Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o plačilnih storitvah na notranjem trgu, o spremembah direktiv 2002/65/ES, 2013/36/EU in 2009/110/ES ter o razveljavitvi Direktive 2007/64/ES /* COM/2013/0547 final - 2013/0264 (COD) */





OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1. Ozadje predloga Razlogi za predlog in njegovi cilji Trg elektronskih plačil v Evropi nudi velike možnosti za inovacije. Potrošniki so v zadnjih letih že močno spremenili svoje plačilne navade. Poleg vedno večjega števila plačil s kreditnimi in debetnimi karticami sta porast e-trgovine in čedalje večja priljubljenost pametnih telefonov utrla pot novim načinom plačevanja. Koristi, ki jih prinašata boljša integracija in manjša razdrobljenost trga na tem področju na evropski ravni, so velike. Predlog bo potrošnikom in trgovcem omogočil v celoti izkoristiti notranji trg, zlasti na področju e-trgovine. Njegov cilj je pomagati pri nadaljnjem razvoju vseevropskega trga elektronskih plačil, ki bo potrošnikom, trgovcem na drobno in drugim udeležencem na trgu omogočil, da v celoti izkoristijo prednosti notranjega trga EU v skladu s strategijo Evropa 2020 in digitalno agendo. Takšno nadaljnje povezovanje postaja čedalje pomembnejše zaradi prehoda s tradicionalnih načinov trgovanja na digitalno ekonomijo. Da bi to dosegli in spodbudili večjo konkurenco, učinkovitost in inovacije na področju elektronskih plačil, je treba vzpostaviti pravno jasnost in enake konkurenčne pogoje, kar prinaša znižanje stroškov in cen za uporabnike plačilnih storitev ter več izbire in preglednosti pri plačilnih storitvah, spodbuja ponujanje inovativnih plačilnih storitev ter zagotavlja varne in pregledne plačilne storitve. Ti cilji bodo doseženi s posodobitvijo in dopolnitvijo sedanjega okvira za plačilne storitve, s čimer se bodo določila pravila za povečanje preglednosti, inovacij in varnosti na področju plačil malih vrednosti in izboljšala skladnost nacionalnih predpisov s poudarkom na legitimnih potrebah potrošnikov. Cilj predlaganih ukrepov je, da se to izvede tehnološko nevtralno, tako da bo uporabno tudi med nadaljnjim razvojem plačilnih storitev. Ta predlog tudi vključuje in razveljavlja Direktivo 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta (tako imenovano „direktivo o plačilnih storitvah“)[1], ki določa temelje usklajenega pravnega okvira za oblikovanje integriranega trga plačil, kar bi izboljšalo enakost konkurenčnih pogojev in dostopnost sedanjega plačilnega okvira za vse deležnike. V času, ko zaradi združevanja tehnologije in poslovnih modelov čedalje bolj izginjajo razlike med plačilnimi institucijami (za katere velja direktiva o plačilnih storitvah) in institucijami za izdajo elektronskega denarja (za katere velja Direktiva 2009/110/ES Evropskega parlamenta in Sveta[2], druga direktiva o elektronskem denarju), bi bila optimalna rešitev popolna modernizacija okvira digitalnih plačil, ki bi privedla do združitve obeh kategorij udeležencev in ustreznih zakonodaj. Vendar bi to pomenilo, da bi bilo treba zaradi zagotovitve skladnega zakonodajnega okvira najprej pregledati drugo direktivo o elektronskem denarju. Na žalost so jo številne države članice pozno prenesle v svojo zakonodajo, zato ni bilo mogoče pridobiti dovolj izkušenj z njenim izvajanjem, da bi jo lahko ovrednotili skupaj z direktivo o plačilnih storitvah in pri reviziji proučili morebitne sinergije. Revizija Direktive 2009/110/ES je predvidena v letu 2014. Splošno ozadje V zadnjih 12 letih sta bila v skladu s sedanjim regulativnim in zakonodajnim pravnim redom o plačilih v EU dosežena precejšen napredek in integracija na področju plačil malih vrednosti. Pravni okvir, ki ga določajo direktiva o plačilnih storitvah, Uredba (ES) 924/2009 o čezmejnih plačilih[3] in druga direktiva o elektronskem denarju, je že prinesel precejšen napredek pri integraciji evropskih trgov plačil malih vrednosti. Z Uredbo (EU) št. 260/2012[4] o dokončnem prehodu na okvir SEPA je bil storjen še korak dlje, saj so bili določeni roki za uvedbo kreditnih plačil in direktnih obremenitev, ki naj bi nadomestili nacionalne sheme za nacionalna in čezmejna plačila v eurih v EU (1. februar 2014 za euroobmočje). Ta regulativni okvir dopolnjujejo sodna praksa Sodišča Evropske unije in sklepi Komisije v okviru konkurenčnega prava na področju plačil malih vrednosti. Trg plačil malih vrednosti je zelo dinamičen in zanj je bila v zadnjih nekaj letih značilna velika inovativnost. Hkrati so pomembna področja trga plačil, zlasti kartična plačila in novi načini plačevanja, kot so spletna in mobilna plačila, pogosto še vedno razdrobljena zaradi državnih meja, kar otežuje učinkovit razvoj inovativnih digitalnih plačilnih storitev, ki so preproste za uporabo ter potrošnikom in trgovcem na drobno zagotavljajo priročne in varne plačilne metode (pri čemer so lahko izjema kreditne kartice) na vseevropski ravni za kupovanje čedalje večjega obsega blaga in storitev. Zaradi zadnjih dogodkov na teh trgih so se pokazale tudi nekatere vrzeli v sedanjem pravnem okviru za plačila in tržne nepopolnosti na trgih za kartična, spletna in mobilna plačila, ki so obravnavane v tej pobudi. Pregled evropskega okvira in zlasti direktive o plačilnih storitvah ter posvetovanja o zeleni knjigi Komisije „Na poti k integriranemu evropskemu trgu za kartična, spletna in mobilna plačila“[5] leta 2012 so privedli do sklepa, da so potrebni dodatni ukrepi in regulativne posodobitve, vključno s prilagoditvijo direktive o plačilnih storitvah, da bo lahko plačilni okvir bolje služil potrebam uspešnega evropskega trga plačil in v celoti prispeval k plačilnemu okolju, ki spodbuja konkurenco, inovativnost in varnost. V Sporočilu Komisije iz leta 2012 „Akt za enotni trg II — Skupaj za novo rast“[6] je bila posodobitev zakonodajnega okvira za plačila malih vrednosti opredeljena kot ključna prednostna naloga zaradi možnosti za novo rast in inovacije. Revizija direktive o plačilnih storitvah in priprava zakonodajnega predloga o večstranskih medbančnih provizijah za kartična plačila sta bili opredeljeni med ključnimi ukrepi Komisije za leto 2013. Veljavne določbe na področju, na katero se nanaša predlog Ta pobuda je del širšega svežnja zakonodajnih ukrepov o plačilnih storitvah, s katerim bo dopolnjen in posodobljen sedanji pravni okvir za plačilne storitve v EU, ki ga sestavljajo: – Direktiva 2007/64/ES, ki vzpostavlja usklajen pravni okvir za lažje in hitrejše izvrševanje plačil po vsej EU s povečanjem konkurence na področju plačilnih sistemov in omogočanjem ekonomij obsega. Prav tako je olajšala operativno izvajanje enotnega območja plačil v eurih (SEPA). – Uredba (ES) št. 924/2009 o čezmejnih plačilih in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 2560/2001 ter razširitvi področja uporabe Uredbe na direktne obremenitve. Odpravila je razlike v višini nadomestil za plačilne storitve za uporabnike plačilnih storitev med nacionalnimi in čezmejnimi plačili v eurih v Evropski uniji. Uporablja se za vsa elektronsko obdelana plačila. – Uredba (EU) št. 260/2012, v kateri so določeni roki za prehod na vseevropska kreditna plačila in direktne obremenitve ter nadomestitev nacionalnih sistemov nacionalnih in čezmejnih plačil v eurih v Evropski uniji. – Direktiva 2009/110/ES o elektronskem denarju, ki določa pravni okvir za izdajanje in unovčevanje elektronskega denarja ter usklajuje bonitetni režim za institucije za izdajo elektronskega denarja z zahtevami za plačilne institucije iz direktive o plačilnih storitvah. – Uredba (ES) št. 1781/2006 o določitvi pravil za ponudnike plačilnih storitev za pošiljanje podatkov o plačniku po vsej plačilni verigi za potrebe preprečevanja, preiskovanja in odkrivanja pranja denarja in financiranja terorizma. Protikonkurenčne prakse so bile razen v zakonodajnem okviru obravnavane tudi v več postopkih v zvezi s kršitvijo konkurenčnega prava na evropski in nacionalni ravni. Usklajenost z drugimi politikami in cilji Unije Cilji predloga so v celoti skladni s politikami EU in cilji, za katere si prizadeva Unija. Prvič, predlog bo izboljšal delovanje notranjega trga za plačilne storitve in bolj na splošno za vse blago in storitve glede na potrebo po inovativnih, učinkovitih in varnih načinih plačevanja. Z lajšanjem ekonomskih transakcij znotraj Unije bo to tudi pripomoglo k doseganju širših ciljev strategije EU 2020 in spodbujanju nove rasti. Drugič, ta pobuda podpira politike EU na drugih področjih, kot so varstvo podatkov, upravne sankcije, preprečevanje pranja denarja in financiranje terorizma, ter zlasti: – zakonodajne pobude Komisije v zvezi z digitalno agendo za Evropo[7], predvsem predlog Komisije za uvedbo pravnega okvira za elektronsko identifikacijo in skrbniške storitve za elektronske transakcije[8], njen predlog v zvezi z ukrepi za zagotavljanje visoke skupne ravni varnosti omrežij in informacij v Uniji[9] ter ključne prednostne naloge, opredeljene v sporočilu o elektronskem poslovanju in spletnih storitvah[10], ki so namenjene vzpostavljanju enotnega digitalnega trga; – prizadevanja Komisije za povečanje konkurence z določitvijo enakih obveznosti, pravic in možnosti za udeležence na trgu in lažje čezmejno opravljanje plačilnih storitev; – zakonodajni predlog Komisije o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije in uporabi nekaterih omejevalnih poslovnih pravil in praks, ki se pripravlja sočasno in v tesni povezavi s tem predlogom; – Direktivo 2011/83/ES o pravicah potrošnikov[11], katere cilj je spodbujati resnični notranji trg za poslovanje med podjetji in potrošniki, na katerem bi obstajalo pravo ravnovesje med visoko ravnjo varstva potrošnikov in konkurenčnostjo podjetij, kar bi omejilo zmožnost trgovcev, da določajo nadomestila za uporabo plačilnih instrumentov glede na dejansko nastale stroške. 2. POSVETOVANJE Z ZAINTERESIRANIMI STRANMI IN OCENA UČINKA Posvetovanje z zainteresiranimi stranmi Evropska komisija je 11. januarja 2012 objavila zeleno knjigo z naslovom „Na poti k integriranemu evropskemu trgu za kartična, spletna in mobilna plačila“[12], ki so ji sledila obsežna javna posvetovanja. Od organov, civilne družbe, poslovnih združenj in podjetij z različnih področij, ki predstavljajo zelo različne deležnike, je prejela več kot 300 odgovorov. Zunaj postopka posvetovanja je prejela še številne pripombe, stališča in druge prispevke. Izčrpne povratne informacije, ki so jih zagotovili deležniki[13], so vsebovale pomembne podatke o nekaterih najnovejših dogajanjih in možnih potrebah po spremembah sedanjega plačilnega okvira. Javno zaslišanje v istem okviru je potekalo 4. maja 2012 in se ga je udeležilo približno 350 deležnikov. Evropski parlament je 20. novembra 2012 sprejel resolucijo „Na poti k integriranemu evropskemu trgu za kartična, spletna in mobilna plačila“[14]. V njej so priznani cilji in ovire, opredeljeni v zeleni knjigi, hkrati pa poziva k zakonodajnemu ukrepanju na različnih področjih v zvezi s kartičnimi plačili in svetuje več previdnosti pri spletnih in mobilnih plačilih zaradi manjše zrelosti teh trgov. Poleg tega poziva k reformi modela upravljanja enotnega območja plačil v eurih (SEPA). Rezultati posvetovanj so pokazali potrebo po pomembnih regulativnih prilagoditvah sedanjega okvira, da se poveča učinkovitost evropskega trga plačil in prispeva k plačilnemu okolju, ki bo spodbujalo konkurenco, inovativnost in varnost. Uporaba strokovnih mnenj Komisija je v zvezi s pregledom direktive o plačilnih storitvah in uredbe o čezmejnih plačilih na notranjem trgu ter potencialno potrebo po reviziji obeh zakonskih besedil zbrala dodatne dokaze na terenu in si prizadevala zagotoviti polno sodelovanje različnih deležnikov. Njen proces pregleda učinkov direktive o plačilnih storitvah in uredbe o čezmejnih plačilih na notranjem trgu je temeljil na dveh namenskih zunanjih študijah. Študiji sta Komisiji predstavili celostno sliko gospodarskih in pravnih posledic direktive o plačilnih storitvah. V prvi študiji, ki jo je leta 2011 izvedlo zunanje svetovalno podjetje Tipik, je bila ocenjena pravna skladnost pri prenosu direktive o plačilnih storitvah v 27 državah članicah[15]. V drugi študiji, ki sta jo v letu 2012 pripravili svetovalni podjetji London Economics in IFF v sodelovanju s PaySys, sta bila analizirana učinek direktive o plačilnih storitvah na notranjem trgu in uporaba uredbe o čezmejnih plačilih v Skupnosti. Poleg tega so prek svetovalnih odborov Komisije s področja plačilne politike, tj. prek odbora za plačila (ki ga