P6_TA(2005)0138

Lampedusa

Resolucija Evropskega parlamenta o Lampedusi

Evropski parlament,

- ob upoštevanju Splošne deklaracije človekovih pravic in člena 14 Deklaracije,

- ob upoštevanju Ženevske konvencije o statusu beguncev iz leta 1951, zlasti člena 33(1) Konvencije, ki zahteva primeren nadzor posameznih primerov in prepoveduje izgon ali vračanje beguncev,

- ob upoštevanju Evropske konvencije o človekovih pravicah, zlasti člena 4 Protokola 4 h konvenciji, na podlagi katerega "je prepovedan kolektivni izgon tujcev",

- ob upoštevanju Barcelonske deklaracije, kot tudi delovnega programa z dne, sprejetih na Euro-sredozemski konferenci dne 27. in 28 novembra 1995, ki se nanašajo na spodbujanje varstva temeljnih pravic na območju Sredozemlja,

- ob upoštevanju Listine o temeljnih pravicah Evropske unije [1], zlasti člena 18 Listine o pravici do azila,

- ob upoštevanju člena 6 Pogodbe EU in člena 63 Pogodbe ES,

- ob upoštevanju pisnih vprašanj E-2616/04 in E-0545/05,

- ob upoštevanju člena 115(5) svojega Poslovnika,

A. ker ima Lampedusa, majhen otok, ki obsega 20 km2, se nahaja na sredini sicilskega kanala in šteje 5500 prebivalcev, očitno omejene zmogljivosti za sprejemanje in nastanitev priseljencev in prosilcev azila, ki se redno izkrcavajo v velikem številu na njene obale, pogosto v obupnih razmerah,

B. ker je zaskrbljen zaradi kolektivnih izgonov priseljencev, ki so jih izvajale italijanske oblasti med oktobrom 2004 in marcem 2005 z otoka Lampedusa v Libijo,

C. ker je Visoki komisar OZN za begunce (UNHCR) obsodil vračanje 180 oseb dne 17. marca 2005 ter izjavil, da še zdaleč ni jasno ali je Italija uporabila potrebne varnostne ukrepe, da bi se prepričala, da ne vrača pravih beguncev nazaj v Libijo, ki ne more biti obravnavana kot varno azilno območje; ker je UNHCR izrazil obžalovanje zaradi pomanjkanja preglednosti tako s strani italijanskih kot libijskih oblasti,

D. ker je zaskrbljen zaradi dejstva, da italijanske oblasti UNHCR niso hotele odobriti vstopa v begunski center na Lampedusi 15. marca 2005, čeprav so italijanske oblasti, po navedbah UNHCR, dovolile vstop libijskim funkcionarjem,

E. ker je zaskrbljen zaradi usode stotine prosilcev azila, ki so bili vrnjeni v Libijo, saj ta država ni podpisnica Ženevske konvencije o beguncih, nima sistema azila, ne zagotavlja resničnega spoštovanja pravic beguncev in izvaja samovoljne aretacije, pripore in izključitve; in ker so izgnanim osebam ponavadi nadete lisice in ne vedo kam so namenjene,

F. ker je zaskrbljen zaradi ravnanja in obžalovanja vrednih življenjskih pogojev oseb, ki so zadržane v libijskih taboriščih, kakor tudi zaradi nedavnih množičnih vračanj tujcev iz Libije proti njihovim izvornim državam, v pogojih, ki ne zagotavljajo niti njihovega dostojanstva niti njihovega preživetja; zaskrbljen je tudi glede podatkov, ki prihajajo iz libijskih virov, ki poročajo o domnevnih 106 smrtnih primerih, ki so bili rezultat izgona,

G. ker upošteva dvostranski sporazum med Italijo in Libijo, vsebina katerega je še vedno tajna, ki naj bi dovoljeval libijskim oblastem pravico do nadzora nad pretokom priseljencev in ki obvezuje Libijo k ponovnemu sprejemu oseb, ki jih je Italija zavrnila,

H. ker je zaskrbljen nad dejstvom, da v Italiji ne obstaja zakonodaja, ki bi zadevala pravico do azila,

I. ob upoštevanju zahteve, ki jo je Evropsko sodišče za človekove pravice naslovilo na Italijo dne 6. aprila 2005, za posredovanje informacij o razmerah na Lampedusi zaradi pritožbe št. 11593/05, ki jo je predložila skupina izključenih priseljencev,

1. zahteva od italijanskih oblasti in od držav članic, da se vzdržijo kolektivnih izgonov prosilcev azila in "nedovoljenih priseljencev" proti Libiji ali drugim državam ter da zagotovijo posamezno obravnavo vseh prošenj za azil ter spoštovanje načela nevračanja;

2. meni, da kolektivni izgoni priseljencev s strani italijanskih oblasti proti Libiji, vključno z izgonom, ki je potekal 17. marca 2005, predstavljajo kršenje pravice načela nevračanja in meni, da italijanske oblasti niso delovale v skladu z mednarodnimi zahtevami, saj se niso prepričale, ali je življenje ljudi, ki so jih izgnali, v njihovi izvorni državi ogroženo;

3. poziva italijanske oblasti, da zagotovijo prost vstop UNHCR v begunski center na Lampedusi in dostop do tam zadržanih oseb, ki bi lahko potrebovale mednarodno zaščito;

4. poziva Komisijo, varuha pogodb, da bdi nad spoštovanjem pravice do azila na področju Evropske unije v skladu s členom 6 Pogodbe EU in členom 63 Pogodbe ES, da bi se praksa kolektivnega izgona prekinila in da od Italije, kakor tudi od drugih držav članic, zahteva spoštovanje do svojih dolžnosti, ki izhajajo iz zakonodaje EU;

5. opozarja na potrebo po politiki Skupnosti na področja priseljevanja in azila, ki bi temeljila na odprtju zakonitih kanalov priseljevanja in na opredelitvi skupnih standardov varovanja temeljnih pravic priseljencev in prosilcev azila v vsej Evropski uniji, kot je določil Evropski svet v Tampereju leta 1999 in potrdil Haaški program;

6. ponovno izraža svojo zadržanost, ki zadeva pristop "najmanjšega skupnega imenovalca" pri predlogu Direktive Sveta o postopku azila (KOM(2002)0326) in poziva države članice, da zagotovijo hiter prenos Direktive 2004/83/ES [2] o minimalnih pogojih za pridobitev statusa begunca;

7. poziva Komisijo, da izvaja pregleden dialog na ta vprašanja, vključno z javno objavo rezultatov svoje tehnične misije v Libiji novembra in decembra 2004 o nezakonitem priseljevanju;

8. poziva Libijo, da dovoli vstop mednarodnim opazovalcem, da prekine z izgoni in samovoljnimi aretacijami migrantov, da ratificira Ženevsko konvencijo o statusu beguncev in da prizna mandat UNHCR, ter nadalje poziva, da mora biti vsak sporazum o ponovnem sprejemu, sklenjen z Libijo, objavljen;

9. poziva k napotitvi delegacije, sestavljene iz članov pristojnih odborov, v center za begunce na Lampedusi in v Libijo, da bi ocenili razsežnost problema in preverili upravičenost dejanj italijanskih in libijskih oblasti;

10. naroči svojemu predsedniku, naj to resolucijo posreduje Svetu, Komisiji, vladam in parlamentom držav članic, vladi Libije ter Visokemu komisarju OZN za begunce.

[1] UL C 364, 18.12.2000, str. 1.

[2] UL L 304, 30.9.2004, str. 12.

--------------------------------------------------