mikrokreditov pomagajo izboljšati upravljanje, ublažiti tveganja in delno pokriti visoke upravne stroške, povezane z mikrokrediti, prek jamstev in tehnične podpore, kot je skupni ukrep v podporo mikrofinančnim institucijam v Evropi (JASMINE), ki se osredotoča predvsem na krepitev zmogljivosti nebančnih ponudnikov mikrokreditov. Na nacionalni in regionalni ravni je bilo sprejetih več ukrepov za spodbujanje financiranja mikrokreditov in delno delitev tveganja s ponudniki mikrokreditov prek jamstvenih shem. Izvajajo se tudi javni programi za neposredno finančno podporo ponudnikom in najemnikom mikrokreditov. Kadar obstajajo banke v državni lasti, so te glavni ponudniki financiranja mikrokreditnih dejavnosti. 3. Bonitetni nadzor mikrokreditnih dejavnosti v EU, ki izhaja iz uporabe Direktive 2006/48/ES 3.1. Velik delež ponudnikov mikrokreditov je izvzetih iz uporabe bonitetnih zahtev iz Direktive 2006/48/ES Raznolikost institucionalnih oblik, ki jih uporabljajo ponudniki mikrokreditov, se odraža v različnih regulativnih okvirih, ki se uporabljajo za te ponudnike mikrokreditov v EU. V širšem smislu morajo zahteve iz Direktive 2006/48/ES izpolnjevati le ponudniki mikrokreditov, ki poslujejo v skladu z evropsko bančno zakonodajo. Evropska bančna zakonodaja se uporablja za institucije, ki od javnosti sprejemajo depozite ali druga vračljiva sredstva in hkrati dajejo posojila za lasten račun v skladu z opredelitvijo kreditne institucije iz člena 4(1) Direktive 2006/48/ES. To pomeni, da ponudnikom mikrokreditov, ki ne sprejemajo vlog, ni treba pridobiti dovoljenja za opravljanje bančnih storitev in izpolnjevati bonitetnih zahtev iz Direktive 2006/48/ES, razen če države članice uporabijo strožji pristop in zagotavljanje mikrokreditov omogočajo le bančnim institucijam z dovoljenjem za opravljanje bančnih storitev. Medtem ko je bonitetna zakonodaja v zvezi z bančnimi institucijami delno usklajena z Direktivo 2006/48/ES, se regulativni pristop do mikrokreditov, ki jih zagotavljajo nebančne institucije, med državami zelo razlikuje. V večini držav članic ni posebnih pravil v zvezi z nebančnimi ponudniki mikrokreditov, ki spadajo na področje uporabe splošno veljavnih zakonov o gospodarskih družbah, medtem ko je mogoče posebne regulativne okvire za zagotavljanje mikrokreditov določiti v nacionalni zakonodaji, kar na primer velja za Italijo. Te ugotovitve pomenijo naslednje: – za institucije s podobnimi dejavnostmi ne veljajo enake regulativne zahteve v EU in – Direktiva 2006/48/ES morda ni tako škodljiva za mikrokredite, kot bi bilo mogoče pričakovati glede na njeno omejeno področje uporabe. 3.2. Več dejavnikov prispeva k ublažitvi učinka bonitetnih zahtev iz Direktive 2006/48/ES na mikrokreditne dejavnosti, čeprav so morda nekateri učinki obremenjujoči 3.2.1. V Direktivi 2006/48/ES ni upoštevana posebna narava mikrokreditov V bančni zakonodaji EU ni upoštevana posebna narava mikrokreditov. Zagotavljanje mikrokreditov se šteje za splošno posojilno dejavnost, pri kateri se uporabljajo veljavna pravila o financiranju in zagotavljanju posojil. To velja za Direktivo 2006/48/ES, ki ne vsebuje sklicevanja na posebna bonitetna pravila v zvezi z mikrokrediti. To pomeni, da ne vključuje opustitve, ki bi bankam omogočala izvzetje svojih mikrokreditnih dejavnosti iz bonitetnih zahtev, in posebnih pravil za ublažitev bonitetnih zahtev v primerjavi s pravili, ki se uporabljajo za druge bančne dejavnosti. 