sestavljajo predstavniki držav članic EU) in strokovne skupine za trg plačilnih sistemov (ki jo sestavljajo predstavniki trga tako s strani ponudbe kot povpraševanja), svoj delež prispevali tudi države članice in ustrezni udeleženci na trgu. Komisija se je poleg tega o posameznih vprašanjih po potrebi posvetovala še z drugimi ustreznimi deležniki. Ocena učinka Komisija je izvedla oceno učinka[16], v kateri je analizirala možne posledice odsotnosti integriranega evropskega trga plačil. Preučeni so bili zlasti naslednji vzroki težav: – nedosledna uporaba sedanjih pravil v državah članicah zaradi številnih možnosti in pogosto zelo splošnih meril za uporabo. Zlasti se zdi, da so nekatera izvzetja, določena v direktivi o plačilnih storitvah, preveč splošna ali zastarela glede na razvoj trga in se razlagajo zelo različno. Vrzeli v področju uporabe nastajajo tudi pri plačilih, pri katerih se ena stran transakcije nahaja zunaj EGP, in plačilih v valutah držav, ki niso članice EU, kar povzroča stalno razdrobljenost trga, regulativno arbitražo in izkrivljanje konkurence; – pravna praznina za nekatere nove ponudnike spletnih storitev, kot so tretji ponudniki storitev, ki ponujajo odrejanje plačil prek spletnega bančništva. Te storitve predstavljajo izvedljivo in pogosto cenejšo alternativo kartičnim plačilom in so zanimive tudi za potrošnike brez plačilnih kartic. Za večino teh ponudnikov trenutno ne velja noben pravni okvir, saj nikoli ne razpolagajo z denarnimi sredstvi. Pravna praznina lahko ogrozi inovacije in ustrezne pogoje dostopa na trg; – pomanjkanje standardizacije in interoperabilnosti različnih možnosti plačevanja (kartična, spletna in mobilna plačila) z različnih vidikov in v različnem obsegu, zlasti na čezmejni ravni, kar še poslabšujejo šibke upravljavske ureditve za evropski trg plačil malih vrednosti; – različne in neskladne prakse zaračunavanja nadomestil (za uporabo posameznega plačilnega instrumenta, ki ga uporabljajo trgovci) med državami članicami (pri čemer približno polovica držav članic dovoljuje, druga polovica pa prepoveduje zaračunavanje doplačil), zaradi česar med potrošniki pri nakupovanju v tujini ali prek spleta prihaja do zmede, konkurenčni pogoji pa niso za vse enaki; – na področju plačilnih kartic več omejevalnih poslovnih pravil in praks, ki izkrivljajo konkurenco (v zvezi z večstranskimi medbančnimi provizijami ter pravili o izbiri in prožnosti trgovcev glede sprejemanja kartic). Posledice zgoraj opisanih težav čutijo potrošniki, trgovci, novi ponudniki plačilnih storitev in trg plačilnih storitev kot celota. V oceni učinka je bilo ugotovljeno, da bi bile najboljše možnosti politike za izboljšanje sedanjega stanja s (i) hitrejšo vzpostavitvijo enakih konkurenčnih pogojev za že obstoječe in nove ponudnike kartičnih, spletnih in mobilnih plačil, (ii) povečanjem učinkovitosti, preglednosti in izbire plačilnih instrumentov za uporabnike plačilnih storitev (potrošnike in trgovce) ter (iii) zagotovitvijo visoke ravni zaščite slednjih v zvezi z direktivo o plačilnih storitvah naslednje: – okrepiti projekt SEPA in spodbuditi vse deležnike k prevzemanju aktivnejše vloge pri oblikovanju in uresničevanju politike na področju plačil malih vrednosti (upravljanje); – omogočiti standardizacijo z ustreznim upravljavskim okvirom in večjo vključenostjo evropskih organizacij za standardizacijo (standardizacija); – zagotoviti pravno varnost na področju medbančnih provizij za kartična plačila in zagotoviti jasnost o sprejemljivem poslovnem modelu za tekoče in prihodnje pobude za kartična plačila (medbančne provizije); – odpraviti omejevalna poslovna pravila za kartična plačila, ki povzročajo izkrivljanje trga (spremljajoči ukrepi v zvezi z medbančnimi provizijami); – uskladiti politike držav članic o doplačilih v skladu z regulativnimi sklepi o medbančnih provizijah (spremljajoči ukrepi v zvezi z medbančnimi provizijami); – opredeliti pogoje dostopa do informacij o razpoložljivosti sredstev za tretje ponudnike storitev, vključno s storitvami odreditve plačila (področje uporabe direktive o plačilnih storitvah); – prilagoditi obseg in izboljšati usklajenost zakonodajnega okvira (področje uporabe direktive o plačilnih storitvah); – izboljšati izvajanje sedanje direktive o plačilnih storitvah (ukrepi za izboljšanje direktive o plačilnih storitvah); – okrepiti pravice uporabnikov plačilnih storitev in zaščititi pravice potrošnikov zaradi regulativnih sprememb (področje uporabe direktive o plačilnih storitvah, spremljajoči ukrepi v zvezi z medbančnimi provizijami). Ocena učinka je na zaslišanju 20. marca 2013 dobila pozitivno mnenje odbora za oceno učinka. V skladu s priporočili odbora je bilo sprejetih več sprememb dokumenta, predvsem pri: – utemeljitvi nujnosti revizije direktive o plačilnih storitvah ter razlogov za urejanje večstranskih medbančnih provizij z zakonodajo, – racionalizaciji predstavitve učinkov z osredotočanjem na učinke najpomembnejših možnosti iz glavnega dela besedila in prestavitvijo manj pomembnih zadev v priloge, – boljši pojasnitvi soodvisnosti različnih možnosti in svežnjev. V tem predlogu je obravnavana večina predlaganih ukrepov politike. To se nanaša zlasti na področja, ki so že zajeta v sedanja pravila direktive o plačilnih storitvah, npr. tržni dostop za tretje ponudnike storitev, doplačila in pravila za plačilne institucije. Drugi ukrepi, zlasti uredba o večstranskih medbančnih provizijah in dopolnilni ukrepi, bodo obravnavani v posebnem zakonodajnem predlogu, ki bo predložen sočasno. Nekateri opisani ukrepi bi morali biti izvedeni z nezakonodajnimi sredstvi, na primer vprašanja, povezana s sodelovanjem evropskih organizacij za standardizacijo in upravljanjem SEPA. Sedanje ureditve za upravljanje SEPA, vključno z vlogo Sveta SEPA, priložnostnim upravljavskim telesom na visoki ravni, ki je bilo najprej ustanovljeno za tri leta in ga skupaj vodita Komisija in Evropska centralna banka za izboljšanje sodelovanja deležnikov v SEPA, je treba okrepiti. Zato je treba razjasniti pooblastila Sveta SEPA, pregledati njegovo sestavo in vzpostaviti boljše ravnovesje med interesi na strani ponudbe in na strani povpraševanja, da se zagotovi učinkovito svetovanje Komisiji in Evropski centralni banki o usmerjanju projekta SEPA v prihodnosti ter olajša vzpostavljanje integriranega, konkurenčnega in inovativnega trga za plačila malih vrednosti, zlasti v euroobmočju. Komisija bo skupaj z Evropsko centralno banko opredelila primerne načine za preučitev nalog, sestave, vodenja in delovanja ureditev, ki veljajo za upravljanje SEPA. 3. PRAVNI ELEMENTI PREDLOGA Pravna podlaga Sedanji predlog temelji na členu 114 PDEU. Subsidiarnost in sorazmernost Integriran evropski trg elektronskih plačil malih vrednosti prispeva k doseganju cilja iz člena 3 Pogodbe o Evropski uniji, ki določa vzpostavitev notranjega trga. Integracija trga je nujno potrebna za doseganje številnih koristi za evropske državljane. Med temi so večja konkurenca med ponudniki plačilnih storitev in več izbire, inovacij in varnosti za uporabnike plačilnih storitev, zlasti potrošnike. Integriran trg plačil pospešuje tudi čezmejno prodajo blaga in storitev ter s tem prispeva k resnično enotnemu trgu. Obsežnost revizije direktive o plačilnih storitvah je sorazmerna z vprašanji, ki so se pojavila doslej. Direktiva v osnovi še vedno ustreza namenu, vendar je treba razširiti pravni okvir EU, da se ustrezno upoštevajo najnovejši tehnološki in poslovni trendi na področju plačil malih vrednosti. Integrirani trg plačil, ki temelji na omrežjih, ki presegajo nacionalne meje, po svoji naravi zahteva pristop na ravni Unije, saj morajo zaradi doseganja pravne varnosti in enakih konkurenčnih pogojev za vse ustrezne udeležence na trgu v vseh državah članicah veljati usklajeni načela, pravila, procesi in standardi. Glede na sedanjo razdrobljenost trga s posamičnimi ukrepi na ravni držav članic ne bi bilo mogoče doseči cilja integriranega in učinkovitega plačilnega trga za domače in čezmejno blago in storitve. Pristop podpira nadaljnjo krepitev enotnega območja plačil v eurih (SEPA) in je usklajen z digitalno agendo, kar velja zlasti za vzpostavitev enotnega digitalnega trga. Spodbujal bo tehnološke inovacije ter prispeval k novi rasti in delovnim mestom, zlasti na področjih elektronskega in mobilnega trgovanja. 4. PRORAČUNSKE POSLEDICE Proračunske posledice direktive so navedene v oceni finančnih posledic zakonodajnega predloga, ki je priložena predlogu. 5. Dodatne informacije Evropski gospodarski prostor Predlagani akt se nanaša na zadevo EGP in ga je zato treba razširiti na Evropski gospodarski prostor. Obrazložitveni dokumenti Predlagana nova direktiva vsebuje številne prilagoditve obstoječe direktive in nekatere nove obveznosti, kot so nove določbe o varnosti, za države članice, pri čemer lahko slednje v veliki meri same odločijo o načinu njihovega prenosa v nacionalno zakonodajo. Od držav članic se zato zahteva predložitev obrazložitvenih dokumentov v zvezi s prenosom ukrepov, ki jih je treba sprejeti, da bi Komisija lahko bolje opredelila ustrezne nacionalne ukrepe in spremljala, ali se direktiva pravilno izvaja. Podrobna obrazložitev predloga Naslednji kratek povzetek je namenjen lažjemu procesu odločanja in vsebuje kratek opis glavnih sprememb v primerjavi z razveljavljeno direktivo o plačilnih storitvah: Člen 2 – Področje uporabe: Predlagana je razširitev področja uporabe, in sicer tako z vidika geografskega območja kot zajetih valut. Člen 2(1): Določbe o preglednosti in zahtevah po obveščanju iz direktive o plačilnih storitvah bodo veljale tudi za transakcije s tretjimi državami, pri katerih se samo eden od ponudnikov plačilnih storitev nahaja v Evropski uniji (tako imenovane „transakcije, pri katerih se ena stran nahaja zunaj EU“), v zvezi s tistimi deli plačilnih transakcij, ki so izvršeni v Evropski uniji. Člen 2(2): Določbe direktive o plačilnih storitvah o preglednosti in zahtevah po obveščanju bodo razširjene, tako da bodo veljale za vse valute in ne samo za valute EU kot doslej. Člen 3 – Negativni obseg področja uporabe: Ta določba pojasnjuje in posodablja „negativni obseg področja uporabe“ iz sedanje direktive, ki izvzema več plačilnih (ali s tem povezanih) dejavnosti iz področja uporabe direktive o plačilnih storitvah. Člen 3(b): Izvzetje „trgovskega zastopnika“ je spremenjeno, tako da se nanaša samo na zastopnike, ki delujejo v imenu bodisi plačnika bodisi prejemnika plačila, ne pa tudi na tiste, ki delujejo v imenu obeh. Izvzetje, dovoljeno v sedanji direktivi o plačilnih storitvah, se je čedalje pogosteje uporabljalo za plačilne transakcije, obravnavane na platformah za e-trgovanje tako v imenu prodajalca (prejemnika plačila) kot kupca (plačnika). Ta uporaba presega namen izvzetja in bi jo bilo treba zato podrobneje določiti. Člen 3(k): Izvzetje, ki velja za „omejene mreže“, se je čedalje pogosteje uporabljalo za velike mreže, katerih poslovanje zajema velik obseg plačil in ponudbo blaga in storitev. To očitno presega prvotni namen tega izvzetja, saj so velike količine plačil izvršene zunaj regulativnega okvira, konkurenčni položaj reguliranih udeležencev na trgu pa je slabši. Nova opredelitev, ki je skladna z opredelitvijo omejenih mrež iz Direktive 2009/110/ES, bi morala prispevati k zmanjšanju teh tveganj. Člen 3(l): Sedanje izvzetje digitalne vsebine ali „telekomunikacijsko“ izvzetje je na novo in strožje opredeljeno, saj se bo nanašalo izključno na pomožne plačilne storitve, ki jih izvajajo ponudniki elektronskih komunikacijskih omrežij ali storitev, kot so na primer telekomunikacijski operaterji. Izvzetje se bo uporabljalo za zagotavljanje digitalne vsebine, ki jo zagotovi tretja stran, ob upoštevanju nekaterih mejnih vrednosti, določenih v tej direktivi. Nova opredelitev bi morala zagotoviti enake konkurenčne pogoje za različne ponudnike in učinkoviteje obravnavati potrebe glede varstva potrošnikov na področju plačil. Črtanje prejšnjega člena 3(o): Izvzetje storitev na bankomatih, ki jih upravljajo neodvisni ponudniki storitev iz direktive o plačilnih storitvah, je omogočilo vzpostavitev mrež bankomatov, ki zaračunavajo visoke provizije za dviganje gotovine. Zdi se, da je ta določba spodbudila obstoječe mreže bankomatov v lasti bank k odpovedi njihovih pogodbenih razmerij z drugimi ponudniki plačilnih storitev, da bi lahko zaračunavale višje provizije neposredno potrošnikom. Zato je treba to izvzetje črtati. Člen 9 – Zahteve glede varstva denarnih sredstev: Te