SL Uradni list Evropske unije C 44/148

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o predlogu uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin v zapuščinskih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju

COM(2009) 154 konč. – 2009/0157 (COD)

2011/C 44/25

Poročevalec: g. CAPPELLINI

Svet Evropske unije je 20. novembra 2009 sklenil, da v skladu s členom 262 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjem dokumentu:

Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb in javnih listin v zapuščinskih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju

COM(2009) 154 konč. – 2009/0157 (COD).

Strokovna skupina za enotni trg, proizvodnjo in potrošnjo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 15. junija 2010.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 464. plenarnem zasedanju 14. in 15. julija 2010 (seja z dne 14. julija) s 119 glasovi za in 1 vzdržanim glasom.

1. Sklepi in priporočila

1.1 Odbor pozdravlja predlog Komisije, hkrati pa meni, da še zdaleč ne izpolnjuje pričakovanj iz zelene knjige, še veliko manj pa upošteva predloge, ki jih je EESO dal v svojem mnenju z dne 26. oktobra 2005.

1.2 Odbor meni, da je predlog uredbe pomembno orodje za civilno družbo, ki bo povečalo pravno predvidljivost ter omogočilo hitro in stroškovno učinkovito reševanje mednarodnega dedovanja v državah članicah EU. EESO Komisijo opozarja, da je treba posamezne jezikovne različice predloga uredbe ponovno pregledati, da se zagotovita skladnost in uporaba ustrezne pravne terminologije.

1.3 Odbor ima določene pomisleke, zlasti glede vloge zakonodaje držav, ki niso članice EU, in glede nekaterih značilnosti potrdila o dedovanju. Za odpravo teh pomislekov predlaga nov člen 26 in podaljšanje predvidenega roka v členu 43(2). Natančna analiza in predstavitev tako kompleksnega dokumenta, kot je ta predlog uredbe, bi zahtevala daljši delovni dokument, ki presega običajne standarde EESO.

1.4 Odbor izrecno priporoča, da se v predlog uredbe vnesejo naslednje spremembe:

i. v točkah 1.2 in 3.2 obrazložitvenega memoranduma se dodata stavka: „Ta različna pravila tudi ovirajo in odložijo izvajanje lastninske pravice zakonitega dediča do pokojnikovega premoženja“ in „Enostranski ukrep držav članic ne bi zadostoval za doseganje vseh ciljev predloga uredbe“ (glej točki 3.4.3 in 3.4.4);

ii. v členu 1(1) se pojasni, da se predlog uredbe uporablja samo v „zadevah z mednarodnim značajem“ (glej točko 4.1.1);

iii. v vseh jezikovnih različicah se v členu 21(1) izraz „po“ nadomesti z izrazom „poleg“ ali „druge“ (glej točko 4.3.8);

iv. besedilo v členu 25 se nadomesti z novim besedilom: „Univerzalna uporaba: Ta uredba določa pravo, ki se uporablja, tudi če ni pravo države članice“ (glej točko 4.3.9);

v. besedilo člena 26 (v naslovu angleške različice se namesto besede „Referral“ uporabi beseda „Renvoi“) se nadomesti z naslednjim besedilom: „Če pokojnik ni izbral nobenega prava na podlagi člena 17 in če je pravo, ki se uporablja v skladu s to uredbo, pravo države, ki ni članica EU, in njena kolizijska pravila določajo, da je pravo, ki se uporablja, pravo države članice EU ali pravo druge države, ki ni članica EU, ki bi uporabila lastno pravo, se uporablja pravo te druge države. Ta člen se ne uporablja za dedne pogodbe, katerih navezne okoliščine iz člena 18(2) so pravo, s katerimi je pogodba najtesneje povezana“ (glej točko 4.3.10.1);

vi. v členu 27 se v vseh jezikovnih različicah pred besedo „nezdružljiva“ doda beseda „očitno“, vsaj v francoski in italijanski različici pa beseda „mednarodni“ pred izrazom „javni red“ (glej točko 4.3.11);

vii. v členu 27(2) se v vseh jezikovnih različicah beseda „pravila“ nadomesti z besedo „določbe“ (glej točko 4.3.12);

viii. v členu 43(2) se rok podaljša na 9 ali 12 mesecev (glej točko 4.6.1).