3.2.2. Ponudniki mikrokreditov lahko na podlagi dostopa do javnih jamstvenih shem bistveno znižajo stopnjo lastnih sredstev, potrebnih za kritje kreditnega tveganja, ki so mu izpostavljeni Mikrokrediti so lahko povezani z visokim kreditnim tveganjem, tj. tveganjem, da posojilojemalec postane neplačnik pred odplačilom glavnice in dogovorjenih obresti v skladu s posojilno pogodbo, zaradi morebitne prezadolženosti najemnika mikrokredita in pomanjkanja jamstev, ki jih običajno zahtevajo banke. To kreditno tveganje je lahko podcenjeno zaradi nesorazmernosti informacij. V skladu z Direktivo 2006/48/ES morajo imeti bančni ponudniki mikrokreditov v lasti minimalni znesek lastnih sredstev za kritje tega kreditnega tveganja, da ostanejo likvidni v primeru neplačila posojilojemalcev. Bančne institucije lahko v skladu z zadevno direktivo izračunajo minimalni kapital z uporabo različnih metod z različno stopnjo izpopolnjenosti, tj. standardiziranega pristopa in pristopa na osnovi notranjih bonitetnih ocen. V skladu s standardiziranim pristopom, tj. najpreprostejšim in najpogostejšim pristopom, ki ga izvajajo male bančne institucije, se minimalna stopnja lastnih sredstev določi ob upoštevanju tveganosti mikrokreditov. Ta tveganost se meri v smislu uteži tveganja (tj. bolj kot je posojilo tvegano za banko, višje uteži tveganja se uporabijo). Mikrokreditom se v skladu s standardiziranim pristopom dodeli utež v višini 75 %[4], in sicer od trenutka, ko je korelacija med mikrokrediti majhna[5]. Banke morajo imeti kapital prvega reda v višini vsaj 4 % tveganju prilagojenega zneska mikrokreditov in skupni kapital v višini vsaj 8 %. To pomeni, da je najnižji skupni kapital 600 EUR, če je vrednost mikrokredita 10 000 EUR (ali 6 % vrednosti posojila po dodelitvi uteži 75 %). Kljub temu so lokalni, regionalni ali nacionalni javni organi v večini držav članic začeli izvajati kreditne jamstvene sheme, s katerimi se prevzame del tveganja, ki ga nosijo ponudniki mikrokreditov. Te jamstvene sheme običajno določajo najvišji znesek, ki ga je mogoče zavarovati, in sicer v absolutnem smislu in/ali kot odstotek posojenega zneska (običajno od 60 % do 80 % posojila). Standardizirani pristop in pristop na osnovi notranjih bonitetnih ocen omogočata bančnim institucijam, da se utež tveganja izdajatelja osebnega jamstva dodeli zavarovanemu deležu (pri čemer utež tveganja najemnika mikrokredita še ni dodeljena nezavarovanemu deležu). Ker javna jamstva pogosto vključujejo utež tveganja 0 % ali 20 %, je mogoče bistveno zmanjšati minimalno stopnjo lastnih sredstev, ki jih morajo imeti bančni ponudniki mikrokreditov za kritje kreditnega tveganja zaradi mikrokreditov. Zdi se, da obstoječe kapitalske zahteve ne škodujejo mikrokreditnim dejavnostim, saj je lahko stopnja lastnih sredstev veliko nižja od 6 % zneska posojila. Splošno povečanje kapitalskih zahtev in okrepitev kapitalske kakovosti bosta zagotovljena s predvidenimi bonitetnimi pravili, v zvezi s katerimi zdaj potekajo pogajanja, tj. „direktiva o kapitalskih zahtevah IV/uredba o kapitalskih zahtevah“, ki bosta leta 2013 nadomestili Direktivo 2006/48/ES. Cilj teh novih pravil, na podlagi katerih bo okvir Basel III prenesen v evropsko bančno zakonodajo, je krepitev bančnega sektorja in finančne stabilnosti EU. Vendar so MSP izrazila zaskrbljenost glede učinka teh novih pravil[6] na posojilne pogoje ob upoštevanju omejene razpoložljivosti drugih virov financiranja poleg bančnega kanala. Zato predlog direktive o kapitalskih zahtevah