SL Uradni list Evropske unije C 72/1

Sporočilo Komisije o obravnavanju oslabljenih sredstev v bančnem sektorju Skupnosti

(2009/C 72/01)

1. UVOD

1. Od sredine leta 2007 delovanje grosističnih posojilnih trgov doživlja velike pretrese. Ti so povzročili pomanjkanje likvidnosti v bančnem sektorju in nepripravljenost bank za dajanje posojil drugim bankam ter širšemu gospodarstvu. V zadnjih osemnajstih mesecih se je položaj na kreditnih trgih še poslabšal, zato se je finančna kriza poglobila, svetovno gospodarstvo pa je zajela huda recesija.

2. Težko je pričakovati rešitev finančne krize in okrevanje svetovnega gospodarstva, če ne bo zagotovljena stabilnost bančnega sektorja in širšega finančnega sistema. Šele to bo omogočilo povrnitev zaupanja vlagateljev in ponovno normalno kreditno aktivnost bank. Države članice so zato sprejele ukrepe za podporo stabilnosti svojih bančnih sektorjev in spodbujanje kreditne aktivnosti, zlasti z injekcijami svežega kapitala iz javnih sredstev ter dajanjem državnih jamstev za bančna posojila. Ti ukrepi so bili napovedani oktobra 2008 in so se v preteklih mesecih postopno izvajali.

3. Več držav članic je nedavno napovedalo, da nameravajo dopolniti svoje obstoječe podporne ukrepe z zagotavljanjem neke vrste finančne pomoči za oslabljena sredstva bank. Te napovedi so ob podobni pobudi v ZDA sprožile širšo razpravo v Skupnosti o prednostih finančne pomoči za oslabljena sredstva kot državnega ukrepa za pomoč bankam. Komisija je v okviru navedene razprave in ob posvetovanju z Evropsko centralno banko (ECB) pripravila to sporočilo, ki temelji na priporočilih Eurosistema, izdanih 5. februarja 2009 (glej Prilogo I).

4. To sporočilo se osredotoča na vprašanja, ki jih morajo obravnavati države članice pri razmisleku o ukrepih finančne pomoči za oslabljena sredstva, njihovem oblikovanju in izvajanju. V splošnem smislu ta vprašanja vključujejo utemeljitev za uporabo finančne pomoči za oslabljena sredstva, namenjene varovanju finančne stabilnosti in spodbujanju kreditne aktivnosti bank, dolgoročne preudarke glede uspešnega poslovanja bančnega sektorja in proračunske vzdržnosti, ki jih je treba upoštevati pri odločanju o ukrepih finančne pomoči za oslabljena sredstva, ter potrebo po skupnem in usklajenem pristopu Skupnosti k finančni pomoči za oslabljena sredstva, zlasti zato, da se vsem zagotovijo enaki pogoji. V okviru tega pristopa Skupnosti to sporočilo daje tudi bolj specifične smernice o uporabi pravil o državni pomoči pri finančni pomoči za oslabljena sredstva, pri čemer se osredotoča na vprašanja, kot so (i) zahteve glede preglednosti in razkritja, (ii) porazdelitev bremena na državo, delničarje in upnike, (iii) uskladitev spodbud za upravičence s cilji javnih politik, (iv) načela za oblikovanje ukrepov finančne pomoči glede upravičenosti, vrednotenja in upravljanja oslabljenih sredstev ter (v) razmerje med finančno pomočjo za oslabljena sredstva, drugimi državnimi ukrepi pomoči in prestrukturiranjem bank.

2. FINANČNA POMOČ ZA OSLABLJENA SREDSTVA KOT UKREP ZA VAROVANJE FINANČNE STABILNOSTI IN SPODBUJANJE KREDITNE AKTIVNOSTI BANK

5. Takojšnja cilja ukrepov držav članic za reševanje krize, napovedanih oktobra 2008, sta varovanje finančne stabilnosti in spodbujanje zagotavljanja posojil realnemu gospodarstvu. Za dokončno oceno učinkovitosti teh ukrepov je še prezgodaj, vendar je že jasno, da so odvrnili tveganje finančnega zloma in da podpirajo delovanje pomembnih medbančnih trgov. Po drugi strani so gibanja posojil realnemu gospodarstvu, odkar so bili ukrepi napovedani, neugodna, zadnji statistični podatki pa kažejo na močno upočasnitev rasti posojil (1). V številnih državah članicah so pogosta poročila o pomanjkanju posojil za podjetja, ki, kot kaže, presega okvire, ki bi jih bilo mogoče pojasniti s cikličnimi dejavniki.

6. Ključni razlog za nezadosten tok posojil je negotovost glede vrednotenja oslabljenih posojil in ugotavljanja, katere banke taka sredstva imajo, kar je vir težav v bančnem sektorju že od začetka krize. Negotovost glede vrednotenja sredstev ne le še naprej načenja zaupanje v bančnem sektorju, temveč zmanjšuje tudi učinek državnih ukrepov pomoči, dogovorjenih v oktobru 2008. Tako je na primer dokapitalizacija bank ublažila slabitev sredstev, vendar so banke večino zagotovljenega kapitala uporabile za preprečevanje slabitve sredstev v prihodnosti. Banke so že sprejele ukrepe za rešitev problema oslabljenih sredstev. Opravile so obsežna zmanjšanja vrednosti sredstev (2), sprejele ukrepe za omejitev preostalih izgub s prerazvrstitvami sredstev v svojih bilancah stanja in postopoma rezervirale dodatni kapital za okrepitev solventnosti. Vendar problem ni bil rešen v zadostnem obsegu, nepričakovano huda gospodarska upočasnitev pa kaže na nadaljnje in obsežnejše poslabšanje kreditne kvalitete bančnih sredstev.

7. Finančna pomoč za oslabljena sredstva bi bila neposredno namenjena reševanju problema v zvezi z negotovostjo glede kakovosti bilanc stanja bank in bi tako prispevala k ponovni okrepitvi zaupanja v sektor. Lahko bi pripomogla tudi k izogibanju nevarnosti večkratne dokapitalizacije bank, saj se obseg slabitve sredstev ob vse slabšem položaju v realnem gospodarstvu povečuje. Zaradi navedenih razlogov več držav članic aktivno razmišlja, da bi pri izvajanju strategije, o kateri so se oktobra 2008 dogovorili voditelji držav in vlad, poleg drugih ukrepov uporabile tudi finančno pomoč za oslabljena sredstva bančnega sistema.

3. DOLGOROČNEJŠI DEJAVNIKI: PONOVNA VZPOSTAVITEV USPEŠNEGA POSLOVANJA BANČNEGA SEKTORJA IN VZDRŽNOSTI JAVNIH FINANC

8. Ukrepi finančne pomoči za oslabljena sredstva morajo biti oblikovani in izvedeni tako, da se z njimi kar najučinkoviteje dosežeta kratkoročna cilja, tj. varovanje finančne stabilnosti in spodbujanje kreditne aktivnosti bank. Pri tem je pomembno, da se zagotovi primerna vključenost v ukrepe finančne pomoči za oslabljena sredstva, in sicer z določitvijo ustreznega določanja cen in pogojev ter z obveznim sodelovanjem, če se oceni, da je to potrebno. Vendar oblikovanje in izvajanje ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva ne sme biti osredotočeno le na ta dva kratkoročna cilja. Bistveno je, da se upoštevajo tudi dolgoročnejši dejavniki.