zahteve bodo racionalizirane, zahteve glede varstva denarnih sredstev za plačilne institucije, ki so pridobile dovoljenje, izdano na podlagi direktive o plačilnih storitvah, pa bodo še dodatno usklajene, zlasti se bodo zmanjšale sedanje možnosti držav članic za omejitev zahtev glede varstva denarnih sredstev in zmanjšalo število možnih načinov varstva zaradi izenačevanja konkurenčnih pogojev za vse in večje pravne varnosti. Člen 14 – Evropska točka za elektronski dostop v okviru EBA: Edina točka za elektronski dostop bi morala omogočiti večjo preglednost plačilnih institucij, ki so pridobile dovoljenje, in registriranih plačilnih institucij z zagotavljanjem medsebojne povezanosti nacionalnih javnih registrov na ravni Unije. Člen 27 – Pogoji: Možnost uporabe „blažjega režima“ za „male plačilne institucije“ bo razširjena, tako da bo zajemala večje število malih institucij, ker so imele nekatere države članice negativne izkušnje (kot je insolventnost) z malimi ponudniki plačilnih storitev, katerih dejavnosti so presegale trenutni prag za uporabo opustitev. Namen je doseči pravo ravnovesje in po eni strani preprečiti nepotrebno regulativno obremenitev za zelo male institucije, po drugi pa poskrbeti, da so uporabniki plačilnih storitev deležni ustrezne ravni zaščite. Člen 29 – Dostop do plačilnih sistemov: V tem členu so podrobno določena pravila glede dostopa do plačilnih sistemov in pojasnjeni pogoji za posredni dostop plačilnih institucij do plačilnih sistemov, določenih v Direktivi 98/26/ES (direktiva o dokončnosti poravnave), in sicer na način, ki bo primerljiv z dostopom, ki ga uporabljajo manjše kreditne institucije. Člen 55(3) in (4) – Nadomestila, ki se uporabljajo: S tem pravilom se bodo še bolj uskladile prakse zaračunavanja doplačil ob ustreznem upoštevanju Direktive 2011/83 o pravicah potrošnikov in predloga Komisije za Uredbo (EU) XXX Evropskega parlamenta o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije, ki je predložen skupaj s tem predlogom. Prožnost v okviru sedanje direktive o plačilnih storitvah, ki trgovcem omogoča, da od plačnika zahtevajo nadomestilo, mu ponudijo popust ali ga kako drugače spodbudijo k uporabi najučinkovitejšega plačilnega sredstva, s pridržkom, da lahko države članice prepovejo ali omejijo vsa taka doplačila na svojem ozemlju, je privedla do izredne raznolikosti trga. Možnost prepovedi zaračunavanja doplačil iz sedanje direktive o plačilnih storitvah je izkoristilo trinajst držav članic. Različni režimi v državah članicah povzročajo težave in zmedo tako trgovcem kot potrošnikom, zlasti pri čezmejnem prodajanju ali kupovanju blaga in storitev prek spleta. Predlagana prepoved zaračunavanja doplačil je neposredno povezana z določitvijo zgornjih mej medbančnih provizij v skladu z navedenim predlogom uredbe o medbančnih provizijah za kartična plačila. Glede na precej manjše provizije, ki jih bo moral trgovec plačati svoji banki, zaračunavanje doplačil pri karticah, za katere veljajo večstranske medbančne provizije, ne bo več upravičeno, poleg tega bodo te kartice predstavljale več kot 95 % trga potrošniških kartic. Predlagana pravila bodo zato prispevala k boljšim izkušnjam potrošnikov pri kartičnem plačevanju po vsej Uniji in večji uporabi plačilnih kartic namesto gotovine. Kar zadeva kartice, za katere ne bo veljala uredba o medbančnih provizijah, kot je predlagana v navedenem predlogu o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije, tj. poslovne kartice in kartice tristranskih shem, bodo lahko trgovci še vedno zaračunavali doplačila, če bodo ta ustrezala dejansko nastalim stroškom ob ustreznem upoštevanju Direktive 2011/83. Člena 65 in 66 – Odgovornost ponudnika plačilnih storitev in plačnika za neodobrene plačilne transakcije: Predlagane spremembe bodo racionalizirale in dodatno uskladile pravila o odgovornosti v primeru neodobrenih transakcij, kar bo okrepilo zaščito legitimnih interesov uporabnikov plačilnih storitev. Razen v primeru goljufije in velike malomarnosti bo najvišji znesek, ki ga bo moral uporabnik plačilnih storitev v kakršnih koli okoliščinah plačati v primeru neodobrene plačilne transakcije, znižan s sedanjih 150 EUR na 50 EUR. Prav tako bo pojasnjeno, da plačila z zamudo ne sprožijo nujno povračila. Člen 67 – Povračila za plačilne transakcije, ki jih odredi prejemnik plačila ali se odredijo prek njega: To pravilo pojasnjuje pravico do povračila pri direktnih obremenitvah, tako da bo usklajena s Pravili delovanja osnovne sheme SEPA za direktne obremenitve, pod pogojem, da plačano blago ali storitev še nista bila potrošena. V skladu z veljavnimi pravili se za direktne obremenitve uporabljajo različni sistemi povračil, odvisno od tega, ali je bila izdana predhodna odobritev ali znesek presega pričakovani znesek oziroma ali je bila dogovorjena dodatna pravica. Člen 85 – Varnostni ukrepi: Predlagana pravila se nanašajo na varnostne vidike in vidike preverjanja pristnosti strank v skladu s predlogom Komisije za direktivo Evropskega parlamenta in Sveta o varnosti omrežij in informacij. Naslovi I–V in točka 7 Priloge I – Kritje novih storitev in ponudnikov storitev, ki omogočajo dostop do plačilnih računov: Sedanja direktiva o plačilnih storitvah ne zajema teh udeležencev, če v nobenem trenutku ne razpolagajo s sredstvi plačnika ali prejemnika plačila. Dejstvo, da zaenkrat za te tretje ponudnike storitev ne velja zakonska ureditev kljub potencialnim koristim, ki jih te storitve in njihovi ponudniki prinašajo, sproža vprašanja glede varnosti, varstva podatkov in odgovornosti. V tem predlogu so tretji ponudniki storitev, ki ponujajo predvsem odrejanje plačil prek spletnega bančništva, zajeti v področje uporabe direktive o plačilnih storitvah (točka 7 Priloge I). To bi moralo povečati število možnosti elektronskega plačevanja na spletu ob zagotavljanju upoštevanja ustreznih standardov v zvezi z varnostjo, varstvom podatkov in odgovornostjo. Tretji ponudniki storitev bi morali za opravljanje storitev odreditve plačila pridobiti dovoljenje ali se registrirati in biti pod nadzorom kot plačilne institucije (Naslov II). Kot za druge ponudnike plačilnih storitev bodo tudi zanje veljale usklajene pravice in obveznosti, zlasti zahteve glede varnosti (člena 85 in 86). Predvidena pravila se bodo zlasti nanašala na pogoje za dostop do podatkov o računih (člen 58), zahteve glede avtentikacije (člen 87) in popravkov transakcij (člena 63 in 64) ter uravnoteženo porazdelitev odgovornosti (člena 65 in 66). Ta nova ureditev bo koristila novim ponudnikom storitev, ne glede na to, ali kdaj razpolagajo s sredstvi plačnika ali prejemnika plačila. Poglavje 6 – Izvensodni pritožbeni postopki in postopki za izvensodno reševanje sporov bodo povečali učinkovito upoštevanje te direktive. Z novimi ukrepi bodo posodobljene zahteve glede izvensodnih pritožbenih postopkov in postopkov za izvensodno reševanje sporov ter ustreznih kazni. Člen 92 – Sankcije: V skladu z drugimi novejšimi predlogi v sektorju finančnih storitev bodo morale države članice uskladiti upravne sankcije, zagotoviti, da so za kršitve direktive na voljo ustrezni upravni ukrepi in sankcije, ter poskrbeti, da se sankcije ustrezno izvajajo. Evropski bančni organ – Direktiva vsebuje več področij, na katerih je predvideno delo EBA v skladu s pooblastili, ki jih ima za prispevanje k doslednemu in skladnemu delovanju nadzora (kakor je navedeno v Uredbi (ES) št. 1093/2010). Od njega se bo zlasti pričakovalo izdajanje smernic in osnutkov regulativnih tehničnih standardov na različnih področjih, na primer, za pojasnitev pravil o čezmejnem opravljanju plačilnih storitev z enotnim dovoljenjem za plačilne institucije, ki delujejo v več državah članicah (passporting), ali zagotavljanje vzpostavitve ustreznih varnostnih zahtev. 2013/0264 (COD) Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o plačilnih storitvah na notranjem trgu, o spremembah direktiv 2002/65/ES, 2013/36/EU in 2009/110/ES ter o razveljavitvi Direktive 2007/64/ES (Besedilo velja za EGP) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije, zlasti člena 114 Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora[17], ob upoštevanju mnenja Evropske centralne banke[18], po posvetovanju z Evropskim nadzornikom za varstvo podatkov, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1) V zadnjih letih je bil v Uniji dosežen precejšen napredek pri integraciji trga plačil malih vrednosti, zlasti v okviru zakonodajnih aktov Unije o plačilih, in sicer z Direktivo 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta[19], Uredbo (ES) št. 924/2009 Evropskega parlamenta in Sveta[20], Direktivo 2009/110/ES Evropskega parlamenta in Sveta[21] in Uredbo (EU) št. 260/2012 Evropskega parlamenta in Sveta[22]. Direktiva 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta[23] je še dopolnila pravni okvir za plačilne storitve, saj je prodajalcem na drobno izrecno in natančno omejila možnosti zaračunavanja doplačil njihovim strankam za uporabo določenih plačilnih sredstev. (2) Direktiva 2007/64/ES je bila sprejeta decembra 2007 na podlagi predloga Komisije iz decembra 2005. Od takrat je na trgu plačil malih vrednosti prišlo do pomembnih tehničnih inovacij s hitrim naraščanjem števila elektronskih in mobilnih plačil ter pojavom novih vrst plačilnih storitev na trgu. (3) Pregled pravnega okvira EU o plačilnih storitvah ter zlasti analiza učinka Direktive 2007/64/ES in posvetovanja o zeleni knjigi Komisije „Na poti k integriranemu evropskemu trgu za kartična, spletna in mobilna plačila“[24] so pokazali, da je razvoj privedel do pomembnih regulativnih izzivov. Pomembna področja trga plačil, zlasti kartična, spletna in mobilna plačila, so še vedno razdrobljena zaradi državnih meja. Mnogi inovativni plačilni produkti ali storitve v veliki meri ali v celoti niso zajeti v področje uporabe Direktive 2007/64/ES. Poleg tega se je področje uporabe Direktive 2007/64/ES in zlasti izvzetih elementov, kot so nekatere s plačili povezane dejavnosti, za katere ne veljajo splošna pravila, v nekaterih primerih izkazalo za preveč dvoumno, presplošno ali preprosto zastarelo glede na razvoj trga. To povzroča pravno negotovost, možna varnostna tveganja v plačilni verigi in pomanjkanje varstva potrošnikov na nekaterih področjih. Za inovativne digitalne plačilne storitve, ki so preproste za uporabo, se je izkazalo, da se težko uveljavijo ter potrošnikom in trgovcem na drobno zagotovijo učinkovite, priročne in varne načine plačevanja v Uniji. (4) Glede na razvoj digitalnega gospodarstva je vzpostavitev integriranega enotnega trga za elektronska plačila ključnega pomena, da bodo lahko potrošniki, trgovci in podjetja v celoti izkoristili vse prednosti notranjega trga. (5) Treba bi bilo določiti nova pravila za zapolnitev pravnih vrzeli in zagotavljanje večje pravne jasnosti in dosledne uporabe zakonodajnega okvira po vsej Uniji. Obstoječim in novim udeležencem na trgu bi bilo treba zagotoviti enakovredne pogoje poslovanja, ki bi olajšali nove načine plačevanja, da se poveča trg, in zagotovili visoko raven varstva potrošnikov pri uporabi teh plačilnih storitev po vsej Uniji. To bi moralo privesti do znižanja stroškov in cen za uporabnike plačilnih storitev ter večje izbire in preglednosti plačilnih storitev. (6) V zadnjih letih so se povečala varnostna tveganja pri elektronskih plačilih, kar je posledica večje tehnične zapletenosti elektronskih plačil, njihovega čedalje večjega obsega na svetovni ravni in novih vrst plačilnih storitev, ki se pojavljajo. Ker so varne plačilne storitve bistven pogoj za dobro delujoč trg plačilnih storitev, bi morali biti uporabniki teh storitev ustrezno zaščiteni pred takšnimi tveganji. Plačilne storitve so bistvene za ohranjanje temeljnih gospodarskih in družbenih dejavnosti, zato so bili ponudniki plačilnih storitev, kot so kreditne institucije, opredeljeni kot udeleženci na trgu v skladu s členom 3(8) Direktive [vstaviti številko direktive o varnosti omrežij in informacij, ko bo sprejeta] Evropskega parlamenta in Sveta[25]. (7) Poleg splošnih ukrepov, ki jih je treba sprejeti na ravni držav članic v Direktivi [vstaviti številko direktive o varnosti omrežij in informacij, ko bo sprejeta], bi bilo treba varnostna tveganja, povezana s plačilnimi transakcijami, obravnavati tudi na ravni ponudnikov plačilnih storitev. Varnostni ukrepi, ki jih morajo sprejeti ponudniki plačilnih storitev, morajo biti sorazmerni z zadevnimi varnostnimi tveganji. Uvesti je treba mehanizem rednega poročanja, da se