2. Ozadje mnenja

2.1 Predlog obravnava kompleksno temo, ki je pomembna za vsakogar, ki ima, ne glede na državljanstvo, običajno prebivališče (z nekaterimi razširitvami v členu 6) v Evropski uniji. Zelena knjiga o dedovanju in oporokah (1) je odprla poglobljeno razpravo o mednarodnem oporočnem in zakonitem dedovanju.

2.2 S praktičnega vidika je predlog uredbe pomemben kot enoten instrument, ki določa standard, saj je nastal na podlagi obstoječih raznovrstnih pravnih predpisov v državah članicah EU v zvezi z:

a) določanjem prava, ki se uporablja;

b) pristojnostjo njihovih sodišč za mednarodne oporoke in dedovanja;

c) pogoji, pod katerimi se sodba iz ene države članice EU lahko prizna in izvrši v drugi, ter

d) pogoji, pod katerimi se javna listina iz ene države članice EU lahko prizna in izvrši v drugi.

2.3 Za večjo jasnost naj bi predlog uredbe poenotil ta pravila, ki so del mednarodnega zasebnega prava, zaradi česar je rezultat mednarodnih oporok in dedovanja odvisen od prava, ki se zanje uporablja v skladu z ustreznimi kolizijskimi pravili (ki jih vsebuje predlog uredbe) sodišča (države članice EU), pred katerim poteka postopek. Po drugi strani pa ni namen predloga uredbe, da bi vplival na domače materialno pravo države članice EU, ki ureja status, pravice in dolžnosti dedičev v zvezi s premoženjem (ali zapuščino) pokojnega. Poleg tega evropsko potrdilo o dedovanju iz poglavja VI ni izjema, ampak predstavlja dokazilo o statusu dediča in ne določa enotnih nacionalnih materialnih določb o pogojih, ki so potrebni za pridobitev takega statusa. Na splošno pa, razen v primeru tega predloga uredbe, domače materialno pravo ne sodi v pristojnost iz člena 65b Pogodbe.

3. Splošne ugotovitve

3.1 EESO je v svojem mnenju (2) o zeleni knjigi o dedovanju in oporokah med drugim:

a) pozdravil zeleno knjigo, ki po njegovem mnenju „postavlja temeljna in nujna vprašanja“;

b) opozoril Komisijo na „davčne probleme, s katerimi se lahko sooči dedič zapuščine, ki se nahaja v dveh ali več državah“, ter

c) jasno izrazil svoj interes z navedbo, da „meni, da je vprašanje oporok in dedovanja za evropske državljane ena najzanimivejših tem. Od te pobude Skupnosti državljani pričakujejo poenostavitev formalnosti, večjo pravno in davčno varnost in hitrejšo izvršitev mednarodnih dedovanj, zato jih nikakor ne smemo razočarati.“

3.2 EESO mora svoj interes za vprašanje oporok in dedovanj, ki je po njegovem mnenju „za evropske državljane ena najzanimivejših tem,“ štiri leta po analizi zelene knjige znova potrditi ter preučiti strukturo predloga uredbe in konkretne določbe, ki jih predlaga Komisija.

3.3 Potencial predloga uredbe in zainteresirane strani

3.3.1 Treba je opozoriti, da je EESO v svojem mnenju (3) Komisijo pozval, naj obravnava vprašanja obdavčenja, in izrazil zanimanje za „večjo […] davčno varnost“. Vendar pa glede na obseg uporabe predloga uredbe in ozko pristojnost, ki jo omogoča člen 65 Pogodbe, predlog uredbe obravnava vidike oporok in dedovanja v mednarodnem zasebnem pravu in njegov namen ni neposredno vplivati na zakonodajo držav članic v zvezi z davčnimi vidiki mednarodnih oporok in dedovanja.

3.3.2 Medtem ko se morebitne oporoke pripravijo pred smrtjo in jih lahko do takrat oporočitelj prekliče, pravila o dedovanju pa se uporabljajo takoj po smrti, tako oporoke kot dedovanje veljajo in se pravno uporabljajo šele po smrti, ko urejajo premoženjske posledice. Zato predlog uredbe zadeva vsakogar, tj. vse kategorije zainteresiranih strani v civilni družbi.