9. Če ukrepi finančne pomoči za oslabljena sredstva ne bodo izvedeni na tak način, da bodo preprečili nevarnost resnega izkrivljanja konkurence med bankami (tako v državah članicah kot med njimi) v skladu s pravili o državni pomoči iz Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, kar pomeni, da bo treba upravičence po potrebi tudi prestrukturirati, bo bančni sektor Skupnosti na koncu strukturno šibkejši, to pa bo negativno vplivalo na proizvodni potencial širšega gospodarstva. Poleg tega bi to lahko povzročilo, da bi morala država vedno znova ukrepati, kar bi pomenilo vse večjo obremenitev za javne finance. Glede na pričakovano raven odgovornosti države pri ukrepih finančne pomoči so ta tveganja resna. Da bi omejili tveganje take dolgoročnejše škode, morajo biti posegi države v bančni sektor primerno ciljno usmerjeni, spremljati pa jih morajo ustrezni zaščiti ukrepi v zvezi z ravnanjem bank, ki bodo uskladili spodbude za banke s cilji javnih politik. Ukrepi finančne pomoči za oslabljena sredstva morajo biti del skupnih prizadevanj za ponovno vzpostavitev uspešnega poslovanja bančnega sektorja in morajo temeljiti na potrebnem prestrukturiranju. Potreba po prestrukturiranju v bančnem sektorju, ki mora spremljati državne ukrepe pomoči, je podrobneje prikazana v okviru pravil o državni pomoči v oddelkih 5 in 6.

10. Pri razmisleku o oblikovanju in izvajanju ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva je ključno tudi, da države članice upoštevajo proračunski okvir. Ocene skupnega pričakovanega delnega odpisa vrednosti sredstev kažejo, da bi bili proračunski stroški – dejanski, pogojni ali oboji – lahko precej visoki, tako nominalno kot v deležu bruto domačega proizvoda (BDP) v državah članicah. Pomoč države v obliki finančne pomoči za oslabljena sredstva (in drugih ukrepov) naj ne bi bila tako visoka, da bi ogrožala vzdržnost javnih financ, npr. zaradi prezadolženosti ali težav s financiranjem. Ti preudarki so še zlasti pomembni z vidika sedanjih naraščajočih proračunskih primanjkljajev, povečevanja javnega dolga in izzivov glede izdajanja državnih obveznic.

11. Konkretno to pomeni, da bo proračunski položaj držav članic pomemben dejavnik pri izbiri načina upravljanja sredstev, za katera bodo države namenile finančno pomoč. Ti načini bodo lahko odkup sredstev, zavarovanje sredstev, zamenjava sredstev ali kombinacija teh načinov (3). Posledice različnih pristopov k finančni pomoči za oslabljena sredstva za verodostojnost proračunskih razmerij morda ne bodo zelo različne, saj bodo finančni trgi verjetno upoštevali potencialne izgube na podoben način (4). Vendar bi pristop, ki bi zahteval takojšen odkup oslabljenih sredstev, hitreje vplival na proračunska razmerja in javno financiranje. Izbira načina upravljanja oslabljenih sredstev je sicer odgovornost vsake države članice, lahko pa bi države razmislile o mešanih pristopih, s katerimi bi slaba sredstva izločile iz bilanc stanja bank in jih prenesle v ločen subjekt (znotraj ali zunaj bank), ki bi mu bilo na tak ali drugačen način dodeljeno državno jamstvo. Ta pristop je zanimiv, saj zagotavlja številne prednosti pristopa z odkupom sredstev z vidika obnovitve zaupanja v bančni sistem, hkrati pa omeji takojšen proračunski učinek.

12. V razmerah skromnih proračunskih virov bi bilo morda primerno osredotočiti ukrepe finančne pomoči za oslabljena sredstva na omejeno število bank sistemskega pomena. V nekaterih državah članicah bo finančna pomoč za oslabljena sredstva bank zaradi obstoječih proračunskih omejitev in/ali velikosti bilančne vsote njihovih bank glede na BDP morda zelo omejena.

4. POTREBA PO SKUPNEM IN USKLAJENEM PRISTOPU SKUPNOSTI

13. Pri odločanju o primernosti določene oblike ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva je treba poiskati ravnovesje med kratkoročnimi cilji finančne stabilnosti in kreditne aktivnosti bank ter potrebo po preprečevanju dolgoročnejše škode za bančni sektor Skupnosti, enotni trg in širše gospodarstvo. To je mogoče najučinkoviteje doseči s skupnim in usklajenim pristopom Skupnosti z naslednjimi širšimi cilji: (a) povečati zaupanje trgov, in sicer tako, da se jasno pokaže sposobnost za učinkovit odziv na finančno krizo na ravni Skupnosti, ter ustvariti možnosti za prelivanje pozitivnih učinkov med državami članicami ter na širših finančnih trgih; (b) omejiti prelivanje negativnih učinkov med državami članicami, kadar ukrepi finančne pomoči za oslabljena sredstva, ki jih uvede prva država članica, povzročijo pritisk na druge države članice, da bi sprejele podobne ukrepe, in s tem tveganje sprožitve tekmovanja za subvencije med državami članicami; (c) zaščititi enotni trg finančnih storitev z zagotavljanjem doslednosti pri ukrepih finančne pomoči za oslabljena sredstva, ki jih uvedejo države članice, in preprečevati finančni protekcionizem; (d) zagotavljati skladnost s pravili o državni pomoči in vsemi drugimi pravnimi zahtevami z nadaljnjim zagotavljanjem doslednosti pri ukrepih finančne pomoči za oslabljena sredstva ter z zmanjšanjem izkrivljanja konkurence in moralnega tveganja na najmanjšo možno mero.

14. Usklajevanje med državami članicami bi bilo potrebno le na splošni ravni, hkrati pa bi bilo treba ohraniti zadostno prožnost za prilagajanje ukrepov glede na posebne okoliščine posameznih bank. Brez zadostnega vnaprejšnjega usklajevanja bo mnoge od teh ciljev mogoče doseči le z dodatnimi zahtevami pri naknadni kontroli državnih pomoči. Skupne smernice glede temeljnih značilnosti ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva bi tako pripomogle, da bi čim bolj zmanjšali potrebo po popravkih in prilagoditvah na podlagi ocene v skladu s pravili o državni pomoči. Te smernice so predstavljene v naslednjih poglavjih.

5. SMERNICE ZA UPORABO PRAVIL O DRŽAVNI POMOČI PRI UKREPIH FINANČNE POMOČI ZA OSLABLJENA SREDSTVA

15. Običajna dolžnost bank je, da ocenijo tveganje sredstev, ki jih pridobijo, in da se prepričajo, ali bodo lahko krile morebitne z njimi povezane izgube (5). Vseeno pa se lahko razmisli o uporabi finančne pomoči za oslabljena sredstva za podporo finančne stabilnosti. Javni ukrepi finančne pomoči za oslabljena sredstva so državna pomoč, če banko upravičenko razbremenijo potrebe, da izkaže izgubo ali oblikuje rezervacije za potencialno izgubo oslabljenih sredstev (ali ji zagotovijo nadomestilo v takih primerih), in/ali sprostijo regulatorni kapital za druge namene. To bi se zgodilo zlasti, kadar bi bila oslabljena sredstva odkupljena ali zavarovana po ceni, višji od tržne, ali če cena jamstva državi ne bi zagotavljala nadomestila za njeno najvišjo možno odgovornost (6).

16. Vsaka pomoč za ukrepe finančne pomoči za oslabljena sredstva pa mora spoštovati splošna načela nujnosti, sorazmernosti in zmanjševanja izkrivljanja konkurence na najmanjšo možno mero. Takšna pomoč implicira resno izkrivljanje konkurence med bankami upravičenkami in neupravičenkami ter med bankami upravičenkami z različnimi potrebami po pomoči. Banke, ki niso upravičenke in so načeloma zdrave, se lahko čutijo prisiljene razmisliti, ali naj zaprosijo za pomoč države, da bi ohranile svoj konkurenčni položaj na trgu. Podobno izkrivljanje konkurence lahko nastane med državami članicami in povzroči tekmovanje za subvencije med njimi (ko skušajo obvarovati svoje banke in pri tem ne upoštevajo, kako bo to vplivalo na banke v drugih državah članicah) ter premik k finančnemu protekcionizmu in razdrobljenosti notranjega trga. Sodelovanje v shemah finančne pomoči za oslabljena sredstva bi zato moralo biti pogojeno z jasnimi in objektivnimi merili, ki bi preprečevala, da bi posamezne banke to pomoč neupravičeno izkoriščale.