zagotovi, da ponudniki plačilnih storitev pristojnim organom vsako leto predložijo posodobljene podatke o oceni svojih varnostnih tveganj in (dodatnih) ukrepih, ki so jih sprejeli v odziv na ta tveganja. Da bi bila škoda, kot so na primer večje motnje plačilnega sistema, povzročena drugim ponudnikom plačilnih storitev in plačilnim sistemom ter uporabnikom, čim manjša, je tudi bistveno da se od ponudnikov plačilnih storitev zahteva, da Evropskemu bančnemu organu nemudoma sporočijo vse večje varnostne incidente. (8) Revidiran regulativni okvir za plačilne storitve dopolnjuje Uredba (EU) [XX/XX/XX] Evropskega parlamenta in Sveta[26]. Ta uredba uvaja pravila o zaračunavanju večstranskih in dvostranskih medbančnih provizij za vse transakcije s potrošniškimi debetnimi in kreditnimi karticami ter elektronska in mobilna plačila na podlagi teh transakcij ter omejuje uporabo določenih poslovnih pravil v zvezi s kartičnimi transakcijami. Namen te uredbe je še pospešiti doseganje učinkovitega integriranega trga za kartična plačila. (9) Da bi se izognili različnim pristopom v državah članicah v škodo potrošnikov, bi se morale določbe o zahtevah glede preglednosti in obveščanja za ponudnike plačilnih storitev iz te direktive uporabljati tudi za transakcije, pri katerih se ponudnik plačilnih storitev plačnika ali prejemnika plačila nahaja v Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljnjem besedilu: EGP), drugi ponudnik plačilnih storitev pa zunaj njega. Prav tako je primerno, da se uporaba določb o preglednosti in obveščanju razširi na transakcije v vseh valutah med ponudniki plačilnih storitev, ki se nahajajo v EGP. (10) Opredelitev plačilnih storitev bi morala biti tehnološko nevtralna in omogočati nadaljnji razvoj novih vrst plačilnih storitev, hkrati pa zagotavljati enake pogoje poslovanja tako za obstoječe kot nove ponudnike plačilnih storitev. (11) Izvzetje plačilnih transakcij s posredovanjem zastopnika v imenu plačnika ali prejemnika plačila, kot je določeno v direktivi 2007/64/ES, se v državah članicah uporablja zelo različno. Nekatere države članice dovoljujejo uporabo izvzetja platformam za e-trgovanje, ki delujejo kot posrednik v imenu posameznih kupcev in prodajalcev brez dejanskega manevrskega prostora za pogajanja ali sklenitev dogovora o nakupu ali prodaji blaga ali storitev. To presega predvideno področje uporabe izvzetja in lahko poveča tveganja za potrošnike, saj ti ponudniki ostajajo zunaj zaščite pravnega okvira. Različni načini uporabe tudi izkrivljajo konkurenco na trgu plačil. Zaradi tega bi morala opredelitev postati natančnejša in jasnejša. (12) Povratne informacije s trga kažejo, da plačilne dejavnosti, ki jih pokriva izvzetje omejenih mrež, pogosto zajemajo ogromne količine in zneske plačil ter nudijo potrošnikom na stotine ali tisoče različnih proizvodov in storitev, kar ni skladno z namenom izvzetja omejenih mrež, kot je določeno v Direktivi 2007/64/ES. To pomeni večja tveganja in nobene pravne zaščite za uporabnike plačilnih storitev, zlasti za potrošnike, ter očitno slabši položaj za regulirane udeležence na trgu. Za zmanjšanje teh tveganj je treba natančneje opisati omejene mreže v skladu z Direktivo 2009/110/ES. Za plačilni instrument bi se torej moralo šteti, da se uporablja v okviru take omejene mreže, če ga je mogoče uporabljati samo za nakup blaga in storitev v specifični trgovini ali verigi trgovin ali za omejen izbor blaga ali storitev, ne glede na zemljepisno lego prodajnega mesta. Taki instrumenti lahko vključujejo kartice trgovin, kartice za nakup goriva, članske kartice, kartice za javni prevoz, bone za prehrano ali bone za različne storitve, za katere včasih velja poseben davek ali pravni okvir na področju dela, ki je namenjen spodbujanju uporabe takih instrumentov, da se izpolnijo cilji, zapisani v socialni zakonodaji. Če se tak instrument za posebne namene razvije v instrument za splošne namene, se izvzetje iz področja uporabe te direktive ne bi smelo več uporabljati. Instrumenti, ki jih je mogoče uporabljati za nakupe v trgovinah trgovcev, ki so vključeni na seznam, ne bi smeli biti izvzeti iz področja uporabe te direktive, ker so praviloma zasnovani za mrežo ponudnikov storitev, ki se nenehno širi. Izvzetje bi se moralo uporabljati skupaj z obveznostjo potencialnih ponudnikov plačilnih storitev, da priglasijo dejavnosti, ki sodijo v obseg opredelitve omejene mreže. (13) Direktiva 2007/64/ES izvzema iz področja svoje uporabe nekatere plačilne transakcije prek telekomunikacijskih naprav ali naprav informacijske tehnologije, pri katerih operater omrežja ni le posrednik za dobavo digitalnega blaga in storitev prek zadevne naprave, ampak jim tudi dodaja vrednost. To izvzetje zlasti omogoča tako imenovano plačevanje prek operaterja ali neposredne nakupe prek mobilnega naročniškega razmerja, ki začenši z melodijami zvonjenja in premijskimi storitvami SMS prispeva k razvoju novih poslovnih modelov na podlagi prodaje digitalnih vsebin male vrednosti. Povratne informacije s trga ne prinašajo nobenih dokazov o tem, da se je ta način plačevanja, ki je za potrošnike priročen za plačila malih vrednosti, razvil v splošno posredniško plačilno storitev. Vendar se je to pravilo zaradi dvoumne ubeseditve sedanjega izvzetja v državah članicah različno izvajalo. To vodi do pomanjkanja pravne varnosti za operaterje in potrošnike ter je občasno omogočalo, da se je upravičenost do izvzetja iz področja uporabe Direktive 2007/64/ES zahtevala tudi za druge posredniške plačilne storitve. Zato je področje uporabe navedene direktive primerno zmanjšati. Izvzetje bi moralo biti namenjeno izrecno mikro plačilom za digitalne vsebine, kot so melodije zvonjenja, ozadja, glasba, igrice, videi ali aplikacije. Izvzetje bi se moralo uporabljati samo za plačilne storitve, ki so zagotovljene kot pomožne storitve pri storitvah elektronskih komunikacij (tj. glavni dejavnosti zadevnega operaterja). (14) Podobno so bile v Direktivi 2007/64/ES iz področja njene uporabe izvzete plačilne storitve, ki jih nudijo ponudniki storitev na bankomatih, ki so neodvisni od bank ali drugih ponudnikov plačilnih storitev. Namen te določbe je bil spodbuditi namestitev samostojnih bankomatov v odmaknjenih in malo naseljenih območjih, saj je poleg provizij, plačanih ponudnikom plačilnih storitev, ki so izdali kartice, dovoljevala tudi zaračunavanje dodatnih provizij, ne pa temu, da jo uporabljajo ponudniki storitev na bankomatih z omrežji, v katerih je na stotine ali tisoče bankomatov v eni ali več državah članicah. Zaradi tega se za čedalje večji del trga bankomatov ta direktiva ne uporablja, kar negativno vpliva na potrošnike. Prav tako spodbuja obstoječe ponudnike storitev na bankomatih, da spremenijo svoje poslovne modele in prekinejo običajno pogodbeno razmerje s ponudniki plačilnih storitev, da lahko zaračunavajo višje provizije neposredno potrošnikom. Zato bi bilo treba to izvzetje črtati. (15) Ponudniki storitev, ki želijo izkoristiti izvzetje iz področja uporabe Direktive 2007/64/ES, se o tem, ali so njihove dejavnosti zajete v področje uporabe te direktive ali ne, ne posvetujejo z organi, ampak se zanašajo na lastno presojo. Zdi se, da so ponudniki plačilnih storitev nekatera izvzetja morda uporabili za spremembo svojih poslovnih modelov, tako da bi bile plačilne storitve, ki jih nudijo, zunaj področja uporabe te direktive. To lahko privede do povečanih tveganj za uporabnike plačilnih storitev in različnih pogojev za ponudnike plačilnih storitev na notranjem trgu. Zato bi morali biti ponudniki storitev dolžni priglasiti določene dejavnosti pristojnim organom, da se zagotovi enotna razlaga pravil na celotnem notranjem trgu. (16) Pomembno je, da se vključi zahteva, da morajo potencialni ponudniki plačilnih storitev priglasiti svoj namen zagotavljanja dejavnosti v okviru omejene mreže, če je obseg plačilnih transakcij nad določenim pragom. Pristojni organi bi morali na podlagi meril iz člena 3(k) preučiti, ali se lahko te dejavnosti štejejo za dejavnosti, zagotovljene v okviru omejene mreže, in sprejeti utemeljeno odločitev o tem. (17) Pri novih pravilih bi bilo treba uporabiti pristop iz Direktive 2007/64/ES, ki zajema vse vrste elektronskih plačilnih storitev. Zato še vedno ni primerno, da se nova pravila uporabljajo za storitve, pri katerih se prenos sredstev od plačnika k prejemniku plačila ali njihov transport izvrši samo v bankovcih in kovancih ali pri katerih prenos temelji na papirnih čekih, papirnih menicah, zadolžnicah ali drugih instrumentih, papirnih potrdilih ali karticah, ki so izdani na ponudnika plačilnih storitev ali drugo stranko z namenom dajanja sredstev na razpolago prejemniku plačila. (18) Od sprejetja Direktive 2007/64/ES so se pojavile nove vrste plačilnih storitev, zlasti na področju spletnih plačil. Zlasti so se razvili tretji ponudniki storitev, ki potrošnikom in trgovcem nudijo tako imenovane storitve odreditve plačil, pogosto brez posedovanja sredstev, ki se prenesejo. Te storitve omogočajo lažje plačevanje v okviru e-trgovanja z vzpostavitvijo programske povezave med spletno stranjo trgovca in spletno bančno platformo potrošnika za odrejanje spletnih plačil na podlagi kreditnih plačil ali direktnih obremenitev. Tretji ponudniki storitev nudijo trgovcem in potrošnikom poceni načine plačevanja v primerjavi s kartičnimi plačili ter možnost spletnega nakupovanja tudi potrošnikom brez kreditnih kartic. Ker pa za tretje ponudnike storitev Direktiva 2007/64/ES zaenkrat ne velja, ni nujno, da jih nadzira pristojni organ in da ravnajo v skladu z zahtevami Direktive 2007/64/ES. To sproža vrsto pravnih vprašanj s področij varstva potrošnikov, varnosti in odgovornosti ter konkurence in varstva podatkov. Zato bi se morala nova pravila odzvati na ta vprašanja. (19) Denarno nakazilo je enostavna plačilna storitev, običajno osnovana na denarnih sredstvih, ki jih plačnik zagotovi ponudniku plačilnih storitev, ki ustrezen znesek nakaže, na primer po komunikacijskem omrežju, prejemniku plačila ali drugemu ponudniku plačilnih storitev, ki deluje v imenu prejemnika plačila. V nekaterih državah članicah veleblagovnice, trgovci in drugi trgovci na drobno javnosti nudijo ustrezno storitev, ki omogoča plačilo javnih storitev in drugih rednih gospodinjskih računov. Te storitve plačevanja računov bi morale biti obravnavane kot denarno nakazilo, razen če pristojni organi menijo, da ta dejavnost sodi pod drugo plačilno storitev. (20) Treba je navesti kategorije ponudnikov plačilnih storitev, ki lahko zakonito opravljajo plačilne storitve po vsej Uniji, in sicer kreditne institucije, ki od uporabnikov sprejemajo depozite, ki se lahko uporabijo za financiranje plačilnih transakcij, in bi morale še naprej izpolnjevati zahteve skrbnega in varnega poslovanja iz Direktive 2013/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta[27], institucije za izdajo elektronskega denarja, ki se lahko uporabi za financiranje plačilnih transakcij, ki bi morale še naprej izpolnjevati zahteve skrbnega in varnega poslovanja iz Direktive 2009/110/ES, plačilne institucije in poštne institucije, ki opravljajo storitev brezgotovinskega poslovanja, katere opravljajo te storitve na podlagi nacionalne zakonodaje. (21) Ta direktiva bi morala določiti pravila za izvrševanje plačilnih transakcij, pri katerih so sredstva v obliki elektronskega denarja, kakor je določeno v Direktivi 2009/110/ES. Ne bi pa smela urejati izdajanja elektronskega denarja niti spreminjati ureditve skrbnega in varnega poslovanja institucij za izdajo elektronskega denarja, kakor določa navedena direktiva. Zato plačilne institucije ne bi smele izdajati elektronskega denarja. (22) Z Direktivo 2007/64/ES je bil uveden režim skrbnega poslovanja z uvedbo enotnega dovoljenja za vse ponudnike plačilnih storitev, ki niso povezani s sprejemanjem depozitov ali izdajanjem elektronskega denarja. Zato je bila v Direktivi 2007/64/ES uvedena nova kategorija ponudnikov plačilnih storitev, „plačilne institucije“, za katero je bilo predpisano izdajanje dovoljenj pravnim osebam zunaj obstoječih kategorij za opravljanje plačilnih storitev na celotnem ozemlju Unije ob upoštevanju vrste strogih in celovitih pogojev. Zato bi se morali za tovrstne storitve uporabljati enaki pogoji na celotnem ozemlju Unije. (23) Pogoji za izdajanje in ohranjanje dovoljenj za plačilne institucije se niso bistveno spremenili. Tako kot v Direktivi 2007/64/ES vključujejo zahteve skrbnega in varnega poslovanja, sorazmerne z operativnimi in finančnimi tveganji, s