3.3.3 Zaradi jasnosti glede področja uporabe pa je treba navesti, da se predlog uredbe:

a) uporablja samo za tiste oporoke in dedovanja, ki imajo mednarodni značaj – slednje v predlogu uredbe ni opredeljeno – in ne za veliko bolj številna izključno nacionalna dedovanja ter

b) da se uporablja za posameznike, torej fizične osebe, ne pa za pravne osebe zasebnega ali javnega prava.

3.4 Cilji in načelo subsidiarnosti

3.4.1 Enotna in zavezujoča narava uredbe EU za države članice, njihovo nacionalno zakonodajo in sodišča nedvomno potrjuje, da bo predlog uredbe bistveno povečal pravno predvidljivost vseh vprašanj, ki jih ureja, kar je njegova neposredna dodana vrednost. Prednostna naloga je zagotoviti kakovostno in natančno oblikovanje njegovih določb.

3.4.2 Zaradi navedenega cilja „odpraviti vse ovire za prosto gibanje oseb“ ne bi smeli zanemariti dejstva, da tega, ali ima posameznik status dediča ali ne in ali ima pravne pravice do premoženja umrlega v določeni državi članici EU, ne urejajo določbe mednarodnega zasebnega prava (kar obravnava predlog uredbe), ampak ustrezne določbe materialnega prava nacionalne zakonodaje, ki se uporablja za pravo o oporokah in dedovanju držav članic EU. Predlog uredbe glede tega ne prinaša sprememb, saj ne poenoti teh materialnih določb. Z začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe je treba pregledati obrazložitveni memorandum predloga uredbe in ga po potrebi spremeniti. EESO v zvezi s stališčem Združenega kraljestva, Irske in Danske znova poudarja, da morajo omenjene države članice izraziti svojo pripravljenost za sprejetje in izvedbo te uredbe.

3.4.3 Po pojasnitvi tega vprašanja je treba opozoriti na to, da točka 1.2 obrazložitvenega memoranduma predloga uredbe vsebuje pravilno ugotovitev („Te osebe se torej danes srečujejo z velikimi težavami, ko želijo uveljaviti svoje pravice v mednarodnem dedovanju“) in manj prepričljiv in precej bolj širok zaključek v zvezi s pravico do zasebne lastnine („Ta različna pravila preprečujejo tudi polno izvajanje pravice do zasebne lastnine“). Tako bi bilo točneje in primernejše blažje zapisati: „Ta različna pravila tudi ovirajo in odložijo izvajanje lastninske pravice zakonitega dediča do pokojnikovega premoženja“.

3.4.4 V stavku „Enostranski ukrep držav članic bi bil torej v nasprotju s tem ciljem“ je izraz „v nasprotju“ pretiran. Če država članica EU želi, si lahko ne glede na uredbo z ratifikacijo Haaške konvencije o dedovanju iz leta 1989 prizadeva vsaj za enotno določitev prava, ki se uporablja. EESO meni, da bi bilo primernejše naslednje besedilo: „Enostranski ukrep držav članic ne bi zadostoval za doseganje vseh ciljev predloga uredbe.“

4. Posebne ugotovitve

4.1 Poglavje I – Področje uporabe in struktura

4.1.1 Predlog uredbe naj bi zajemal oporoke in dedovanja z mednarodnim značajem, vendar pa tega značaja ne opredeli. V predlog uredbe bi bilo treba zaradi jasnosti vključiti navedbo, da se predlog uredbe uporablja samo v „zadevah z mednarodnim značajem“.

4.1.2 Kot je razvidno iz naslova, predlog uredbe zajema pristojnost (poglavje II) ter priznanje in izvršitev odločb (poglavje IV), torej tisti dve veji mednarodnega zasebnega prava, ki ju z izjemo pravil o pravu, ki se uporablja, obravnava Uredba (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljnjem besedilu Uredba št. 44/2001), ki iz svojega področja uporabe izključuje oporoke in dedovanje. Zaradi te izključitve je zato pomembna odločitev, da bo predlog uredbe zajemal in zagotavljal enotna pravila za vse tri veje mednarodnega zasebnega prava, in sicer pravo, ki se uporablja, pristojnost ter priznavanje in izvrševanje sodb o mednarodnem dedovanju.