17. Načela, ki urejajo uporabo pravil o državni pomoči in zlasti člena 87(3)(b) Pogodbe ES za kakršne koli ukrepe pomoči bankam v okviru svetovne finančne krize so bila določena v Sporočilu Komisije – Uporaba pravil o državni pomoči za ukrepe v zvezi s finančnimi institucijami v okviru trenutne svetovne finančne krize (7). Podrobnejše smernice o uporabi teh načel v praksi pri dokapitalizaciji so bile predvidene v Sporočilu Komisije – Dokapitalizacija finančnih institucij v trenutni finančni krizi: omejitev pomoči na najmanjšo potrebno in zaščitni ukrepi za preprečevanje neupravičenega izkrivljanja konkurence (8). Podobno tudi smernice v tem Sporočilu, na podlagi istih načel opredeljujejo ključne značilnosti ukrepov ali shem finančne pomoči za oslabljena sredstva, od katerih sta odvisna njihova učinkovitost in njihov učinek na konkurenco. Te smernice veljajo za vse banke, ki se jim dodeli finančna pomoč za oslabljena sredstva, ne glede na to, v kakšnem položaju so, vendar so posledice njihove uporabe v praksi lahko različne glede na profil tveganja in uspešnost poslovanja upravičenke. Načela teh smernic se smiselno uporabljajo, kadar dve ali več držav članic pripravi usklajene ukrepe za zagotavljanje finančne pomoči za oslabljena sredstva mednarodnim bankam.

18. To sporočilo je namenjeno določitvi usklajenih načel in pogojev za zagotavljanje čim večje učinkovitosti ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva na notranjem trgu, pri čemer je treba upoštevati dolgoročni cilj ponovne vzpostavitve normalnih tržnih pogojev, hkrati pa ohraniti zadostno prožnost, ki omogoča, da se zaradi ohranjanja finančne stabilnosti sprejmejo posebne določbe oziroma dodatni ukrepi ali postopki na individualni ali nacionalni ravni. Rezultat učinkovitih ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva naj bi bil ohranjanje zagotavljanja posojil realnemu gospodarstvu.

5.1 Ustrezna opredelitev problema in možnosti za njegovo rešitev: popolna preglednost in razkritje oslabljenih sredstev pred vsakim ukrepom ter vnaprejšnja presoja upravičenih bank

19. Vsak ukrep finančne pomoči za oslabljena sredstva mora temeljiti na jasni opredelitvi obsega težav banke, povezanih s sredstvi, njene notranje solventnosti pred prejemom pomoči in njenih možnosti za ponovno uspešno poslovanje ob ustreznem upoštevanju vseh možnih alternativ, da se olajša potrebno prestrukturiranje ter preprečita izkrivljanje spodbud za vse akterje in tratenje državnih virov, ne da bi hkrati pripomogli k ponovni vzpostavitvi normalnega toka posojil realnemu gospodarstvu.

20. Kot pogoj za dodelitev finančne pomoči za oslabljena sredstva morajo banke zato izpolniti naslednje pogoje, s čimer naj bi kar najbolj zmanjšali tveganje, da bi morala država večkrat priskočiti na pomoč istim upravičenkam: (a) preden upravičena banka vloži prošnjo za pomoč, morajo biti oslabljena sredstva, za katera bodo namenjeni ukrepi pomoči, popolnoma pregledna in v celoti razkrita, in sicer na podlagi ustreznega vrednotenja, ki ga potrdijo neodvisni strokovnjaki ter ustrezni nadzorni organ v skladu z načeli vrednotenja, opisanimi v točki 5.5 (9). Razkritje oslabljenih sredstev mora biti opravljeno pred dodelitvijo ukrepov pomoči države. Na podlagi tega naj bi določili znesek pomoči in nastalih izgub banke zaradi prenosa sredstev (10); (b) ko posamezna banka vloži prošnjo za pomoč, bi bilo treba natančno pregledati vse dejavnosti in bilanco stanja banke, da se ocenijo kapitalska ustreznost banke in njene možnosti za uspešno poslovanje v prihodnosti (pregled uspešnosti poslovanja); ta pregled je treba začeti izvajati hkrati s potrjevanjem oslabljenih sredstev, za katera bo namenjena shema finančne pomoči za oslabljena sredstva, vendar se zaradi njegove obsežnosti lahko zaključi po vstopu banke v shemo finančne pomoči. Rezultate pregleda uspešnosti poslovanja je treba priglasiti Komisiji in se upoštevajo pri presoji glede potrebnih nadaljnjih ukrepov (glej oddelek 6).

5.2 Porazdelitev bremena stroškov, povezanih z oslabljenimi sredstvi, na državo, delničarje in upnike

21. Splošno načelo je, da bi morale banke kriti izgube, povezane z oslabljenimi sredstvi, v čim večjem obsegu. To najprej zahteva popolno vnaprejšnjo preglednost in razkritje oslabljenih sredstev, ki jima mora slediti pravilno vrednotenje pred dodelitvijo pomoči ter ustrezno plačilo državi za ukrep finančne pomoči ne glede na to, kakšen je način plačila. S tem naj bi zagotovili enako odgovornost delničarjev in porazdelitev bremena ne glede na to, kateri model se izbere. Kombinacija teh zahtev naj bi zagotavljala splošno usklajenost glede porazdelitve bremena pri vseh oblikah državne podpore ob upoštevanju posebnih značilnosti različnih vrst pomoči (11).

22. Ko se sredstva ustrezno ovrednotijo in izgube pravilno določijo (12), in če se na tej podlagi ugotovi, da bi banka brez posredovanja države postala tehnično nesolventna, je treba uvesti stečajni postopek ali nadzorovano likvidacijo banke v skladu z zakonodajo Skupnosti in nacionalno zakonodajo. V takem primeru je zaradi ohranjanja finančne stabilnosti in zaupanja morda primerno uporabiti zaščito ali jamstva za imetnike obveznic (13).

23. Kadar se uvedba stečajnega postopka ali nadzorovane likvidacije zaradi ohranjanja finančne stabilnosti pokaže za neprimerno (14), se bankam lahko dodeli pomoč v obliki jamstva ali odkupa sredstev, ki mora biti omejena na najmanjši možen znesek, da se omogoči nadaljnje poslovanje bank v obdobju, potrebnem za pripravo načrta za prestrukturiranje ali nadzorovano likvidacijo. V takih primerih se od delničarjev pričakuje tudi, da krijejo izgube vsaj toliko časa, dokler niso izpolnjene zakonske zahteve glede kapitalske ustreznosti. Pretehtajo se lahko tudi rešitve z nacionalizacijo.

24. Kadar vnaprej ni mogoče doseči popolne porazdelitve bremena, bi bilo treba od banke zahtevati, da prispeva h kritju izgub ali tveganja pozneje, na primer v obliki klavzul za vračilo sredstev ali, v primeru zavarovalnih shem, s klavzulo o „prvi izgubi“, ki jo mora kriti banka (praviloma v višini najmanj 10 %) in klavzulo o „porazdelitvi preostalih izgub“, po kateri banka krije del (praviloma najmanj 10 %) vseh dodatnih izgub (15).

25. Splošno pravilo je, da je potreba po višjem poznejšem prispevku delničarjev tem večja, čim manj prispevajo vnaprej. Poznejši prispevek je lahko v obliki pretvorbe izgub države v delnice banke in/ali v obliki dodatnih izravnalnih ukrepov za omejitev izkrivljanja konkurence pri presoji potrebnega prestrukturiranja.

5.3 Spodbude bankam za vključevanje v sheme finančne pomoči za oslabljena sredstva morajo biti usklajene s cilji javnih politik

26. Na splošno bi moral biti rok za vključitev v sheme finančne pomoči za oslabljena sredstva omejen na šest mesecev od uvedbe sheme. To bi preprečilo, da bi banke v upanju, da bodo pozneje dobile višje zneske finančne pomoči, odlašale s potrebnimi razkritji oslabljenih sredstev, ter olajšalo hitro reševanje težav bank, preden gospodarski upad dodatno poslabša položaj. V tem šestmesečnem obdobju bi banke lahko predstavile košarice sredstev, upravičenih za dodelitev ukrepov finančne pomoči, z možnostjo obnovitve (16).