katerimi se soočajo taki subjekti pri svojem poslovanju. V zvezi s tem so potrebne jasne zahteve za začetni kapital v povezavi s tekočim kapitalom, ki bi jih lahko naknadno natančneje opredelili glede na potrebe trga. Zaradi raznolikosti na področju plačilnih storitev bi morala ta direktiva dopuščati različne načine, povezane z določeno diskrecijsko pravico nadzornih organov za zagotovitev, da so enaka tveganja enako obravnavana pri vseh ponudnikih plačilnih storitev. Zahteve za plačilne institucije bi morale odražati dejstvo, da se plačilne institucije ukvarjajo z bolj specializiranimi in omejenimi dejavnostmi, pri čemer nastajajo tveganja, ki so ožja in jih je lažje spremljati in nadzirati kot tista, ki nastanejo pri širšem spektru dejavnosti kreditnih institucij. Plačilnim institucijam bi bilo treba zlasti prepovedati sprejemanje depozitov od uporabnikov in jim sredstva, prejeta od uporabnikov, dovoliti uporabljati samo za opravljanje plačilnih storitev. Zahtevana pravila varnega in skrbnega poslovanja, vključno z začetnim kapitalom, bi morala biti ustrezna glede na tveganje, povezano s posamezno plačilno storitvijo, ki jo nudi plačilna institucija. Storitve, ki samo omogočajo dostop do plačilnih računov, ne nudijo pa nobenih računov, bi se morale obravnavati kot srednje tvegane glede na začetni kapital. (24) Treba bi bilo določiti, da se sredstva strank vodijo ločeno od sredstev, ki jih ima plačilna institucija za druge poslovne dejavnosti. Vendar pa se zdi, da so zahteve glede varstva denarnih sredstev nujne samo, kadar plačilna institucija poseduje sredstva strank. Za plačilne institucije bi se morale uporabljati tudi učinkovite zahteve za preprečevanje pranja denarja in preprečevanje financiranja terorizma. (25) Ta direktiva ne bi smela spreminjati obveznosti plačilnih institucij glede njihovega računovodskega poročanja ter revizije letnih in konsolidiranih računovodskih izkazov. Plačilne institucije bi morale letne in konsolidirane računovodske izkaze pripraviti v skladu z Direktivo Sveta 78/660/EGS[28] ter, če je ustrezno, direktivama Sveta 83/349/EGS[29] in 86/635/EGS[30]. Letni računovodski izkazi in konsolidirani računovodski izkazi bi morali biti revidirani, razen če ta obveznost v skladu z Direktivo 78/660/EGS ter, kadar je ustrezno, direktivama 83/349/EGS in 86/635/EGS za plačilno institucijo ne velja. (26) S tehnološkim razvojem se je v zadnjih letih pojavila tudi vrsta dopolnilnih storitev, kot sta storitvi vpogleda v bančni račun in združevanja podatkov o več računih na enem mestu. Tudi te storitve bi morale biti zajete v to direktivo, da se potrošnikom zagotovita ustrezna zaščita in pravna varnost glede njihovega statusa. (27) Ponudniki plačilnih storitev bi morali imeti pri zagotavljanju ene ali več plačilnih storitev, ki jih zajema ta direktiva, vedno plačilne račune, ki se uporabljajo izključno za plačilne transakcije. Za plačilne institucije je dostop do plačilnih računov nujno potreben, da lahko zagotavljajo plačilne storitve. Države članice bi morale zagotoviti, da je takšen dostop zagotovljen sorazmerno z legitimnim ciljem, ki mu je namenjen. (28) Ta direktiva bi morala urejati odobritev posojil plačilnih institucij, tj. odobritev posojil in kreditnih kartic, samo v primerih, ko je to tesno povezano s plačilnimi storitvami. Samo v primeru, da je posojilo odobreno zaradi lažjega izvajanja plačilnih storitev, in pod pogojem, da je to kratkoročno posojilo, ki ni odobreno za obdobje, daljše od 12 mesecev, kar velja tudi za obnavljajoča posojila, je plačilnim institucijam primerno dovoliti, da tako posojilo odobrijo za svoje čezmejne dejavnosti, če se financira v glavnem iz kapitala plačilne institucije in drugih sredstev na trgih kapitala, vendar ne iz sredstev, ki se hranijo v imenu strank za namene plačilnih storitev. Ta pravila ne bi smela posegati v Direktivo Sveta 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta[31] ali drugo ustrezno zakonodajo Unije ali nacionalno zakonodajo o pogojih za odobritev posojil potrošnikom, ki ni usklajena s to direktivo. (29) Na splošno se pokazalo, da pristojni nacionalni organi, odgovorni za izdajanje dovoljenj plačilnim institucijam, ki izvajajo kontrole in odločajo o preklicu teh dovoljenj, zadovoljivo sodelujejo. Vendar je treba sodelovanje med pristojnimi organi okrepiti, in sicer tako glede izmenjanih informacij kot usklajene uporabe in razlage Direktive, v primerih, ko želi plačilna institucija, ki je pridobila dovoljenje, zagotavljati plačilne storitve tudi v državi članici, ki ni njena matična država članica, to je pri uveljavljanju pravice ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev (čezmejno opravljanje plačilnih storitev z enotnim dovoljenjem ali passporting). Evropski bančni organ (EBA) bi bilo treba pozvati, naj pripravi niz smernic za sodelovanje in izmenjavo podatkov. (30) Za povečanje preglednosti institucij, ki so jim pristojni organi izdali dovoljenje ali jih registrirali, vključno z njihovimi zastopniki in podružnicami, bi bilo treba pri EBA vzpostaviti spletni portal, ki se bo uporabljal kot evropska točka za elektronski dostop in povezoval nacionalne registre. Ti ukrepi bi morali biti namenjeni krepitvi sodelovanja pristojnih organov. (31) Razpoložljivost točnih in posodobljenih informacij bi bilo treba okrepiti z zahtevo, da plačilne institucije pristojni organ matične države nemudoma obvestijo o vseh spremembah, ki vplivajo na točnost informacij in dokazov, predloženih v zvezi z izdajo dovoljenja, vključno z dodatnimi zastopniki, podružnicami ali zunanjimi izvajalci. Pristojni organi bi morali v primeru dvoma tudi preveriti pravilnost prejetih informacij. (32) V tej direktivi je določen minimalni obseg pooblastil, ki bi jih morali imeti pristojni organi pri nadziranju upoštevanja direktive s strani plačilnih institucij, vendar se morajo pri njihovem izvajanju spoštovati temeljne pravice, vključno s pravico do zasebnosti. Države članice bi morale v zvezi z izvajanjem teh pooblastil, ki lahko privedejo do resnega poseganja v pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, domačega okolja in komunikacij, vzpostaviti ustrezne in učinkovite zaščite pred vsakršno zlorabo ali samovoljnostjo, na primer z zahtevo po predhodnem dovoljenju pravosodnega organa zadevne države članice, kadar je primerno. (33) Pomembno je zagotoviti, da se za vse osebe, ki zagotavljajo storitve nakazovanja sredstev, določijo določene minimalne pravne in regulativne zahteve. Zato je zaželeno zahtevati registracijo identitete in lokacije vseh oseb, ki opravljajo storitve nakazovanja sredstev, vključno z osebami, ki ne izpolnjujejo vseh pogojev, da bi prejele dovoljenje za delovanje kot plačilna institucija. Ta pristop je v skladu z utemeljitvijo iz posebnega priporočila VI projektne skupine za finančno ukrepanje pri pranju denarja, da se oblikuje mehanizem, s katerim bodo lahko ponudniki plačilnih storitev, ki ne morejo izpolniti vseh pogojev iz navedenega priporočila, kljub temu obravnavani kot plačilne institucije. Za navedene namene bi morale države članice vpisati takšne osebe v register plačilnih institucij, pri čemer ne bi uporabile vseh ali nekaterih pogojev za pridobitev dovoljenja. Vendar pa je nujno, da za možnost uveljavljanja opustitve veljajo stroge zahteve v zvezi z obsegom transakcij. Plačilne institucije, za katere velja opustitev, ne bi smele imeti niti pravice do ustanavljanja niti svobode opravljanja storitev, prav tako teh pravic ne bi smele izvajati posredno kot članice plačilnega sistema. (34) Za vse ponudnike plačilnih storitev je nujno, da imajo dostop do storitev tehnične infrastrukture plačilnih sistemov. Vendar bi moral biti takšen dostop pogojen z ustreznimi zahtevami, da se zagotovita integriteta in stabilnost teh sistemov. Vsak ponudnik plačilnih storitev, ki zaprosi za udeležbo v plačilnem sistemu, bi moral udeležencem v plačilnem sistemu predložiti dokaz, iz katerega je razvidno, da je njegova notranja ureditev dovolj odporna na vse vrste tveganj. Taki plačilni sistemi navadno vključujejo npr. štiristranske kartične sheme, kot tudi večje sisteme, ki obdelujejo kreditna plačila in direktne obremenitve. Da bi po vsej Uniji zagotovili enako obravnavo različnih kategorij ponudnikov plačilnih storitev z dovoljenjem v skladu s pogoji njihovega dovoljenja, je nujno pojasniti pravila v zvezi z dostopom do opravljanja plačilnih storitev in dostopom do plačilnih sistemov. (35) Treba bi bilo določiti pravila za nediskriminatorno obravnavo plačilnih institucij, ki so pridobile dovoljenje, in kreditnih institucij, tako da lahko vsi ponudniki plačilnih storitev, ki konkurirajo na notranjem trgu, uporabljajo storitve tehnične infrastrukture teh plačilnih sistemov pod enakimi pogoji. Zaradi razlik v pravilih skrbnega in varnega poslovanja je primerno določiti, da se ponudniki plačilnih storitev, ki so pridobili dovoljenje, in tisti, ki so upravičeni do opustitve v skladu s to direktivo in opustitve v skladu s členom 3 Direktive 2009/110/ES, obravnavajo različno. V vsakem primeru bi se morale razlike v cenovnih pogojih dopustiti samo, če so utemeljene z razlikami v stroških, ki jih imajo ponudniki plačilnih storitev. To ne bi smelo posegati v pravico držav članic do omejitve dostopa do sistemsko pomembnih sistemov v skladu z Direktivo 98/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta[32] in v pristojnosti Evropske centralne banke in Evropskega sistema centralnih bank (ESCB) glede dostopa do plačilnih sistemov. (36) V nekaterih primerih so države članice specifičnim ponudnikom plačilnih storitev odobrile posreden dostop do določenih plačilnih sistemov po analogiji z določbami Direktive 98/26/ES. Države članice odločajo o tem po lastni presoji. Vendar bi moralo biti zaradi zagotavljanja poštene konkurence med ponudniki plačilnih storitev v tej direktivi določeno, da bi morali biti v primeru, ko je država članica ponudniku plačilnih storitev zagotovila posreden dostop do takih sistemov, enake nediskriminatorne obravnave deležni tudi drugi ponudniki plačilnih storitev, ki so v enakem položaju. (37) V zadnjih letih so nekateri tristranski plačilni sistemi, v katerih plačilni sistem deluje kot edini ponudnik plačilne storitve tako za plačnika kot za prejemnika plačila, postali upoštevanja vredni udeleženci na trgu za obdelavo plačil. Zato ni več upravičeno dovoliti tem sistemom, da izkoriščajo izvzetje v zvezi z zagotavljanjem dostopa drugim ponudnikom plačilnih storitev, pri čemer drugi plačilni sistemi takšnega izvzetja ne morejo izkoristiti. (38) Treba bi bilo določiti vrsto pravil za zagotavljanje preglednosti pogojev in zahtev v zvezi z obveščanjem za plačilne storitve. (39) Ta direktiva se ne bi smela uporabljati niti za gotovinske plačilne transakcije, ker enotni trg za gotovinska plačila že obstaja, niti za plačilne transakcije, ki temeljijo na papirnih čekih, saj jih zaradi njihove narave ni mogoče obdelovati tako učinkovito kot druga plačilna sredstva. Dobra praksa na tem področju pa bi morala kljub temu temeljiti na načelih, določenih s to direktivo. (40) Ker potrošniki in podjetja niso v enakem položaju, ne potrebujejo enake stopnje zaščite. Čeprav je pomembno pravice potrošnikov zaščititi z določbami, od katerih s pogodbo ni mogoče odstopati, je primerno, da se podjetjem in organizacijam dovoli, da se dogovorijo drugače, kadar ne poslujejo s strankami. Vseeno bi morale imeti države članice možnost določiti, da se mikropodjetja, kot so opredeljena v Priporočilu Komisije 2003/361/ES[33], obravnavajo enako kot potrošniki. V vsakem primeru bi morale določene temeljne določbe te direktive vedno veljati ne glede na status uporabnika. (41) V tej direktivi bi morale biti določene obveznosti ponudnikov plačilnih storitev glede obveščanja uporabnikov plačilnih storitev, ki bi morali prejeti enako jasne podatke o plačilnih storitvah, da bi se lahko ustrezno odločali in izbirali znotraj Unije. Zaradi zagotavljanja preglednosti bi morale biti v tej direktivi določene usklajene zahteve, potrebne za zagotavljanje potrebnih in zadostnih informacij uporabnikom plačilnih storitev tako glede pogodbe o plačilnih storitvah kot glede plačilnih transakcij. Da bi spodbudili nemoteno delovanje enotnega trga plačilnih storitev, bi moralo biti državam članicam omogočeno, da sprejmejo samo tiste določbe o obveščanju, ki so določene v tej direktivi. (42) Potrošnike je treba zaščititi pred nepoštenimi in zavajajočimi praksami, in sicer v skladu z Direktivo 