4.2 Poglavje II – Pristojnost

4.2.1 Poglavje II (členi 3–15) obravnava pristojnost in se uporablja za vsa sodišča v državah članicah ter za nesodne organe, ko je to potrebno.

4.2.2 Splošno pristojnost imajo sodišča v tisti državi članici, na ozemlju katere je imel pokojnik običajno prebivališče ob svoji smrti. Državljanstvo očitno ni pogoj. Treba je tudi opozoriti, da tudi splošna ureditev EU glede pristojnosti ali splošni zakon (lex generalis), tj. Uredba (ES) št. 44/2001, dodeljuje splošno pristojnost na podlagi prebivališča in ne upošteva državljanstva.

Splošna pristojnost se na podlagi predloga uredbe uporablja za (pokojne) državljane EU, pa tudi za osebe, ki niso državljani EU, če so imeli ob svoji smrti običajno prebivališče v državi članici EU.

4.2.3 V primerih, ko se običajno prebivališče pokojnika ob njegovi smrti ne nahaja v državi članici, imajo v številnih primerih sodišča države članice vseeno „subsidiarno pristojnost“, kar pomeni širšo pristojnost sodišč držav članic EU v več primerih in ne zgolj, ko se običajno prebivališče pokojnika ob njegovi smrti nahaja v državi članici. Državljanstvo ni pogoj za namene splošne pristojnosti, postane pa podlaga za subsidiarno pristojnost.

4.2.4 V skladu s predlogom uredbe sodišča v državi članici, v kateri se nahaja premoženje, sama po sebi nimajo splošne pristojnosti. Delna izjema obstaja v primerih, ko gre za prenos lastninske pravice ali za vpis v zemljiško knjigo.

4.3 Poglavje III – Pravo, ki se uporablja

4.3.1 Poglavje III določa enotna pravila (členi 16–28) o pravu, ki se uporablja. Splošno pravilo je, da je pravo, ki se uporablja za celotno dedovanje, pravo države, v kateri je imel pokojnik običajno prebivališče ob svoji smrti. Ne uporablja se noben drug pogoj, kot je na primer državljanstvo. Med premičninami in nepremičninami ni nobene razlike.

4.3.2 Opozoriti je treba, da kolizijska pravila predloga uredbe, ki naj jih uporabljajo sodišča držav članic EU, določajo pravo, ki se uporablja, ne glede na to, ali je država prava, ki se uporablja, država članica EU ali ne (člen 25).

4.3.3 Mednarodno zasebno pravo običajno priznava „avtonomijo stranke“, to je možnost, da stranke izberejo pravo, ki se uporablja v pogodbenih zadevah. Na podlagi predloga uredbe lahko oseba izbere pravo, ki ureja vso njeno zapuščino, vendar lahko izbere samo pravo države, katere državljanstvo ima.

4.3.4 Zaradi pravne predvidljivosti je treba tako izbiro izrecno določiti in jo navesti v izjavi, ki ima obliko razpolaganja za primer smrti.

4.3.5 Druga zadeva, ki je ne smemo zamenjevati z izbiro prava, ki ureja dedovanje v celoti, so „dedne pogodbe“. Pogodbo, ki se nanaša na zapuščino ene osebe, ureja pravo, ki bi se v skladu s predlogom uredbe uporabljalo za zapuščino te osebe v primeru njene smrti na dan sklenitve dogovora. Uporabljajo se alternativne navezne okoliščine favor validitatis.

4.3.6 Tako z vidika primerjalnega prava kot enotnega prava je zelo pomembno vprašanje obsega uporabe prava, ki se uporablja. Predlog uredbe razširja obseg uporabe prava, ki se uporablja, tako da ureja celotno dedovanje od njegove uvedbe do dokončnega prenosa dediščine na upravičence. Logično je, da se vključi čim več pravnih vprašanj v eno samo pravo, ki se uporablja, da bi povečali pravno predvidljivost in zmanjšali kompleksno in časovno potratno uporabo več kakor enega (ponavadi tujega) prava. Predlog uredbe navaja dolg in neomejen seznam vprašanj, ki naj jih ureja pravo, ki se uporablja, tako da vključuje tudi vprašanja v zvezi z dedovanjem, ki niso našteta, od uvedbe postopka do dokončnega prenosa dediščine na upravičence.