27. Morda bo treba oblikovati ustrezne mehanizme, ki bodo zagotovili, da se bodo banke, ki najbolj potrebujejo finančno pomoč za oslabljena sredstva, vključile v državno shemo pomoči. Taki mehanizmi bi lahko vključevali obvezno sodelovanje v shemi, vključevati pa bi morali vsaj obvezno razkritje oslabljenih sredstev nadzornim organom. Obveznost vseh bank, da razkrijejo obseg svojih težav, povezanih s sredstvi, bo prispevala k jasni opredelitvi potrebe po shemi finančne pomoči za oslabljena sredstva in njenem potrebnem obsegu na ravni držav članic.

28. Kadar vključitev v shemo ni obvezna, bi lahko shema vključevala ustrezne spodbude (npr. izdajo opcij ali pravic obstoječim delničarjem za sodelovanje pri zasebnem povečevanju kapitala v prihodnosti) za vključitev bank v shemo, ki pa ne smejo odstopati od načel preglednosti in razkritja, poštenega vrednotenja in porazdelitve bremena.

29. Po preteku šestmesečnega roka bo vključitev v programe finančne pomoči mogoča le v izrednih in nepredvidljivih okoliščinah, za katere ni odgovorna banka (17), strožji pa bodo tudi pogoji za vključitev, na primer višje povračilo državi in/ali obsežnejše izravnalni ukrepi.

30. Možnost pridobitve finančne pomoči za oslabljena sredstva mora biti v vsakem primeru pogojena z vrsto ustreznih omejitev glede ravnanja. Zlasti morajo za banke upravičenke veljati zaščitni ukrepi, ki zagotavljajo, da se kapitalski učinki pomoči uporabijo za dajanje posojil, s čimer se na nediskriminacijski osnovi ustrezno zadosti povpraševanju v skladu s komercialnimi merili, ne pa za financiranje strategije rasti (zlasti nakup zdravih bank) v škodo tekmic.

31. Treba je proučiti tudi omejitve v zvezi z dividendno politiko in omejitev plač vodstvenih delavcev. Omejitve glede ravnanja je treba določiti na podlagi ocene sorazmernosti, ki upošteva različne dejavnike, zaradi katerih je lahko potrebno prestrukturiranje (glej oddelek 6).

5.4 Upravičena sredstva

32. Pri določanju, za katera sredstva se lahko uporabi finančna pomoč, je treba najti ravnotežje med doseganjem cilja takojšnje finančne stabilnosti in potrebo po srednjeročni ponovni vzpostavitvi normalnega delovanja trga. Kot kaže, je tako imenovana „slaba aktiva“ (na primer, hipotekarno zavarovani vrednostni papirji v ZDA ter z njimi povezani posli zavarovanja pred tveganji in izvedeni finančni instrumenti), zaradi katere je nastala finančna kriza in ki je postala v veliki meri nelikvidna ali se je njena vrednost močno zmanjšala, v veliki meri vzrok za negotovost in nezaupanje v zvezi z uspešnim poslovanjem bank. Z omejitvijo upravičenih sredstev na taka sredstva bi se omejila izpostavljenost države morebitnim izgubam, prispevalo pa bi se tudi k preprečevanju izkrivljanja konkurence (18). Če bi bili ukrepi pomoči zastavljeni preozko, pa bi glede na razlike med specifičnimi problemi, s katerimi se srečujejo različne države članice in banke, ter obseg razširitve problema oslabitve na druga sredstva, obstajala nevarnost, da se zaupanje v bančni sektor ne bi ponovno vzpostavilo. To govori v prid pragmatičnemu pristopu z določeno mero prilagodljivosti, ki bi zagotovil, da bi se lahko ukrepi pomoči v ustreznem obsegu in v utemeljenih primerih uporabljali tudi za druga sredstva.

33. Potreben je skupen in usklajen pristop Skupnosti k opredelitvi sredstev, za katera se lahko uporabljajo ukrepi pomoči, da se prepreči izkrivljanje konkurence med državami članicami in znotraj bančnega sektorja Skupnosti ter omejijo spodbude mednarodnim bankam za arbitražo med različnimi nacionalnimi ukrepi pomoči. Da se zagotovi skladnost pri opredeljevanju upravičenih sredstev v državah članicah, je treba določiti kategorije sredstev („košarice“) glede na obseg obstoječe oslabitve. Podrobnejše smernice za opredelitev teh kategorij so navedene v Prilogi III. Z uporabo takih kategorij sredstev bi bila mogoča lažja primerjava bank in njihovih profilov tveganja v Skupnosti. Države članice bi se morale nato odločiti, za katere kategorije sredstev se lahko uporabijo ukrepi pomoči in v kakšnem obsegu, pri tem pa bi Komisija preverila stopnjo oslabljenosti izbranih sredstev.

34. Potreben je sorazmeren pristop, da bodo lahko v primeru držav članic, katerih bančni sektorji so dodatno obremenjeni še zaradi drugih dejavnikov takega obsega, da ogrožajo finančno stabilnost (na primer zlom njihovega nepremičninskega trga), ob ustrezni utemeljitvi za primerne veljale tudi dobro opredeljene kategorije sredstev, ki so povezane s sistemsko grožnjo, in sicer brez količinskih omejitev.

35. Glede na različne razmere v različnih državah članicah in bankah, je mogoče povečati prilagodljivost tudi s tem, da se bankam omogoči, da se lahko oslabljena sredstva, ki ne izpolnjujejo zgornjih meril za upravičenost določenih v točkah 32, 33 in 34, brez posebne utemeljitve vključijo v mehanizem pomoči, in sicer v obsegu največ 10–20 % vseh sredstev banke, ki so vključena v ta mehanizem. Vendar program pomoči ne more vključevati sredstev, ki trenutno ne veljajo za oslabljena. Finančna pomoč za oslabljena sredstva ne sme zagotavljati neomejenega zavarovanja pred prihodnjimi posledicami recesije.

36. Splošno načelo je, da obširnejša ko so merila upravičenosti in večji ko je delež zadevnih sredstev v portfelju bank, bolj obsežni bodo morali biti prestrukturiranje in sanacijski ukrepi, da se bi se izognili neprimernemu izkrivljanju konkurence. Komisija sredstev vsekakor ne upošteva kot upravičenih do pomoči, če so bila vnesena v bilanco stanja banke upravičenke po določenem roku pred objavo programa pomoči (19). V nasprotnem primeru bi lahko prišlo do arbitraže v zvezi s sredstvi in nedopustnega moralnega tveganja, saj bi nastale spodbude za banke, da ne ocenijo ustrezno tveganj pri bodočih posojilih in drugih naložbah, tako da bi se ponavljale napake, ki so privedle do sedanje krize (20).

5.5 Vrednotenje sredstev, ki so upravičena do pomoči, in določanje cen

37. Da se preprečita neupravičeno izkrivljanje konkurence in tekmovanje za subvencije med državami članicami, je ključnega pomena ustrezen in skladen pristop k vrednotenju sredstev, vključno s sredstvi, ki so kompleksnejša in manj likvidna. Vrednotenje mora potekati v skladu s splošno metodologijo, določeno na ravni Skupnosti, Komisija pa ga mora vnaprej uskladiti v vseh državah članicah, da se zagotovi čim večja učinkovitost ukrepa finančne pomoči za oslabljena sredstva in zmanjša tveganje za nastanek izkrivljanja in škodljive arbitraže, zlasti pri mednarodnih bankah. Mogoče bo potrebna uporaba alternativnih metodologij, da se bodo upoštevale posebne okoliščine glede na primer, pravočasno razpoložljivostjo ustreznih podatkov, pod pogojem, da bodo dosegle enako stopnjo preglednosti. V vsakem primeru morajo banke, ki so upravičene do pomoči, dnevno vrednotiti svoje portfelje ter redno in pogosto posredovati podatke nacionalnim organom ter svojim nadzornim organom.