2005/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta[34], Direktivo 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta[35] in Direktivo 2002/65/ES Evropskega parlamenta in Sveta[36]. Dodatne določbe iz teh direktiv še vedno veljajo. Vendar bi bilo treba zlasti jasno opredeliti razmerje med zahtevami, povezanimi s predpogodbenimi informacijami, iz te direktive in Direktive 2002/65/ES. (43) Zahtevane informacije bi morale biti sorazmerne s potrebami uporabnikov in sporočene na običajen način. Vendar bi se morale zahteve po obveščanju pri enkratnih plačilnih transakcijah razlikovati od tistih pri okvirnih pogodbah, v katerih je določenih več plačilnih transakcij. (44) V praksi so okvirne pogodbe in plačilne transakcije, za katere veljajo, veliko pogostejše in gospodarsko pomembnejše kot enkratne plačilne transakcije. Če obstaja plačilni račun ali določen plačilni instrument, se zahteva okvirna pogodba. Zato bi morale biti zahteve po predhodnem obveščanju pri okvirnih pogodbah precej izčrpne, informacije pa vedno posredovane na papirju ali na drugem trajnem nosilcu, kot so izpisi iz bančnih tiskalnikov, CD-ROM-i, DVD-ji in trdi diski osebnih računalnikov, na katerih se lahko shranjuje elektronska pošta, ter na spletnih mestih, če je ta mogoče uporabljati toliko časa, kolikor je potrebno za namene obveščanja, in omogočajo reproduciranje nespremenjenih shranjenih informacij. Vendar bi moralo biti ponudniku in uporabniku plačilnih storitev omogočeno, da se v okvirni pogodbi dogovorita o načinu nadaljnjega obveščanja o izvršenih plačilnih transakcijah, na primer, da so pri spletnem bančništvu vse informacije o plačilnem računu dostopne neposredno na spletu. (45) Pri enkratnih plačilnih transakcijah bi moral ponudnik plačilnih storitev na lastno pobudo vedno zagotoviti samo bistvene informacije. Ker je plačnik ob izdaji plačilnega naloga običajno navzoč, ni treba zahtevati, da se informacije v vsakem primeru predložijo na papirju ali drugem trajnem nosilcu. Ponudnik plačilnih storitev lahko informacije poda ustno na okencu ali omogoči, da so zlahka dostopne, na primer tako, da pogoje objavi na oglasni deski v svojih prostorih. Uporabnike bi moral tudi obvestiti, kje so na voljo podrobnejše informacije (na primer, naslov spletnega mesta). Vendar bi morale biti na zahtevo potrošnika bistvene informacije zagotovljene na papirju ali drugem trajnem nosilcu. (46) Ta direktiva bi morala potrošniku zagotoviti pravico do brezplačnih ustreznih informacij, preden se zaveže s kakršno koli pogodbo o plačilnih storitvah. Potrošniku bi moralo biti prav tako omogočeno, da brezplačno zahteva predhodne informacije in kadar koli med pogodbenim razmerjem okvirno pogodbo na papirju, da se mu omogoči primerjanje storitev in pogojev ponudnikov plačilnih storitev ter, v primeru spora, preverjanje njegovih pogodbenih pravic in obveznosti. Te določbe bi morale biti združljive z Direktivo 2002/65/ES. Izrecne določbe o brezplačnih informacijah iz te direktive ne bi smele povzročiti, da se lahko potrošnikom te informacije zaračunajo na podlagi drugih veljavnih direktiv. (47) Pri načinu zagotavljanja zahtevanih informacij uporabniku plačilnih storitev s strani ponudnika plačilnih storitev bi bilo treba upoštevati potrebe uporabnika plačilnih storitev kakor tudi praktične tehnične vidike in stroškovno učinkovitost glede na dogovor v zadevni pogodbi o plačilnih storitvah. Zato bi morala ta direktiva razlikovati med dvema načinoma zagotavljanja informacij s strani ponudnika plačilnih storitev: informacije bi morale biti zagotovljene, tj. ponudnik plačilnih storitev bi jih moral v skladu s to direktivo v ustreznem času sam zagotoviti, ne da bi bilo treba uporabniku plačilnih storitev to izrecno zahtevati, ali pa bi morale biti uporabniku plačilnih storitev dane na voljo ob upoštevanju vseh njegovih zahtev po dodatnih informacijah. V zadnjem primeru bi si moral uporabnik plačilnih storitev dejavno prizadevati za pridobitev informacij, na primer, jih izrecno zahtevati od ponudnika plačilnih storitev, se prijaviti v poštni nabiralnik bančnega računa ali vstaviti bančno kartico v tiskalnik za bančne izpiske. Ponudnik plačilnih storitev bi moral v ta namen zagotoviti, da ima uporabnik plačilnih storitev možnost dostopa do informacij in da so mu te na voljo. (48) Poleg tega bi moral potrošnik prejeti osnovne informacije o izvršenih plačilnih transakcijah brez dodatnih nadomestil. Pri enkratnih plačilnih transakcijah ponudnik plačilnih storitev teh informacij ne bi smel ločeno zaračunavati. Podobno bi se morale poznejše mesečne informacije o plačilnih transakcijah na podlagi okvirne pogodbe zagotavljati brezplačno. Glede na pomembnost preglednosti določanja cen in različne potrebe strank pa bi moralo biti pogodbenim strankam omogočeno, da se dogovorijo o nadomestilih, zaračunanih za pogostejše ali dodatne informacije. Da bi se ustrezno upoštevale različne nacionalne prakse, bi bilo treba državam članicam dovoliti, da določijo pravila, na podlagi katerih je treba mesečne izpiske plačilnih računov na papirju vedno zagotoviti brezplačno. (49) Za omogočanje večje mobilnosti strank bi morali imeti potrošniki na voljo možnost, da po preteku enega leta prekinejo okvirno pogodbo brez stroškov. Za potrošnike dogovorjeni odpovedni rok ne bi smel biti daljši od enega meseca, za ponudnike plačilnih storitev pa ne krajši od dveh mesecev. Ta direktiva ne bi smela posegati v obveznost ponudnika plačilnih storitev, da v izjemnih primerih prekine pogodbo o plačilnih storitvah v skladu z drugo zadevno zakonodajo Unije ali nacionalno zakonodajo, npr. zakonodajo na področju pranja denarja in financiranja terorizma, kakršnimi koli ukrepi za zamrznitev sredstev ali kakršnim koli posebnim ukrepom, povezanim s preprečevanjem in preiskovanjem kaznivih dejanj. (50) Instrumenti za plačila malih vrednostih bi morali biti pri blagu in storitvah nizke vrednosti poceni in preprosta alternativa ter ne bi smeli biti preobremenjeni s pretiranimi zahtevami. Ustrezne zahteve glede obveščanja in pravila za njihovo izvajanje bi zato morali biti omejeni na bistvene informacije, pri čemer bi bilo treba upoštevati tudi tehnične zmogljivosti, ki se jih lahko upravičeno pričakuje pri instrumentih, namenjenih plačilom malih vrednosti. Uporabniki plačilnih storitev bi morali biti kljub manj strogemu režimu deležni zadostne zaščite ob upoštevanju omejenih tveganj, ki jih prinašajo ti plačilni instrumenti, kar velja zlasti za predplačniške plačilne instrumente. (51) Treba je vzpostaviti merila, v skladu s katerimi sta tretjim ponudnikom storitev dovoljena dostop do informacij o razpoložljivosti sredstev na računu uporabnika plačilnih storitev, odprtem pri drugem ponudniku plačilnih storitev, ter uporaba teh informacij. Zlasti bi morala ustrezne zahteve glede varstva podatkov in varnosti, določene ali omenjene v tej direktivi ali v smernicah EBA, izpolnjevati tako tretji ponudnik storitev kot ponudnik plačilnih storitev, ki vodi račun uporabnika plačilnih storitev. Plačniki bi morali dati tretjim ponudnikom storitev izrecno soglasje za dostop do svojih plačilnih računov in biti ustrezno obveščeni o obsegu tega dostopa. Da se omogoči razvoj drugih ponudnikov plačilnih storitev, ki ne morejo sprejemati depozitov, je nujno, da jim kreditne institucije zagotavljajo informacije o razpoložljivosti sredstev, če je plačnik podal soglasje, da se te sporočajo ponudniku plačilnih storitev izdajatelja plačilnega instrumenta. (52) Pravice in obveznosti uporabnikov in ponudnikov plačilnih storitev bi bilo treba ustrezno prilagoditi, tako da se ob vsaki uporabi storitve odreditve plačila upošteva vpletenost tretjih ponudnikov storitev v transakcijo. Natančneje, uravnotežena porazdelitev odgovornosti med ponudnika plačilnih storitev, ki vodi račun, in tretjega ponudnika storitev, ki je vpleten v transakcijo, bi morala zagotoviti, da vsak prevzame odgovornost za svoj del transakcije, ki je pod njunim nadzorom, ter v primeru incidenta jasno izpostaviti odgovorno stranko. Če pride do goljufije ali spora, bi moral imeti tretji ponudnik storitev specifično obveznost, da plačniku in ponudniku plačilne storitve, ki vodi račun, zagotovi sklic na transakcije in informacije o odobritvi v zvezi z zadevno transakcijo. (53) Da bi zmanjšali tveganja in posledice neodobrenih ali nepravilno izvršenih plačilnih transakcij, bi moral uporabnik plačilnih storitev ponudnika plačilnih storitev čim prej obvestiti o morebitnem nasprotovanju domnevno neodobrenim ali nepravilno izvedenim plačilnim transakcijam, pod pogojem, da je ponudnik plačilnih storitev v skladu s to direktivo izpolnil svoje obveznosti posredovanja informacij. Če je uporabnik plačilnih storitev poslal takšno obvestilo v predpisanem roku, bi moral imeti možnost, da takšne zahtevke uveljavi v rokih, predpisanih v nacionalni zakonodaji. Ta direktiva ne bi smela vplivati na druge zahtevke med uporabniki in ponudniki plačilnih storitev. (54) V primeru neodobrenih plačilnih transakcij bi bilo treba plačniku nemudoma povrniti znesek zadevne transakcije. Da se preprečijo morebitne negativne posledice za plačnika, datum valute knjiženja povračila v dobro ne sme biti poznejši od datuma obremenitve z zadevnim zneskom. Da bi uporabnike plačilnih storitev spodbudili, da svojega ponudnika plačilnih storitev nemudoma obvestijo o kraji ali izgubi plačilnega instrumenta in tako zmanjšajo tveganje neodobrenih plačilnih transakcij, bi moral biti uporabnik odgovoren samo za omejeni znesek, razen če je ravnal goljufivo ali hudo malomarno. V okviru tega se zdi 50 EUR primerno visok znesek, da se zagotovi usklajena in visoka raven zaščite uporabnikov v Uniji. Poleg tega se od uporabnika potem, ko je ponudnika plačilne storitve obvestil, da bi bil lahko njegov plačilni instrument zlorabljen, ne bi smelo zahtevati, da krije kakršne koli nadaljnje izgube, ki so posledica nedovoljene uporabe navedenega instrumenta. Ta direktiva ne bi smela posegati v odgovornost ponudnikov plačilnih storitev za tehnično varnost njihovih proizvodov. (55) Pri ocenjevanju morebitne malomarnosti uporabnika plačilnih storitev bi bilo treba upoštevati vse okoliščine. Dokaze in stopnjo domnevne malomarnosti bi bilo na splošno treba ocenjevati v skladu z nacionalno zakonodajo. Pogodbeni pogoji v zvezi z zagotavljanjem in uporabo plačilnega instrumenta, ki bi posledično povečali dokazno breme za potrošnika ali zmanjšali dokazno breme za izdajatelja, bi se morali šteti za nične in neveljavne. Poleg tega se zdi v posebnih razmerah, zlasti če plačilni instrument ni prisoten na prodajnem mestu, kot v primeru spletnih plačil prek interneta, primerno, da mora ponudnik plačilnih storitev zagotoviti dokaz domnevne malomarnosti, saj ima plačnik v takih primerih zelo omejene možnosti, da to stori. (56) Treba bi bilo sprejeti določbe za razporejanje izgub v primeru neodobrenih plačilnih transakcij. Potrošnik ne bi smel biti v primeru neodobrene transakcije s svojega računa nikoli dolžan plačati več kot 50 EUR, razen v primerih goljufije in hude malomarnosti. Za uporabnike plačilnih storitev, ki niso potrošniki, se lahko uporabljajo drugačne določbe, ker so taki uporabniki običajno zmožni bolje presoditi tveganje goljufije in sprejeti izravnalne ukrepe. (57) V tej direktivi bi morala biti zaradi zaščite potrošnika določena pravila za povračila, kadar izvršena plačilna transakcija prekorači upravičeno pričakovan znesek. Zaradi preprečevanja negativnih finančnih posledic za plačnika je treba zagotoviti, da datum valute knjiženja katerega koli povračila v dobro ni poznejši od datuma obremenitve z zadevnim zneskom. V primeru direktnih obremenitev bi morali ponudniki plačilnih storitev svojim strankam zagotoviti še ugodnejše pogoje in stranke bi morale imeti brezpogojno pravico do povračila vsake sporne plačilne transakcije. Vendar ta brezpogojna pravica do povračila, ki zagotavlja najvišjo raven varstva potrošnikov, ni upravičena, če je trgovec že izpolnil pogodbo in je bila ustrezna dobrina ali storitev že porabljena. V primerih, ko uporabnik terja povračilo plačilne transakcije, pravice do povračila ne bi smele vplivati niti na obveznost plačnika do prejemnika, ki izhaja iz temeljnega pogodbenega razmerja, npr. za naročeno, potrošeno ali zakonito zaračunano blago ali storitve, niti na pravice uporabnika do preklica plačilnega naloga. (58) Za finančno načrtovanje in pravočasno izpolnjevanje plačilnih obveznosti morajo imeti potrošniki in podjetja zagotovilo