IV/uredbe o kapitalskih zahtevah vključuje določbo (člen 485 uredbe o kapitalskih zahtevah), v skladu s katero mora Evropska komisija pregledati kapitalske zahteve glede izpostavljenosti do MSP po treh letih od začetka veljavnosti direktive o kapitalskih zahtevah IV/uredbe o kapitalskih zahtevah. Evropska komisija je julija 2011 Evropski bančni organ (EBA) pooblastila za analizo ustreznosti obstoječih uteži tveganja, ki se uporabljajo za posojila MSP[7], in izvedbo ocene učinka (i) morebitne omejitve uteži tveganja ter (ii) morebitnega zvišanja praga, pod katerim imajo izpostavljenosti do MSP koristi od teh uteži tveganja, in sicer z enega na pet milijonov EUR. EBA v poročilu, ki je bilo pripravljeno oktobra 2012, opozarja pred kakršnim koli trajnim spreminjanjem uteži ali praga tveganja brez ustreznih dokazov, ki upravičujejo odmik od Baselskega sporazuma. Vendar EBA predlaga nadomestne ukrepe za omilitev posojilnih pogojev za MSP, kot so (i) uvedba začasne oprostitve ohranitve kapitala, (ii) omilitev kapitalskih zahtev v obdobjih gospodarskih težav ali (iii) uvedba začasnega podpornega popusta, ki se uporablja za kapitalske zahteve, brez spreminjanja uteži tveganja. Ne da bi se posegalo v pogajalski postopek v zvezi s predlogom direktive o kapitalskih zahtevah IV/uredbe o kapitalskih zahtevah, bi vsi predlagani ukrepi koristili tudi ponudnikom mikrokreditov, saj je mikrokredit obravnavan podobno kot posojilo MSP. 3.2.3. Večino mikrokreditov je mogoče izvzeti iz omejitve velike izpostavljenosti, ki je namenjena omejitvi tveganja koncentracije Teoretično glede na majhnost mikrokreditov vrednost nobenega posojila ne presega 25 % regulativnih lastnih sredstev bančnih ponudnikov mikrokreditov (omejitev tveganja koncentracije). Vendar bi se lahko, kadar za posojila jamči ista nasprotna stranka, kot je federalna država ali lokalni organ, štelo, da je za delež posojil, za katera je zagotovljeno jamstvo, odgovoren izdajatelj osebnega jamstva in ne najemniki mikrokredita, kar bi bilo lahko v nasprotju z omejitvijo v višini 25 %. Vendar je mogoče izpostavljenost do javnega izdajatelja osebnega jamstva izključiti s področja uporabe omejitve velike izpostavljenosti. 3.2.4. Zahteve Direktive v zvezi z upravljanjem s tveganji prispevajo k zmanjševanju tveganja bančnih ponudnikov mikrokreditov Direktiva 2006/48/ES določa, da morajo imeti bančni ponudniki mikrokreditov vzpostavljen celovit postopek za upravljanje s tveganji za prepoznavanje, oceno, spremljanje in nadzorovanje vseh svojih tveganj. Ponudniki mikrokreditov na podlagi teh zahtev krepijo svoje okvire notranje kontrole ter razvijajo učinkovite spretnosti in strategije za upravljanje s tveganji, s katerimi se lahko okrepita njihova verodostojnost in donosnost ter izboljša finančna stabilnost sektorja mikrokredita. Razvoj učinkovitih okvirov notranje kontrole omogoča tudi manjšo izpostavljenost ponudnikov mikrokreditov kreditnim tveganjem, pranju denarja in goljufijam s strani zaposlenih. 