38. Če se zdi vrednotenje sredstev še posebej kompleksno, se lahko prouči alternativne pristope, kot na primer ustanovitev „dobre banke“, pri čemer bi država odkupila dobra sredstva in ne oslabljena. Druga možnost je lahko tudi javno lastništvo banke (vključno z nacionalizacijo), da se sčasoma izvede vrednotenje v okviru prestrukturiranja ali nadzorovane likvidacije, s čimer se odpravijo vse negotovosti glede prave vrednosti zadevnih sredstev (21).

39. Na prvi stopnji je treba sredstva ovrednotiti na podlagi njihove tekoče tržne vrednosti, če je to mogoče. Na splošno vsak prenos sredstev, ki so vključena v shemo, na podlagi ovrednotenja, ki presega tržno ceno, pomeni državno pomoč. Vendar se lahko tekoča tržna vrednost v trenutnih okoliščinah precej razlikuje od knjigovodske vrednosti teh sredstev, če ni trga, pa se lahko zgodi, da sredstva nimajo nobene vrednosti (vrednost nekaterih sredstev je dejansko lahko enaka nič).

40. Na drugi stopnji se v okviru programa finančne pomoči oslabljenim sredstvom nujno pripiše vrednost („vrednost ob prenosu“), ki presega trenutno tržno ceno, da se doseže učinek pomoči. Da se zagotovi konsistentna presoja skladnosti pomoči, Komisija vrednost ob prenosu, ki odraža osnovno dolgoročno ekonomsko vrednost („realna ekonomska vrednost“) sredstev, na podlagi osnovnih denarnih tokov in širšega časovnega okvira, oceni kot sprejemljivo merilo, ki skladnost višine pomoči označuje kot najmanjšo potrebno. Za nekatere kategorije sredstev bo treba proučiti enotne odbitke („hair-cuts“), da bo mogoče oceniti realno ekonomsko vrednost sredstev, ki so tako kompleksna, da se zanesljive napovedi vrednosti v bližnji prihodnosti ne zdijo mogoče.

41. Zato mora pri ukrepih za odkup sredstev ali zavarovanje sredstev (22) vrednost sredstev ob prenosu temeljiti na njihovi realni ekonomski vrednosti. Poleg tega mora država prejeti ustrezno povračilo. Če države članice menijo, da mora vrednost sredstev ob prenosu presegati njihovo realno ekonomsko vrednost, zlasti zato, da se izogne tehnični plačilni nesposobnosti, je element pomoči iz ukrepa ustrezno večji. To je sprejemljivo le, če poteka hkrati obsežno prestrukturiranje in se uvajajo pogoji, ki omogočajo črpanje te dodatne pomoči na poznejši stopnji, na primer prek mehanizmov za vračilo sredstev.

42. Postopek vrednotenja v zvezi s tržno vrednostjo in realno ekonomsko vrednostjo ter povračilo državi morata potekati v skladu z istimi smernicami in postopki iz Priloge IV.

43. Pri ocenjevanju metod vrednotenja, ki jih za ukrepe finančne pomoči za oslabljena sredstva predlagajo države članice, in njihovega izvajanja v posameznih primerih se bo Komisija posvetovala s skupinami strokovnjakov za vrednotenje (23). Prav tako bo upoštevala strokovno znanje obstoječih teles na ravni Skupnosti, da bo zagotovila konsistentnost metodologij vrednotenja.

5.6. Upravljanje sredstev v okviru ukrepov pomoči

44. Države članice morajo izmed možnosti iz oddelka 3 in Priloge II izbrati model za vključitev sredstev bank v mehanizem pomoči, ki bo glede na obseg problema oslabljenih sredstev, razmere zadevnih bank in vpliv na proračun najprimernejši. Cilj kontrole državnih pomoči je zagotoviti, da so deli izbranega modela zasnovani tako, da zagotavljajo enakopravno obravnavo in preprečujejo neupravičeno izkrivljanje konkurence.

45. Medtem ko so lahko posebni režimi določanja cen pri ukrepih pomoči različni, pa zaradi svojih posebnih značilnosti ne smejo imeti opaznega učinka na ustrezno porazdelitev bremena med državo in bankami upravičenkami. Na podlagi ustreznega vrednotenja mora splošni finančni mehanizem družbe za upravljanje premoženja, zavarovanje ali kombinirana rešitev zagotoviti, da banka prevzame enak delež izgub. V tem kontekstu je mogoče proučiti klavzule o vračilu sredstev. Na splošno morajo vse sheme zagotoviti, da pokrijejo izgube pri prenosu sredstev banke upravičenke (glej odstavek 50 in opombo 10).

46. Ne glede na model je treba zato, da se banki olajša osredotočanje na ponovno vzpostavitev uspešnega poslovanja in da se preprečijo morebitna navzkrižja interesov, zagotoviti jasno funkcionalno in organizacijsko delitev med banko upravičenko in njenimi oslabljenimi sredstvi, zlasti kar zadeva njihovo upravljanje, osebje in stranke.

5.7 Postopkovni vidiki

47. V Prilogi V so navedena podrobna navodila glede posledic teh smernic za postopek v zvezi z državno pomočjo v zvezi s prvotno priglasitvijo pomoči in oceno načrtov prestrukturiranja, če je to potrebno.

6. NADALJNJI UKREPI – PRESTRUKTURIRANJE IN PONOVNA VZPOSTAVITEV USPEŠNEGA POSLOVANJA

48. Načela in pogoji v oddelku 5 določajo okvir za oblikovanje ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva v skladu s pravili o državni pomoči. Namen pravil o državni pomoči v sedanjem kontekstu je zagotoviti čim manjšo pomoč, ki bo povzročila čim manjše izkrivljanje, v podporo odpravi tveganj, povezanih z ločeno kategorijo sredstev bank upravičenk, da se pripravi trdna osnova za ponovno vzpostavitev dolgoročnega uspešnega poslovanja brez državne pomoči. Čeprav je upravljanje z oslabljenimi sredstvi v skladu z zgornjimi načeli nujen korak za ponovno vzpostavitev uspešnega poslovanja bank, pa samo po sebi ni dovolj za dosego tega cilja. Banke morajo glede na svoje razmere in značilnosti sprejeti ustrezne ukrepe v svojo korist, da se izognejo ponovnemu pojavu podobnih problemov in da zagotovijo trajnostno donosnost.

49. V skladu s pravili o državni pomoči, zlasti tistimi za pomoč pri reševanju in prestrukturiranju, pomeni taka finančna pomoč za oslabljena sredstva strukturne ukrepe, zato je potrebna podrobna ocena treh pogojev: (i) ali upravičenka ustrezno prispeva k stroškom programa za oslabljena sredstva, (ii) ali so bili sprejeti ustrezni ukrepi za zagotovitev ponovne vzpostavitve uspešnega poslovanja ter (iii) kateri ukrepi so potrebni za odpravo izkrivljanja konkurence.

50. Prvi pogoj je praviloma izpolnjen, če so izpolnjene zahteve iz oddelka 5, zlasti kar zadeva razkrivanje, vrednotenje, določanje cen in porazdelitev bremena. S tem se zagotovi prispevek upravičenke, in sicer vsaj v višini skupnih izgub, ki nastanejo pri prenosu sredstev državi. Če to ni mogoče, se izjemoma še vedno lahko odobri pomoč, vendar pod strožjimi pogoji kot to velja za prva dva pogoja.

51. Zahteva po ponovni vzpostavitvi uspešnega poslovanja in potreba po ukrepih za odpravo izkrivljanja konkurence se določita za vsak primer posebej. Kar zadeva drugi pogoj, potrebo po ponovni vzpostavitvi uspešnega poslovanja, je treba poudariti, da je mogoče s finančno pomočjo za oslabljena sredstva prispevati k temu cilju. Pri pregledu uspešnosti poslovanja je treba potrditi dejansko in prihodnjo kapitalsko ustreznost banke po temeljiti oceni in analizi možnih dejavnikov tveganja (24).