glede obdobja, ki je potrebno za izvršitev plačilnega naloga. Zato bi morala ta direktiva določiti, kdaj začnejo veljati pravice in obveznosti, in sicer ko ponudnik plačilnih storitev prejme plačilni nalog, tudi kadar ga je imel možnost prejeti po sredstvih obveščanja, dogovorjenih v pogodbi o plačilnih storitvah, ne glede na predhodno sodelovanje v postopkih, ki so privedli do nastanka in posredovanja plačilnega naloga, kot so preverjanje varnosti in razpoložljivosti sredstev, informacije v zvezi z uporabo osebne identifikacijske številke ali obljuba plačila. Poleg tega bi se moral za čas prejetja plačilnega naloga šteti trenutek, ko ponudnik plačilnih storitev prejme plačilni nalog, ki bo obremenil plačnikov račun. Dan ali trenutek, ko prejemnik plačila svojemu ponudniku plačilnih storitev posreduje plačilne naloge za poravnavo, na primer, plačil s karticami ali direktnih obremenitev ali ko ponudnik plačilnih storitev prejemniku plačila odobri predhodno financiranje zadevnih zneskov (s posojilom v primeru nepričakovanih dogodkov), bi moral biti pri tem brezpredmeten. Uporabniki bi morali imeti možnost, da se zanesejo na pravilno izvršitev popolnega in veljavnega plačilnega naloga, če ponudnik plačilnih storitev nima pogodbenih ali zakonskih razlogov za zavrnitev. Če ponudnik plačilnih storitev plačilni nalog zavrne, bi moral to dejstvo in razlog zanj sporočiti uporabniku plačilnih storitev ob prvi priložnosti, v skladu z zakonodajo Skupnosti in nacionalno zakonodajo. (59) Glede na hitrost, s katero sodobni, popolnoma avtomatizirani plačilni sistemi obdelujejo plačilne transakcije, kar pomeni, da po določenem trenutku plačilnega naloga ni mogoče preklicati brez visokih stroškov ročnega posredovanja, je treba določiti jasen rok za preklic plačila. Vendar se lahko pogodbene stranke dogovorijo o drugačnem roku, odvisno od vrste plačilne storitve in plačilnega naloga. V tem smislu se preklic lahko uporablja samo v razmerju med uporabnikom in ponudnikom plačilnih storitev, kar ne posega v nepreklicnost in dokončnost plačilnih transakcij v plačilnih sistemih. (60) Taka nepreklicnost transakcij ne bi smela vplivati na pravico ali obveznost ponudnika plačilnih storitev v skladu z zakonodajo nekaterih držav članic, na podlagi okvirne pogodbe plačnika ali nacionalnih zakonov, predpisov, upravnih določb ali smernic, da plačniku v primeru spora med plačnikom in prejemnikom plačila povrne znesek izvršene plačilne transakcije. Takšno povračilo bi se moralo šteti za nov plačilni nalog. V vseh drugih primerih bi se morali pravni spori, izhajajoči iz razmerja, na katerem temelji plačilni nalog, reševati izključno med plačnikom in prejemnikom plačila. (61) Za popolnoma integrirano obdelavo plačil brez ročnega posredovanja in pravno varnost v zvezi z izpolnjevanjem osnovnih obveznosti med uporabniki plačilnih storitev je nujno, da bi moral biti celotni znesek, ki ga prenese plačnik, nakazan na račun prejemnika plačila. V skladu s tem ne bi smelo biti dovoljeno, da posredniki, ki sodelujejo v izvršitvi plačilnih transakcij, uveljavljajo odbitke od prenesenih zneskov. Po drugi strani pa bi moralo biti omogočeno, da prejemnik plačila sklene dogovor s ponudnikom plačilnih storitev, po katerem lahko slednji odbije svoja nadomestila. Vendar bi morale naknadne informacije o plačilni transakciji poleg celotnega zneska prenesenih sredstev vsekakor vsebovati tudi znesek morebitnih nadomestil, da bi prejemnik plačila lahko preveril, ali je bil dolgovani znesek pravilno plačan. (62) Kar zadeva nadomestila, so izkušnje pokazale, da je delitev nadomestil med plačnikom in prejemnikom plačila najučinkovitejši sistem, ker pospešuje obdelavo plačil brez ročnega posredovanja. Zato bi bilo treba določiti, da vsak ponudnik plačilnih storitev v običajnih okoliščinah zaračuna nadomestila neposredno prejemniku plačila in plačniku. Vendar bi se moralo to uporabljati le, če plačilna transakcija ne zahteva menjave valut. Znesek zaračunanih nadomestil je lahko tudi nič, ker določbe te direktive ne bi smele vplivati na prakso, ko ponudnik plačilnih storitev potrošnikom ne zaračunava knjiženja v dobro njihovih računov. Podobno lahko, odvisno od pogodbenih pogojev, ponudnik plačilnih storitev zaračuna uporabo plačilnih storitev samo prejemniku plačila (trgovcu), kar pomeni, da se plačniku ne zaračunajo nobena nadomestila. Plačilni sistemi lahko nadomestila zaračunavajo v obliki naročnine. Določbe o prenesenem znesku ali morebitnih zaračunanih nadomestilih ne vplivajo neposredno na oblikovanje cen med ponudniki plačilnih storitev ali morebitnimi posredniki. (63) Različne nacionalne prakse glede zaračunavanja nadomestil za uporabo določenega plačilnega instrumenta (v nadaljnjem besedilu: zaračunavanje doplačil) so povzročile izjemno raznolikost trga plačil v Uniji in veliko zmede pri potrošnikih, zlasti na področju e-trgovine in čezmejnih plačil. Trgovci s sedežem v državah članicah, v katerih je zaračunavanje doplačil dovoljeno, nudijo proizvode in storitve v državah članicah, kjer je prepovedano, in kljub temu v tem primeru potrošniku še vedno zaračunajo doplačilo. Poleg tega močne argumente v prid pregledu praks zaračunavanja doplačil podpira tudi dejstvo, da so v Uredbi (EU) št. xxx/yyyy določena pravila za večstranske medbančne provizije za kartična plačila. Ker so medbančne provizije glavni element, zaradi katerega je večina kartičnih plačil draga, doplačila pa se zaračunavajo samo za kartična plačila, bi bilo treba skupaj s pravili o medbančnih provizijah pregledati tudi pravila o zaračunavanju doplačil. Države članice in ponudniki plačilnih storitev zaradi spodbujanja preglednosti stroškov in uporabe najučinkovitejših plačilnih instrumentov prejemniku plačila ne bi smeli preprečevati, da od plačnika zahteva nadomestilo za uporabo posameznega plačilnega instrumenta, ob ustreznem upoštevanju določb Direktive 2011/83/EU. Vendar bi morala pravica prejemnika plačila, da zahteva doplačilo, veljati samo za plačilne instrumente, za katere medbančne provizije niso zakonsko urejene. To bi moralo delovati kot mehanizem za usmerjanje k najcenejšim načinom plačevanja. (64) Za izboljšanje učinkovitosti plačil v Uniji bi bilo treba za vse plačilne naloge, ki jih plačnik odredi v eurih ali v valuti države članice zunaj euroobmočja, vključno s kreditnimi plačili in denarnimi nakazili, kot skrajni rok izvršitve določiti en dan. Za vsa druga plačila, kot so plačila, ki jih je odredil prejemnik plačila ali so bila odrejena prek njega, vključno z direktnimi obremenitvami in plačili s karticami, bi se moral uporabljati enak enodnevni rok izvršitve, če ni izrecnega dogovora med ponudnikom in plačnikom o daljšem roku izvršitve. Če je plačilni nalog izdan na papirju, bi moralo biti omogočeno, da se navedena roka podaljšata za dodaten delovni dan. To omogoča neprekinjeno zagotavljanje plačilnih storitev tistim potrošnikom, ki so navajeni uporabljati samo papirne dokumente. Pri shemah direktnih obremenitev bi moral ponudnik plačilnih storitev prejemnika plačila posredovati nalog za direktno obremenitev v roku, o katerem se je dogovoril s prejemnikom plačila, tako da je poravnava mogoča na dogovorjeni dan zapadlosti. Glede na to, da so plačilne infrastrukture pogosto zelo učinkovite in da bi preprečili poslabšanje obstoječe kakovosti storitev, bi bilo treba državam članicam dovoliti, da po potrebi ohranijo ali določijo pravila, po katerih je čas izvršitve krajši od enega delovnega dne. (65) Določbe o izvršitvi za celotni znesek in o času izvršitve bi morale pomeniti dobro prakso, kadar se eden od ponudnikov storitev ne nahaja v Uniji. (66) Za uporabnike plačilnih storitev je nujno, da poznajo realne stroške in nadomestila za plačilne storitve, da lahko izbirajo. V skladu s tem se ne bi smela dovoliti uporaba nepreglednih načinov oblikovanja cen, ker je splošno znano, da ti načini uporabnikom zelo otežujejo ugotavljanje realne cene plačilne storitve. Uporaba datuma valute v škodo uporabnika ne bi smela biti dovoljena. (67) Za nemoteno in učinkovito delovanje plačilnega sistema je pomembno, da se lahko uporabnik zanese na ponudnika plačilnih storitev, da bo plačilno transakcijo izvršil pravilno in v dogovorjenem času. Navadno je ponudnik tisti, ki lahko oceni tveganja, povezana s plačilno transakcijo. Ponudnik je namreč tisti, ki zagotavlja plačilni sistem, izvede aktivnosti za odpoklic napačno ali nepravilno dodeljenih sredstev in v večini primerov odloča o posrednikih, ki sodelujejo pri izvršitvi plačilne transakcije. Glede na vse te okoliščine je popolnoma primerno, da se, razen v neobičajnih in nepredvidljivih okoliščinah, odgovornost za izvrševanje plačilnih transakcij, ki jih sprejme od uporabnika, naloži ponudniku plačilnih storitev, razen za dejanja in opustitve ponudnika plačilnih storitev prejemnika plačila, za izbiro katerih je odgovoren le prejemnik plačila. Da pa plačnika ne bi pustili nezavarovanega v malo verjetnih situacijah, v katerih ni mogoče dokončno ugotoviti (non liquet), ali je ponudnik plačilnih storitev prejemnika plačila ustrezno prejel znesek plačila ali ne, bi moral dokazno breme nositi plačnikov ponudnik plačilnih storitev. Praviloma se lahko pričakuje, da bo posredniška institucija (običajno „nevtralen“ organ, kot je centralna banka ali klirinška hiša), ki prenese znesek plačila s ponudnika plačilnih storitev – pošiljatelja na ponudnika plačilnih storitev – prejemnika, shranila podatke o računu in jih po potrebi lahko ponovno priskrbela. Kadar je znesek plačila knjižen v dobro računa ponudnika plačilnih storitev – prejemnika, bi moral imeti prejemnik plačila nemudoma možnost uveljavljanja zahtevka za dobropis zneska na svojem računu pri svojem ponudniku plačilnih storitev. (68) Ponudnik plačilnih storitev plačnika bi moral prevzeti odgovornost za pravilno izvršitev plačila, vključno in predvsem za celotni znesek plačilne transakcije in čas izvršitve, ter polno odgovornost za morebitno neizpolnjevanje obveznosti drugih pogodbenih strank v plačilni verigi, vse do računa prejemnika plačila. Zaradi te odgovornosti bi moral ponudnik plačilnih storitev plačnika v primeru, da celoten znesek ni bil knjižen v dobro ponudnika plačilnih storitev prejemnika plačila ali pa je bil knjižen z zamudo, popraviti plačilno transakcijo ali plačniku brez nepotrebnega odlašanja povrniti ustrezen znesek te transakcije brez poseganja v morebitne druge zahtevke v skladu z nacionalno zakonodajo. Plačnik ali prejemnik plačila zaradi odgovornosti ponudnika plačilnih storitev ne sme biti obremenjen z nobenimi stroški, povezanimi z nepravilnim plačilom. Če plačilne transakcije niso izvršene pravočasno, če so izvršene neustrezno ali z zamudo, bi morale države članice zagotoviti, da je datum valute popravnega plačila ponudnikov plačilnih storitev vedno enak, kot bi bil datum valute pri pravilni izvršitvi. (69) Ta direktiva bi se morala nanašati le na pogodbene obveznosti in odgovornosti med uporabnikom plačilnih storitev in njegovim ponudnikom plačilnih storitev. Vendar so za pravilno delovanje kreditnih plačil in drugih plačilnih storitev potrebne pogodbe med ponudniki plačilnih storitev in posredniki, kot so obdelovalci, v katerih se dogovorijo o vzajemnih pravicah in obveznostih. Vprašanja v zvezi z obveznostmi so bistven del teh standardnih pogodb. Da bi se lahko ponudniki plačilnih storitev in posredniki, ki sodelujejo v plačilni transakciji, zanesli drug na drugega, je treba zagotoviti pravno varnost, na podlagi katere ponudnik plačilne storitve, ki mu ni mogoče pripisati odgovornosti, prejme nadomestilo za nastalo izgubo ali zneske, plačane v skladu z določbami te direktive glede odgovornosti. Nadaljnje pravice in podrobnosti v zvezi z obsegom regresne pravice ter način obravnavanja zahtevkov do ponudnika plačilnih storitev ali posrednika, ki mu je mogoče pripisati nepravilno izvedeno plačilno transakcijo, bi se morali določiti v pogodbah. (70) Ponudnik plačilnih storitev bi moral imeti možnost nedvoumno določiti informacije, ki so potrebne za pravilno izvršitev plačilnega naloga. Po drugi strani pa zaradi preprečevanja razdrobljenosti in ogrožanja ustanavljanja integriranih plačilnih sistemov v Uniji državam članicam ne bi smelo biti dovoljeno zahtevati uporabe posebnih identifikacijskih oznak za plačilne transakcije. Vendar to državam članicam ne bi smelo preprečiti, da od ponudnika plačilnih storitev plačnika zahtevajo skrbno ravnanje in preverjanje usklajenosti enolične identifikacijske oznake, kjer je to