4.3.7 Pravo, ki se uporablja, ureja celotno dedovanje, od njegove uvedbe do dokončnega prenosa dediščine na upravičence, ne ovira pa uporabe prava države, v kateri je premoženje, če to pravo za sprejem dediščine ali volila ali odpoved dediščini ali volilu določa formalnosti, ki jih je treba izpolniti po formalnostih, predpisanih s pravom, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih.

4.3.8 V zvezi s to določbo bi bilo priporočljivo pojasniti, ali je v členu 21(1) v besedilu „formalnosti, ki jih je treba izpolniti po formalnostih“, izraz „po“ (in sicer tistih, ki se izpolnijo pozneje) pravilen izraz, ali pa je tukaj mišljeno „poleg formalnosti“ ali „druge“ („formalnosti“). Predlaga se, da bi bilo v okviru te določbe bolje uporabiti „poleg formalnosti“ ali „druge formalnosti“.

4.3.9 EESO meni, da bi morala terminologija, uporabljena v določbi o „univerzalni uporabi“ (člen 25) jasno izražati samo tisto, kar je dejansko mišljeno v poglavju III prihodnje uredbe, tj. opredelitev prava, ki se uporablja. Preprostejše in bolje bi bilo uporabiti naslednje besedilo: „Univerzalna uporaba: Ta uredba določa pravo, ki se uporablja, tudi če ni pravo države članice“.

4.3.10 Razen v primeru možnosti pokojnika, da izbere nacionalno pravo (člen 17), se na podlagi uredbe na splošno uporablja pravo sodišča države članice EU, v kateri je imel pokojnik svoje običajno prebivališče ob svoji smrti. Na podlagi določbe o subsidiarni pristojnosti (člen 6) pa se lahko uporablja pravo države, ki ni članica EU. V takih primerih je treba preprečiti, da bi z uredbo prekinili enotnost naveznih okoliščin, ki morda že obstaja v nekaterih državah, ki niso članice EU (enotnost, ki koristi pokojniku in njegovim dedičem), in dodeljuje pristojnost nacionalnemu pravnemu sistemu, ki se z lastnega stališča ne šteje za pristojnega za določeno dedovanje. Da bi zagotovili to potrebo ter boljše in bolj uravnoteženo usklajevanje med državami članicami EU in državami, ki niso članice EU, je priporočljivo nadomestiti besedilo sedanjega člena 26 (v naslovu angleške različice se namesto besede „Referral“ uporabi beseda „Renvoi“) z naslednjim besedilom:

4.3.10.1 „Če pokojnik ni izbral nobenega prava na podlagi člena 17 in če je pravo, ki se uporablja v skladu s to uredbo, pravo države, ki ni članica EU, in njena kolizijska pravila določajo, da je pravo, ki se uporablja, pravo države članice EU ali pravo druge države, ki ni članica EU, ki bi uporabila lastno pravo, se uporablja pravo te druge države. Ta člen se ne uporablja za dedne pogodbe, katerih navezne okoliščine iz člena 18(2) so pravo, s katerimi je pogodba najtesneje povezana.“

4.3.10.2 Ta nova določba je v skladu z obravnavano uredbo (4) in poskuša izboljšati (5) podobno določbo, ki je bila ohranjena v pomembni Haaški konvenciji o dedovanju zaradi iste potrebe, in sicer; „ker je večina delegacij (…) to priznala kot poskus, da se ne prekini enotnost, kjer že obstaja“ (6). Poleg tega je prožnost, ki jo ta določba (novi člen 26) omogoča, skladna s pravom in prakso o zavračanju („renvoi“) v nekaterih državah, ki niso članice EU, na primer v ZDA (7). To, da sta uredbi „Rim I“ in „Rim II“ popolnoma izključili vsako določbo o zavračanju („renvoi“), preprosto kaže na dejstvo, da se njuna vsebina (pogodbene in nepogodbene obveznosti) precej razlikuje od zapuščinskih zadev. Take izključitve v uredbah Rim I in II niso same po sebi resen argument za izključitev zgoraj priporočenega novega člena 26, ki je ključen in koristen v zapuščinskih zadevah tako za pokojnika kot za dediče in za bolj uravnoteženo usklajevanje naveznih okoliščin med državami članicami EU in državami, ki niso članice EU.