3.2.5. Direktiva 2006/48/ES določa, da morajo bančni ponudniki mikrokreditov ravnati v skladu z bonitetnimi pravili za zmanjševanje likvidnostnega tveganja Kar zadeva sredstva, se bančni ponudniki mikrokreditov v primeru likvidnostnih težav morda ne morejo zanesti na rezervo neobremenjenih, visokokakovostnih likvidnih sredstev, ki bi jim omogočali, da se soočijo z likvidnostnimi težavami, saj so mikrokrediti pogosto nelikvidni in jih je težko preoblikovati v likvidne instrumente (prek izdaje ali listinjenja kritih obveznic). Kar zadeva obveznosti, lahko institucije, ki sprejemajo vloge, tvegajo odliv vlog, zlasti kadar nimajo dostopa do stabilnih virov likvidnosti iz drugih bančnih, javnih ali mednarodnih institucij. Direktiva 2006/48/ES določa, da morajo imeti bančne institucije, vključno s ponudniki mikrokreditov, zanesljive strategije, politike in postopke za upravljanje likvidnosti za vsakodnevno prepoznavanje, merjenje, spremljanje in nadziranje likvidnostnega tveganja ter načrte ukrepov za obravnavanje likvidnostnih težav. 3.2.6. Direktiva 2006/48/ES je lahko povezana z velikimi upravnimi bremeni, zaradi katerih se lahko zmanjša privlačnost mikrokreditov v okviru bančnega poslovanja in hkrati krepi zaupanje finančnih vlagateljev v ponudnike mikrokreditov Uporaba bonitetnih zahtev iz Direktive 2006/48/ES je lahko nesorazmerno draga za nadzorne organe in bančne ponudnike mikrokreditov, zlasti če ponudniki mikrokreditov ne pomenijo resnega tveganja za splošni bančni in plačilni sistem. Kadar se stroški merijo kot odstotni delež skupnih sredstev, velja, da manjši kot so bančni ponudniki mikrokreditov, višji so lahko stroški, ki izhajajo iz uporabe bonitetnih zahtev. To je lahko razlog za zmanjšanje donosnosti mikroposojanja in zmanjšanje njegove privlačnosti v okviru bančnega poslovanja. Vendar so lahko nekatere bonitetne zahteve, zlasti zahteve, povezane s poročanjem o bonitetnem poslovanju, postopkom ocene tveganja in kapitalsko ustreznostjo, sorazmerne z manjšo velikostjo in zapletenostjo teh institucij, kar prispeva k zmanjšanju upravnega bremena. Čeprav mikrokreditne institucije nimajo bistvenega sistemskega učinka v smislu finančne stabilnosti, lahko propad katere koli mikrokreditne institucije vpliva na verodostojnost drugih bančnih ponudnikov mikrokreditov. Manjša verjetnost propada zadevnih podjetij zaradi Direktive bi morala biti sama po sebi dobrodošla. Poleg tega se lahko z bančnimi bonitetnimi zahtevami okrepi zaupanje finančnih vlagateljev v ponudnike mikrokreditov kot varno možnost za naložbe sredstev vlagateljev. Zaradi tega zaupanja lahko mikrokreditne institucije lažje pridobijo dolgoročnejše financiranje, kar jim omogoča doseči pomembnejši obseg in strankam zagotoviti večjo ponudbo storitev. 4. Sklepne ugotovitve Evropska komisija priznava potrebo po spodbujanju zagotavljanja mikrokreditov in razvoju ponudnikov mikrokreditov. Opozoriti je treba, da je Evropska komisija zelo dejavna na tem področju, in sicer zlasti s pobudama JEREMIE in JASMINE ter evropskim mikrofinančnim instrumentom Progress iz leta 2010 za povečanje razpoložljivosti mikrokreditov za zmanjšanje brezposelnosti med mladimi ter pomoč pri ustanavljanju in razvoju njihovih podjetij. V zvezi s tem Evropska komisija in številni nacionalni javni organi menijo, da bonitetne zahteve iz Direktive 2006/48/ES ne ovirajo razvoja mikrokreditnih dejavnosti. V tem poročilu je bilo že navedeno, da se zdi, da ta bonitetna pravila niso tako škodljiva za mikrokredite v EU, kot bi bilo mogoče pričakovati, pri čemer je izključena potreba po njihovi prilagoditvi glede na posebne lastnosti mikrokreditnih dejavnosti. Poleg tega mikrokrediti združujejo različne udeležence, za katere ne veljajo podobni zakoni ali pravila, pri čemer so v državah članicah obravnavani zelo različno, kar je odvisno od okvira politike in veljavne zakonodaje. Glede na to raznoliko stanje v kombinaciji s pomanjkanjem skladne opredelitve