52. Ocena Komisije o obsegu potrebnega prestrukturiranja po prvotni odobritvi ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva temelji na naslednjih merilih: merilih iz Sporočila Komisije – Dokapitalizacija finančnih institucij v trenutni finančni krizi: omejitev pomoči na najmanjšo potrebno in zaščitni ukrepi za preprečevanje neupravičenega izkrivljanja konkurence; deležu sredstev banke, za katera se nameni pomoč; ceni prenosa teh sredstev v primerjavi s tržno ceno; posebnih značilnostih odobrene pomoči za oslabljena sredstva; skupnem obsegu izpostavljenosti države tveganju prilagojene aktive banke, značaju in izvoru problemov banke upravičenke ter trdnosti poslovnega modela in naložbene strategije banke. Upošteva tudi vsa morebitna dodatna državna jamstva ali dokapitalizacijo s strani države, da se omogoči celotna slika položaja banke upravičenke (25).

53. Da se doseže dolgoročna uspešnost poslovanja, mora biti banka sposobna preživeti brez državne pomoči, kar pomeni, da mora imeti jasne načrte za vračilo sredstev, prejetih od države, in se mora odpovedati državnim jamstvom. Glede na rezultate te ocene mora prestrukturiranje vključevati poglobljen pregled strategije in dejavnosti banke, pri čemer se mora na primer osredotočiti tudi na osnovno dejavnost, preusmeritev poslovnih modelov, zaprtje ali odprodajo delov podjetja/hčerinskih podjetij, spremembe upravljanja premoženja in druge spremembe.

54. Če ustrezno vrednotenje oslabljenih sredstev v skladu z načeli iz oddelka 5.5 in Priloge IV brez posega države vodi k negativnemu lastniškemu kapitalu/tehnični plačilni nesposobnosti, je potrebno poglobljeno prestrukturiranje. Večkratni zahtevki za pomoč in neskladnost s splošnimi načeli iz oddelka 5 nakazujejo na to, da je potrebno tako poglobljeno prestrukturiranje.

55. Poglobljeno prestrukturiranje je potrebno tudi, če je banka že prejela državno pomoč v kakršni koli obliki, ki prispeva h kritju izgub ali izogibanju izgubam ali skupaj presega 2 % celotne tveganju prilagojene aktive banke, pri čemer je treba ustrezno upoštevati posebne značilnosti položaja vsake upravičenke (26).

56. Pri časovnem razporedu potrebnih ukrepov za ponovno vzpostavitev uspešnega poslovanja se upošteva posebni položaj zadevne banke, pa tudi splošne razmere v bančnem sektorju, brez neupravičenih zamud pri potrebnih prilagoditvah.

57. Tretjič, na podlagi izkrivljanja konkurence zaradi pomoči je treba proučiti, kakšen naj bo obseg potrebnih izravnalnih ukrepov. To lahko vključuje zmanjšanje obsega dobičkonosnih delov podjetja ali hčerinskih podjetij ali njihovo odprodajo ali obveznosti glede ravnanja za omejitev širitve poslovanja.

58. Če banka upravičenka ne izpolnjuje pogojev iz oddelka 5, zlasti glede razkrivanja, vrednotenja, določanja cen in porazdelitve bremen, so potrebni izravnalni ukrepi.

59. Komisija oceni obseg potrebnih izravnalnih ukrepov na podlagi svoje ocene izkrivljanja konkurence, ki nastane zaradi pomoči, in zlasti na podlagi naslednjih dejavnikov: skupnega obsega pomoči, vključno z ukrepi v zvezi z jamstvi in dokapitalizacijo; količine oslabljenih sredstev, vključenih v ukrep; deleža izgub, ki nastanejo zaradi sredstev; splošne stabilnosti banke; profila tveganja sredstev, ki so vključena v program pomoči; kakovosti upravljanja banke s tveganji; ravni solventnosti, če pomoč ni dodeljena; položaja banke upravičenke na trgu in izkrivljanja konkurence, ki nastane, če banka ne prekine s tržnimi dejavnostmi ter učinka pomoči na strukturo bančnega sektorja.

7. KONČNA DOLOČBA

60. Komisija uporablja to sporočilo od 25. februarja 2009, ko je načeloma sprejela njegovo vsebino, ob upoštevanju finančnega in gospodarskega okvira, ki sta zahtevalatakojšnje ukrepanje.

(1) Čeprav uradni podatki za euroobmočje kažejo, da je kreditiranje podjetij še vedno visoko, osnovni trendi upadajo, saj so se stopnje rasti posojil na medmesečni ravni ob koncu leta 2008 občutno upočasnile. Decembra 2008 so se posojila bank zasebnemu gospodarstvu (posojila nedenarnim finančnim institucijam brez države) v primerjavi z novembrom znižala za 0,4 %.

(2) Od začetka leta 2007 do danes je bilo skupaj za 1 063 milijard USD zmanjšanj vrednosti sredstev, in sicer 737,6 milijarde USD v bankah s sedežem v ZDA ter 293,7 milijarde USD v bankah s sedežem v Evropi. Med slednjimi je bilo za 68 milijard USD vrednosti sredstev zmanjšanih v bankah s sedežem v Švici. Kljub obsegu zmanjšanj vrednosti sredstev, ugotovljenemu na podlagi podatkov, ki so jih banke že sporočile, MDS trenutno ocenjuje, da bodo skupne izgube bank, povezane s slabitvijo sredstev, najverjetneje dosegle 2 200 milijard USD. Ta ocena temelji na svetovnem obsegu olistinjenega hipotekarnega dolga, dolga potrošnikov in podjetij, ki izvira iz ZDA, in se že od začetka krize nenehno povečuje. Nekateri analitiki trgov menijo, da so skupne izgube morda še občutno višje. Na primer Nouriel Roubini, ki že ves čas zagovarja stališče, da so uradne ocene prenizke, zdaj ocenjuje, da bi skupne izgube samo v ZDA lahko dosegle 3 600 milijard USD.

(3) O navedenih načinih podrobneje razpravljamo v Prilogi II.

(4) Ni nujno, da državni odkupi sredstev dolgoročneje pomenijo visoke proračunske stroške, če je mogoče zadosten delež pridobljenih sredstev pozneje prodati z dobičkom (glej primer ZDA in Švedske v Prilogi II). Vendar pa gre za proračunski izdatek, ki ga je treba financirati vnaprej, zaradi česar bi se povečali bruto javni dolg in potrebe države po bruto financiranju. Pristop, ki temelji na zamenjavi javnega dolga za oslabljena sredstva, bi bilo mogoče uporabiti za zmanjšanje operativnih težav v zvezi z izdajanjem, vendar se s tem ne bi izognili učinku na proračunska razmerja in povečanju količine javnega dolga na trgu.

(5) Banke imajo ponavadi različna sredstva, ki vključujejo gotovino, finančna sredstva (zakladne menice, dolžniški vrednostni papirji, lastniški vrednostni papirji, posojila, s katerimi se trguje, in borzno blago), izvedene finančne instrumente (posli zamenjave, opcije), posojila, finančne naložbe, neopredmetena sredstva, zemljišča, stavbe in opremo. Izgube lahko nastanejo, kadar se sredstva prodajajo pod njihovo knjigovodsko vrednostjo, kadar se njihova vrednost zmanjša in se oblikujejo rezervacije za potencialne izgube, ali naknadno, kadar so tokovi prihodkov ob zapadlosti nižji od knjigovodske vrednosti.

(6) Šteje se, da jamstvo pomeni državno pomoč, kadar banka upravičenka na trgu ne more najti neodvisnega zasebnega ponudnika, ki bi bil pripravljen zagotoviti podobno jamstvo. Znesek državne pomoči se določi kot najvišji znesek neto odgovornosti države.

(7) UL C 270, 25.10.2008, str. 8.

(8) UL C 10, 15.1.2009, str. 2.