4.3.11 Tradicionalna, vendar pa ključna določba je člen 27 o javnem redu. V skladu z dokaj standardizirano rabo je priporočljivo, da se pred besedilo „nezdružljiva z javnim […]“ v vseh jezikovnih različicah uredbe doda izraz „očitno“, vsaj v francoski in italijanski različici (in po potrebi tudi v drugih jezikih) pa naj se pred izrazom „javni red“ doda beseda „mednarodni“. Inovativna in koristna je posebej za zapuščinske zadeve prilagojena izključitev tega sredstva „samo zato, ker se podrobna pravila tega prava o nujnem deležu razlikujejo od pravil, ki veljajo v državi sodišča, pred katerim poteka postopek“.

4.3.12 V členu 27(2) angleška različica „its clauses regarding“ ni popolnoma enaka francoski „ses modalités concernant“. Priporočljivo je, da se v vseh jezikovnih različicah uredbe uporabi izraz „določbe tega prava“ (o nujnem deležu itd.).

4.4 Poglavje IV – Priznanje in izvršitev

4.4.1 V skladu z vzorcem v Uredbi (ES) št. 44/2001 poglavje IV predloga uredbe vsebuje člene 29–33 o priznanju.

4.4.2 Mednarodno dedovanje v Evropi bo poenostavilo načelo, da se odločba, sprejeta v državi članici EU, v skladu s predlogom uredbe prizna v drugih državah članicah, ne da bi se zahteval kakšen drugi poseben postopek.

4.4.3 Vsebina odločbe, sprejete v eni državi članici, se ne preverja v državi članici, ki naj bi jo priznala, in se ne prizna samo v štirih primerih.

4.5 Poglavje V – Javne listine

4.5.1 Dodatna bistvena poenostavitev mednarodnega dedovanja bo to, da se v skladu s predlogom uredbe javne listine, ki so uradno sestavljene ali registrirane v eni državi članici in so običajne v zapuščinskih postopkih, priznajo v drugih državah članicah.

4.6 Poglavje VI – Evropsko potrdilo o dedovanju

4.6.1 Evropsko potrdilo o dedovanju, ki ga uvaja predlog uredbe, je dokazilo o sposobnosti dediča ali volilojemnika in o pooblastilih izvršiteljev oporok ali upraviteljev zapuščine. Priporoča se, da se rok v členu 43(2) podaljša na 9 ali 12 mesecev.

4.6.2 Vzorec zahtevka za izdajo potrdila je treba poenostaviti, nepotrebne podatke iz točke 4.7 pa črtati.

V Bruslju, 14. julija 2010 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) COM(2005) 65 konč.

(2) UL C 28, 3.2.2006, str. 1.

(3) UL C 28, 3.2.2006, str. 1.

(4) In tako razširja postopek zavračanja („renvoi“) z držav, ki niso članice EU, na države članice EU.

(5) Z izključitvijo njenega delovanja ne samo v primeru professio iuris (člen 17), ampak tudi glede na navezne okoliščine drugačne narave in metodologije (izjeme, kot je pravo z najtesnejšo povezavo v členu 18(2)).

(6) Watersovo poročilo, str. 553, Zapisnik šestnajste seje, 3.–20. oktober 1988, T.II, Haaška konferenca o mednarodnem zasebnem pravu, 1990. Člen 4, Konvencija o pravu, ki se uporablja v zapuščinskih postopkih. (1. avgust 1989). Tudi P.Lagarde, La nouvelle Convention de la Haye sur la loi applicable aux successions, RCDIP 1989, str. 249 (258).

(7) V zvezi s členom 4 Haaške konvencije, E.F.Scoles, Haaška konvencija o dedovanju, AJCL 1994, str. 85 (113).