mikrokredita, ki bi se splošno uporabljala, bi bilo treba vsak ukrep za spreminjanje bonitetnega in regulativnega okvira predhodno podrobno obravnavati, da se zagotovi učinkovito spodbujanje mikrokreditnih dejavnosti. Poleg tega bi bilo mogoče trditi, da ni treba sprejeti bonitetne reforme, če se šteje, da na razvoj mikrokreditov močno vplivajo nebonitetni dejavniki. To ne pomeni, da bonitetna ureditev ne vpliva na razvoj takih dejavnosti, ampak da bonitetni dejavniki nimajo bistvene vloge pri razvoju mikrokreditov, zato morebitne bonitetne reforme niso potrebne. Namesto tega bi bile lahko reforme osredotočene na številna področja zunaj bonitetnega področja. Zagotavljanje mikrokreditov je na primer mogoče spodbuditi z vzpostavitvijo ugodnejšega splošnega okolja za institucije, specializirane za mikrokredite, in sicer z omogočanjem njihovega dostopa do finančnih virov. Ta razvoj je mogoče spodbuditi s širšim zagotavljanjem jamstev za posojila, pri čemer se spodbuja tesnejše sodelovanje med bankami in nebankami ali večja finančna preglednost. V skladu s tem pristopom lahko oblikovanje neobveznih kodeksov ravnanja, kot so kodeksi ravnanja, ki so bili v zadnjih letih izdani v sektorju mikrokreditov in jih v zadnjem času izdaja Evropska komisija[8], prispeva k zagotavljanju višje stopnje priznavanja in verodostojnosti tistih ponudnikov mikrokreditov, ki ravnajo v skladu s temi kodeksi. Pregled okolja varstva potrošnikov za mikrokredite, ki ne spada na področje uporabe Direktive 2006/48/ES, in vse ustrezne izboljšave imajo prav tako lahko pozitivne učinke na mikrokreditne dejavnosti. Če bi se več pozornosti namenilo institucionalnemu okviru za samozaposlitev in mikropodjetja, bi se lahko povečali tudi njihova možnost za uspeh in donosnost mikrokreditov. Spodbujali bi se lahko tudi ukrepi za poenostavitev pravnih in upravnih ureditev ali za lajšanje prehoda med brezposelnostjo ali odvisnostjo od socialne pomoči in samozaposlenostjo. [1] Direktiva 2009/111/ES z dne 16. septembra 2009 o spremembi direktiv 2006/48/ES, 2006/49/ES in 2007/64/ES glede bank, ki so odvisne od centralnih institucij, nekaterih postavk lastnih sredstev, velikih izpostavljenosti, nadzornih režimov in kriznega upravljanja. [2] Direktiva 2006/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij. [3] Evropska komisija ta znesek navaja v programih EU za mikrokredite. [4] Dejansko imajo vse izpostavljenosti do malih in srednje velikih podjetij, vključno z mikrokrediti, enako utež tveganja, in sicer ne glede na velikost, vrsto (kredit ali likvidnostno posojilo, osebno posojilo itd.) in profil tveganja nasprotne stranke. [5] Tveganje mikrokreditnega portfelja bi moralo biti manjše od tehtanega povprečja tveganja njegovih sestavnih mikrokreditov, če obstaja znatno število posojil in se kreditno tveganje teh posojil hkrati ne poslabša in izboljša. [6] Zlasti uvedba tako imenovanega varovalnega kapitalskega blažilnika (2,5 % tveganju prilagojenih sredstev poleg trenutne zahteve v višini 8 %), ki bo postopno uveden med letoma 2016 in 2019. [7] Uteži tveganja so v predlogu direktive o kapitalskih zahtevah IV/uredbe o kapitalskih zahtevah nespremenjene. [8] Evropska komisija je oktobra 2011 izdala izčrpen evropski kodeks pravilnega ravnanja za ponudnike mikrokreditov, ki ga je razvila s posameznimi ponudniki mikrokreditov, bankami ter njihovimi zadevnimi nacionalnimi in evropskimi trgovinskimi organi, zakonodajalci, akademiki ter bonitetnimi agencijami.