(9) Brez poseganja v zahtevo, da je treba dati na razpolago podatke o učinku ukrepa finančne pomoči za oslabljena sredstva na bilanco stanja ob ustrezni porazdelitvi bremena, je treba izraza „preglednost“ in „popolno razkritje“ razumeti kot preglednost v razmerju do nacionalnih organov, vključenih neodvisnih strokovnjakov in Komisije.

(10) Znesek pomoči ustreza razliki med vrednostjo sredstev ob prenosu (ki običajno temelji na njihovi dejanski ekonomski vrednosti) in tržno ceno. V tem sporočilu nastale izgube pomenijo razliko med vrednostjo sredstev ob prenosu in njihovo knjigovodsko vrednostjo. Dejanske izgube so običajno znane šele naknadno.

(11) Ukrepi finančne pomoči za oslabljena sredstva so do neke mere primerljivi s kapitalskimi injekcijami, in sicer v takšni meri, kolikor pomenijo mehanizem za nadomestitev izgub in vplivajo na regulatorni kapital. Vendar finančna pomoč za oslabljena sredstva za državo pomeni večje tveganje, povezano s specifičnim portfeljem oslabljenih sredstev brez neposrednega prispevka drugih dejavnosti in skladov banke, ki ustvarjajo dohodek, ter ne glede na njen morebitni kapitalski delež v banki. Ker ima finančna pomoč za oslabljena sredstva več pomanjkljivosti in bolj omejene prednosti, bi bilo zanjo praviloma treba plačati več kot za kapitalske injekcije.

(12) S primerjavo knjigovodske vrednosti sredstev in njihove vrednosti ob prenosu (tj. njihove dejanske ekonomske vrednosti).

(13) V nasprotju s tem naj bi bila zaščita delničarjev praviloma izključena. Glej odločbi NN 39/08 (Danska, Aid for liquidation of Roskilde Bank) in NN 41/08 (Združeno kraljestvo, Rescue aid to Bradford & Bingley).

(14) Na primer kadar zaradi velikosti banke ali vrste njenih dejavnosti ne bi bilo mogoče izpeljati upravnega ali sodnega postopka oziroma nadzorovane likvidacije, ne da bi to imelo nevarne sistemske učinke na druge finančne institucije ali na zagotavljanje posojil realnemu gospodarstvu. V takem primeru bi bila potrebna utemeljitev monetarnega in/ali nadzornega organa.

(15) Na primerno raven lahko vplivajo tudi drugi dejavniki, na primer višje plačilo za finančno pomoč. Poleg tega je treba upoštevati, da se naknadno nadomestilo za izgube lahko poplača šele nekaj let po uvedbi ukrepa in lahko zato nezadovoljivo podaljša negotovost glede vrednotenja oslabljenih sredstev. Pri klavzulah o vračilu sredstev, ki temeljijo na vnaprejšnjem vrednotenju, te težave ne bi bilo.

(16) V primeru vključenih sredstev z morebitno poznejšo zapadlostjo.

(17) „Nepredvidljive okoliščine“ so okoliščine, ki jih poslovodstvo družbe nikakor ni moglo predvideti, ko je sprejelo odločitev, da se banka ne vključi v program finančne pomoči v določenem roku, in niso posledica malomarnosti ali napake poslovodstva družbe ali odločitev skupine, ki ji to pripada. „Izredne okoliščine“ so okoliščine, ki so izredne tudi glede na sedanjo krizo. Države članice, ki se sklicujejo na take okoliščine, morajo Komisiji sporočiti vse potrebne informacije.

(18) Kot kaže, so tak pristop izbrale ZDA za Citigroup in Bank of America.

(19) Komisija na splošno meni, da bo enoten in objektiven rok, na primer konec leta 2008, bankam in državam članicam zagotovil enake pogoje.

(20) Po potrebi se lahko državna pomoč v zvezi s tveganji glede prihodnjih sredstev obravnava na podlagi obvestila o jamstvu in začasnega okvira.

(21) Do tega bi na primer prišlo, če bi država zamenjala sredstva za državne obveznice v vrednosti, ki je enaka njihovi nominalni vrednosti, vendar bi prejela nakupne bone s pogojno obveznostjo na kapital banke, vrednost katerih je odvisna od končne prodajne cene oslabljenih sredstev.

(22) Pri ukrepu zavarovanja vrednost ob prenosu velja za zavarovano vrednost.

(23) Komisija bo mnenja tehskupin strokovnjakov za vrednotenje uporabila na podoben način kot pri drugih postopkih v zvezi z državno pomočjo, pri katerih se lahko posvetuje tudi z zunanjimi strokovnjaki.

(24) Zagotoviti je treba tudi skladnost z merili iz odstavka 40 Sporočila Komisije – Dokapitalizacija finančnih institucij v trenutni finančni krizi: omejitev pomoči na najmanjšo potrebno in zaščitni ukrepi za preprečevanje neupravičenega izkrivljanja konkurence, če je to primerno.

(25) Če morajo banke po odobritvi predhodne državne pomoči predložiti načrt prestrukturiranja, morajo v tem načrtu ustrezno upoštevati novo pomoč in predvideti vse možnosti od prestrukturiranja do nadzorovane likvidacije.

(26) Sodelovanje v odobreni shemi kreditnih jamstev, pri čemer se za kritje izgub ni treba sklicevati na jamstvo, se za namene tega odstavka ne upošteva.

PRILOGA I Smernice Eurosistema o podpornih ukrepih za sredstva bank Eurosistem je določil sedem smernic o podpornih ukrepih za sredstva bank: 1. primernost institucij, in sicer na prostovoljni podlagi, v primeru omejitev imajo lahko prednost institucije z velikimi koncentracijami oslabljenih sredstev; 2. relativno široka opredelitev sredstev, ki so lahko vključena v program pomoči; 3. vrednotenje upravičenih sredstev, ki mora biti pregledno ter po možnosti temeljiti na vrsti pristopov in skupnih meril, ki jih sprejmejo države članice, in sicer na podlagi neodvisnih strokovnih mnenj tretjih strani, uporaba modelov, s katerimi se na podlagi podatkov na mikro ravni ocenjuje gospodarska vrednost pričakovanih izgub in z njimi povezane verjetnosti ter za sredstva značilni odbitki od knjigovodskih vrednosti sredstev, če je ocena tržne vrednosti še posebej težavna ali če je zaradi razmer potrebno hitro ukrepanje; 4. ustrezna stopnja delitve tveganja kot element, ki je potreben v vsaki shemi, da se omejijo stroški za vlado, zagotovijo prave spodbude za sodelovanje institucij in ohranijo enaki pogoji za vse te institucije; 5. ustrezno trajanje podpornih shem za sredstva, ki po možnosti ustreza razredom zapadlosti upravičenih sredstev; 6. upravljanje institucij, ki mora še naprej potekati v skladu s poslovnimi načeli, in dajanje prednosti programom, ki predvidevajo dobro opredeljene strategije izstopa; ter 7. pogojenost shem javne podpore z nekaterimi merljivimi merili, kot so obveznosti nadaljnjega zagotavljanja posojil, da se v skladu s komercialnimi merili zadosti povpraševanju.