tehnično izvedljivo in ni potrebno ročno posredovanje, če se ugotovi, da je enolična identifikacijska oznaka neusklajena, pa zavrnitev plačilnega naloga in obvestitev plačnika. Obveznost ponudnika plačilnih storitev bi morala biti omejena na pravilno izvršitev plačilne transakcije v skladu s plačilnim nalogom uporabnika plačilnih storitev. (71) Za spodbujanje učinkovitega preprečevanja goljufij in za boj proti goljufijam v zvezi s plačili na celotnem ozemlju Unije bi bilo treba urediti učinkovito izmenjavo podatkov med ponudniki plačilnih storitev, ki bi morali imeti dovoljenje za zbiranje, obdelavo in izmenjavo osebnih podatkov v zvezi z osebami, vpletenimi v goljufije v zvezi s plačili. Za obdelavo osebnih podatkov za namene te direktive se uporabljajo Direktiva 95/46/ES Evropskega parlamenta in Sveta[37], nacionalni predpisi, ki prenašajo Direktivo 95/46/ES, in Uredba (ES) št. 45/2001 Evropskega parlamenta in Sveta[38]. (72) Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah, vključno s pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, pravico do varstva osebnih podatkov, svobodo gospodarske pobude, pravico do učinkovitega pravnega sredstva in pravico, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat. To direktivo je treba izvajati v skladu s temi pravicami in načeli. (73) Treba je zagotoviti učinkovito uresničevanje določb nacionalne zakonodaje, sprejetih na podlagi te direktive. Zato bi bilo treba vzpostaviti ustrezne postopke, s katerimi bo možno obravnavati pritožbe proti ponudnikom plačilnih storitev, ki ne izpolnjujejo navedenih določb, in zagotoviti, če je primerno, določitev učinkovitih, sorazmernih in odvračalnih kazni. Za učinkovito zagotavljanje skladnosti s to direktivo bi morale države članice imenovati pristojne organe, ki izpolnjujejo pogoje iz Uredbe (ES) št. 1093/2010[39] Evropskega parlamenta in Sveta in delujejo neodvisno od ponudnikov plačilnih storitev. Zaradi preglednosti bi morale države članice Komisijo obvestiti o organih, ki so jih imenovale, in jasno opisati njihove dolžnosti po tej direktivi. (74) Brez poseganja v pravico strank, da sprožijo postopke na sodišču, bi morale države članice zagotoviti lahko dostopno in stroškovno učinkovito izvensodno reševanje sporov med ponudniki plačilnih storitev in potrošniki, ki so posledica pravic in obveznosti iz te direktive. Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta[40] določa, da zaščite potrošnika, ki jo zagotavljajo obvezni zakonodajni predpisi njegove države stalnega prebivališča, ne smejo ogroziti nobene pogodbene določbe o zakonodaji, ki se uporablja. Glede vzpostavitve učinkovitega in uspešnega postopka za reševanje sporov bi morale države članice zagotoviti, da ponudniki plačilnih storitev uvedejo učinkovite pritožbene postopke za stranke, ki jih te lahko uporabijo, preden se spor prične reševati v izvensodnem postopku ali pred sodiščem. Pritožbeni postopek bi moral vsebovati kratke in jasno določene časovne okvire, znotraj katerih bi moral ponudnik plačilnih storitev odgovoriti na pritožbo. (75) Države članice bi morale določiti, ali so organi, pristojni za izdajo dovoljenj plačilnim institucijam, lahko pristojni tudi za izvensodne pritožbene postopke in postopke za izvensodno reševanje sporov. (76) Ta direktiva ne bi smela posegati v določbe nacionalne zakonodaje v zvezi s posledicami glede odgovornosti za nepravilnosti pri izražanju v izjavi ali njenem posredovanju. (77) Ta direktiva ne bi smela posegati v določbe v zvezi z obravnavo DDV za plačilne storitve v Direktivi 2006/112/ES Evropskega parlamenta in Sveta[41]. (78) Zaradi pravne varnosti je primerno, da se sprejmejo prehodne ureditve, v skladu s katerimi lahko osebe, ki so začele opravljati dejavnosti plačilnih institucij v skladu z nacionalno zakonodajo, ki je veljala pred prenosom Direktive 2007/64/ES, v določenem obdobju še naprej opravljajo navedene dejavnosti v zadevnih državah članicah. (79) Pooblastilo za sprejetje aktov v skladu s členom 290 Pogodbe o delovanju Evropske unije bi moralo biti podeljeno Komisiji v zvezi s prilagoditvijo sklicevanja na Priporočilo 2003/361/ES, če bo to priporočilo spremenjeno, in v zvezi s posodobitvijo povprečnega zneska plačilnih transakcij, ki jih izvrši ponudnik plačilnih storitev, ki se uporablja kot mejni znesek za države članice, ki uporabljajo možnost opustitve (delov) zahtev za izdajo dovoljenja za manjše plačilne institucije, in sicer v primeru inflacije ali večjih dogodkov na trgu. Zlasti je pomembno, da Komisija med pripravljalnim delom opravi ustrezna posvetovanja, tudi na strokovni ravni. Komisija bi morala pri pripravi in oblikovanju delegiranih aktov zagotoviti sočasno, pravočasno in ustrezno predložitev ustreznih dokumentov Evropskemu parlamentu in Svetu. (80) Da se zagotovi dosledna uporaba te direktive, bi morala imeti Komisija možnost, da se zanese na strokovno znanje in podporo EBA, katerega naloga bi morala biti priprava smernic in regulativnih tehničnih standardov o varnostnih vidikih pri plačilnih storitvah, ter na sodelovanje držav članic v okviru zagotavljanja storitev in ustanavljanja plačilnih institucij, ki so pridobile dovoljenje, v drugih državah članicah. Komisija bi morala imeti pooblastila za sprejetje teh regulativnih tehničnih standardov. Te posebne naloge so v celoti v skladu z vlogo in pristojnostmi EBA, kot so opredeljene v Uredbi (EU) št. 1093/2010, s katero je bil ustanovljen. (81) Ker cilja te direktive, to je nadaljnje integracije enotnega trga plačilnih storitev, države članice ne morejo zadovoljivo doseči, saj zahteva uskladitev številnih različnih pravil, ki trenutno obstajajo v pravnih sistemih različnih držav članic, in ga je zato lažje doseči na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta direktiva ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenega cilja. (82) Države članice so se v skladu s skupno politično izjavo držav članic in Komisije o obrazložitvenih dokumentih z dne 28. septembra 2011[42] zavezale, da bodo v utemeljenih primerih obvestilu o svojih ukrepih za prenos priložile enega ali več dokumentov, v katerih bo pojasnjeno razmerje med sestavnimi deli Direktive in ustreznimi deli nacionalnih instrumentov za prenos. Zakonodajalec meni, da je posredovanje takšnih dokumentov v primeru te direktive upravičeno. (83) Zaradi števila sprememb, ki jih je treba vnesti v Direktivo 2007/64/ES, jo je primerno razveljaviti in nadomestiti – SPREJELA NASLEDNJO DIREKTIVO: NASLOV I VSEBINA, PODROČJE UPORABE IN OPREDELITEV POJMOV Člen 1 Vsebina 1. Ta direktiva določa pravila, v skladu s katerimi države članice razlikujejo naslednjih šest kategorij ponudnikov plačilnih storitev: (a) kreditne institucije v smislu člena 4(1)(1) Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta[43], vključno s podružnicami v smislu člena 4(1)(17) navedene uredbe, ki se nahajajo v Uniji, kreditnih institucij, katerih poslovodstvo deluje v Uniji, ali v skladu s členom 47 Direktive 2013/36/EU zunaj Unije; (b) institucije za izdajo elektronskega denarja v smislu člena 2(1) Direktive 2009/110/ES; (c) poštne institucije, ki opravljajo storitev brezgotovinskega nakazovanja, ki imajo pravico opravljati plačilne storitve na podlagi nacionalne zakonodaje; (d) plačilne institucije v smislu člena 4(4) te direktive; (e) Evropska centralna banka in nacionalne centralne banke, kadar ne delujejo kot monetarni organ ali drugi javni organi; (f) države članice ali njihovi regionalni ali lokalni organi, kadar ne delujejo kot javni organi. 2. Ta direktiva določa tudi pravila glede preglednosti pogojev in zahtev po obveščanju o plačilnih storitvah ter ustrezne pravice in obveznosti uporabnikov plačilnih storitev in ponudnikov plačilnih storitev v zvezi z opravljanjem plačilnih storitev kot redne zaposlitve ali poslovne dejavnosti. Člen 2 Področje uporabe 1. Ta direktiva se uporablja za plačilne storitve, ki se opravljajo v Uniji, če se tako ponudnik plačilnih storitev plačnika kot ponudnik plačilnih storitev prejemnika plačila ali edini ponudnik plačilnih storitev v plačilni transakciji nahajajo v Uniji. Člen 78 in Naslov III se uporabljata tudi za plačilne transakcije, pri katerih se samo eden od ponudnikov plačilnih storitev nahaja v Uniji, in sicer za tiste dele plačilne transakcije, ki se izvršijo v Uniji. 2. Naslov III se uporablja za plačilne storitve v kateri koli valuti. Naslov IV se uporablja za plačilne storitve, izvršene v eurih ali v valuti države članice zunaj euroobmočja. 3. Države članice lahko opustijo uporabo vseh ali nekaterih določb te direktive za institucije iz člena 2(5)(2)–(23) Direktive 2013/36/EU, razen za institucije iz odstavka 5(2) in (3) navedenega člena. Člen 3 Izjeme od uporabe Ta direktiva se ne uporablja za: (a) plačilne transakcije, izvršene izključno v gotovini neposredno od plačnika do prejemnika plačila in brez posredovanja posrednika; (b) plačilne transakcije od plačnika do prejemnika plačila s posredovanjem zastopnika, pooblaščenega, da se pogaja ali dogovori v imenu plačnika ali prejemnika plačila o prodaji ali nakupu blaga oziroma storitev; (c) poklicni fizični prevoz bankovcev in kovancev vključno z zbiranjem, obdelavo in dostavo; (d) plačilne transakcije nepoklicnega zbiranja in dostave gotovine v okviru nepridobitne ali dobrodelne dejavnosti; (e) storitve, s katerimi prejemnik plačila posreduje plačniku gotovino kot del plačilne transakcije po izrecni zahtevi uporabnika plačilnih storitev, podani tik pred izvršitvijo plačilne transakcije v obliki plačila za nakup blaga ali storitev; (f) dejavnosti „gotovina za gotovino“, pri čemer se sredstva ne hranijo na plačilnem računu; (g) plačilne transakcije na podlagi enega od naslednjih dokumentov, ki so izdani na ponudnika plačilnih storitev, z namenom dati sredstva na razpolago prejemniku plačila: i. papirni čeki, ki jih ureja Ženevska konvencija z dne 19. marca 1931, ki zagotavlja enotne zakone za čeke; ii. papirni čeki, podobni tistim iz točke (i), ki jih ureja zakonodaja držav članic, ki niso članice Ženevske konvencije z dne 19. marca 1931, ki zagotavlja enotne zakone za čeke; iii. papirne menice in zadolžnice v skladu z Ženevsko konvencijo z dne 7. junija 1930, ki zagotavlja enotne zakone o menicah in zadolžnicah; iv. papirne menice in zadolžnice, podobne tistim iz točke (iii), ki jih ureja zakonodaja držav članic, ki niso članice Ženevske konvencije z dne 7. junija 1930, ki zagotavlja enotne zakone za menice in zadolžnice; v. papirna potrdila; vi. papirni potovalni čeki; vii. papirne poštne nakaznice, kakor jih je opredelila Svetovna poštna zveza; (h) plačilne transakcije, izvedene znotraj plačilnega sistema ali sistema poravnave vrednostnih papirjev med posredniki za poravnavo, centralnimi nasprotnimi strankami, klirinškimi hišami in/ali centralnimi bankami in drugimi udeleženci v sistemu ter ponudniki plačilnih storitev, brez poseganja v člen 29; (i) plačilne transakcije v zvezi s servisiranjem vrednostnih papirjev, vključno z dividendami, delitvami prihodkov ali drugimi delitvami, ali odkupom ali prodajo, ki jih izvedejo osebe iz točke (h) ali investicijske družbe, kreditne institucije, kolektivna naložbena podjetja ali družbe za upravljanje premoženja, ki opravljajo investicijske storitve, in vsi drugi subjekti, ki lahko hranijo finančne instrumente; (j) storitve, ki jih ponujajo ponudniki tehničnih storitev, ki podpirajo opravljanje plačilnih storitev, ne da bi v katerem koli trenutku imeli v posesti sredstva, ki se prenašajo, vključno z obdelavo in shranjevanjem podatkov, storitvami za varovanje zaupanja in zasebnosti, avtentikacijo podatkov in subjektov, zagotavljanjem informacijske tehnologije (IT) in komunikacijske mreže, zagotavljanjem in vzdrževanjem terminalov in naprav, ki se uporabljajo za plačilne storitve, razen storitev odreditve plačil in storitev zagotavljanja informacij o računih; (k) storitve, ki temeljijo na posebnih instrumentih, namenjenih za obravnavanje določenih potreb, katerih načini uporabe so omejeni, bodisi zato, ker imetniku posebnega instrumenta omogočajo nakup blaga ali storitev samo v prostorih izdajatelja posebnega instrumenta ali v okviru omejene mreže ponudnikov storitev na podlagi neposredne poslovne pogodbe s poklicnim izdajateljem, bodisi zato, ker jih je mogoče uporabljati samo za nakup omejenega izbora blaga ali storitev; (l) plačilne transakcije, ki jih izvrši ponudnik elektronskih komunikacijskih omrežij, ali storitve, pri katerih je transakcija zagotovljena naročniku omrežja al