PRILOGA II Različni pristopi k finančni pomoči za oslabljena sredstva ter izkušnje z uporabo slabe banke v Združenih državah, na Švedskem, v Franciji, Italiji, Nemčiji, Švici in Češki I. Možna pristopa Načeloma sta možna dva širša pristopa k upravljanju sredstev v okviru ukrepov finančne pomoči: 1. Ločevanje oslabljenih in dobrih sredstev znotraj banke ali v bančnem sektorju kot celoti. Možnih je več različic tega pristopa. Za vsako banko se lahko ustanovi družba za upravljanje premoženja (slaba banka ali subjekt za zajezitev tveganja), pri čemer bi se oslabljena sredstva prenesla na ločen pravni subjekt, s sredstvi bi še vedno upravljala banka, ki potrebuje pomoč, ali ločen subjekt, morebitne izgube pa bi si razdelili dobra banka in država. Druga možnost je, da država ustanovi samostojno institucijo (pogosto imenovano „banka agregator“), ki kupuje oslabljena sredstva posameznih bank ali bančnega sektorja kot celote, s čimer bankam omogoči ponovno normalno kreditno aktivnost, brez tveganja zmanjšanja vrednosti sredstev. Ta pristop lahko vključuje tudi predhodno nacionalizacijo, ko država prevzame nadzor nad nekaterimi ali vsemi bankami v sektorju, preden loči njihovo slabo in dobro aktivo. 2. Zavarovalna shema za sredstva, v okviru katere banke oslabljena sredstva ohranijo v svoji bilanci stanja, vendar jim država povrne izgube. Pri zavarovanju sredstev ostanejo oslabljena sredstva v bilanci stanja bank, katerim država povrne nekatere ali vse izgube. Problem pri zavarovanju sredstev je določitev ustrezne premije za heterogeno in kompleksno premoženje, ki mora biti načeloma določena kombinacija značilnosti vrednotenja in tveganja zavarovanih sredstev. Drugi problem je, da je zavarovalne sheme tehnično težko upravljati v razmerah, ko so zavarovana sredstva razpršena na veliko število bank, ne pa koncentrirana na majhno število večjih bank. Nenazadnje lahko zaradi tega, ker zavarovana sredstva ostanejo v bilanci stanja bank, pride do navzkrižja interesov, poleg tega pa manjka pomemben psihološki učinek, da sta dobra banka in slaba aktiva jasno ločeni. II. Izkušnje s slabimi bankami V Združenih državah je bil leta 1989 ustanovljena Resolution Trust Corporation (RTC) kot družba za upravljanje premoženja v državni lasti. Njena naloga je bila likvidacija sredstev (predvsem v zvezi z nepremičninami, vključno s hipotekarnimi posojili) hranilnih in posojilnih združenj, ki jih je Office of Thrift Supervision po hranilno-kreditni krizi (1989–1992) razglasil za plačilno nesposobne. RTC je prevzela tudi naloge na področju zavarovanja predhodnega Federal Home Loan Bank Board. Med letom 1989 in sredino leta 1995 je RTC zaprla ali drugače razrešila 747 hranilnic in posojilnic s skupnimi sredstvi 394 milijarde USD. V letu 1995 so se njene naloge prenesle na Savings Association Insurance Fund v okviru Federal Deposit Insurance Corporation. Skupni stroški za davkoplačevalce so bili ocenjeni na 124 milijard USD. RTC je delovala prek tako imenovanih „programov statusnega partnerstva“. V vsa statusna partnerstva so bili vključeni partnerji iz zasebnega sektorja, ki so pridobili delež v paketu sredstev. Z ohranjanjem deleža v portfelju sredstev je bila RTC lahko udeležena pri izjemno visokih donosih vlagateljev v portfelj. Poleg tega so statusna partnerstva RTC omogočila, da izkoristi prizadevanja svojih partnerjev iz zasebnega sektorja na področju upravljanja in likvidacije, struktura pa je pomagala zagotoviti boljšo uskladitev spodbud, kot ponavadi obstaja v razmerjih med upnikom in posojilojemalcem. Različne oblike statusnih partnerstev so: Multiple Investment Fund (omejeno partnerstvo z izbranimi partnerji, neopredeljen portfelj sredstev), N-series in S-series Mortgage Trusts (razpis za določen portfelj sredstev), Land fund (za doseganje dobička iz dolgoročnega pridobivanja in razvoja zemljišč) ter JDC Partnership (izbira splošnega partnerja na „lepotnem tekmovanju“ za nezavarovane terjatve ali terjatve vprašljive vrednosti). Na Švedskem sta bili v okviru ukrepov za reševanje finančne krize v letih 1992–1993 ustanovljeni dve korporaciji za upravljanje premoženja bank, Securum in Retriva, in sicer za upravljanje nedonosnih posojil finančnih institucij. Sredstva banke, ki je potrebovala pomoč, so se razdelila na dobro in slabo aktivo, pri čemer se je slaba aktiva prenesla na eno od korporacij za upravljanje premoženja, večinoma na Securum. Pomembna lastnost švedskega programa je bila, da so bile banke prisiljene v celoti razkriti pričakovane izgube iz posojil ter nepremičninam in drugim sredstvom pripisati realistične vrednosti. Zato je finančni nadzorni organ poostril svoja pravila za določanje verjetnih izgub iz posojil in za vrednotenje nepremičnin. Da bi zagotovil enotno vrednotenje nepremičnin bank, ki so zaprosile za pomoč, je finančni nadzorni organ ustanovil odbor za vrednotenje, v katerem so strokovnjaki s področja nepremičnin. Nizke tržne vrednosti, pripisane sredstvom med skrbnim preverjanjem strank, so učinkovito pripomogle k določitvi najnižje vrednosti sredstev. Ker so udeleženci na trgu vedeli, da cene ne bodo padle pod to raven, se je trgovanje nadaljevalo (1). Dolgoročno sta se korporaciji za upravljanje premoženja bank izkazali za uspešni, saj so bili proračunski stroški za podporo finančnemu sistemu bolj ali manj uravnoteženi z njunimi prihodki iz likvidacije lastnih sredstev. V Franciji je bil v devetdesetih letih dvajsetega stoletja ustanovljen javni organ, deležen neomejenega državnega jamstva za ustanove, da bi prevzel in sčasoma poravnal slabo aktivo banke Credit Lyonnais. Slaba banka je pridobitev aktive financirala s posojilom, ki ga je zagotovila banka Credit Lyonnais. Slednja se je torej lahko izognila izgubam iz aktive in sprostila kapital v vrednosti, enaki znesku tveganju prilagojene aktive, saj se je za posojilo slabi banki v skladu z državnim jamstvom uporabila utež tveganja 0 %. Komisija je slabo banko potrdila kot pomoč za prestrukturiranje. Značilnost modela je bilo jasno ločevanje med dobro banko in slabo banko, da bi se preprečilo navzkrižje interesov ter bi lahko država glede dobička dobre banke uporabila „klavzulo o izboljšanju stanja“. Banka je bila v nekaj letih uspešno privatizirana. Vendar je prenos sredstev na slabo banko po knjigovodski vrednosti razbremenil delničarje odgovornosti za izgube in dolgoročno državi povzročil visoke stroške. Nekaj let po tem je bila v Italiji banka Banco di Napoli razdeljena na slabo banko in dobro banko, potem ko so obstoječi delničarji skupaj z dokapitalizacijo, ki jo je zagotovila državna blagajna, nadomestili izgube, tako da je banka preživela. Banka Banco di Napoli je financirala pridobitev diskontiranih, a še vedno oslabljenih sredstev s strani slabe banke s subvencioniranim posojilom Centralne banke, ki ga je posredno zajamčila državna blagajna. Sanirana banka je bila privatizirana eno leto po tem. Niti v primeru banke Credit Lyonnais niti banke Banco di Napoli ni neposredni proračunski izdatek državne blagajne za pridobitev slabe aktive presegel stroška rekapitalizacije bank. V Nemčiji so nedavno uporabili blago obliko slabe banke pri reševanju slabe aktive svojih deželnih bank (Landesbanken). V primeru banke SachsenLB je bila upravičenka prodana kot delujoče podjetje, potem ko je bila slaba aktiva v vrednosti okoli 17,5 milijarde EUR preusmerjena v namensko družbo, da bi se aktiva zadržala do zapadlosti. Nekdanji lastniki, dežela Saška, so zagotovili jamstvo za izgube v vrednosti okoli 17 % nominalne vrednosti, kar je v testu izjemnih situacij štelo za absolutno najvišjo raven potencialnih izgub (v referenčnem primeru je bila raven mogočih izgub ocenjena na 2 %). Novi lastnik je prevzel večino refinanciranja in je pokril preostalo tveganje. Pričakovati je bilo, da se bo znesek pomoči povečal vsaj do ocene v najslabšem primeru, kar je okoli 4 %. V primeru banke WestLB je bil portfelj aktive v vrednosti 23 milijard EUR preusmerjen v namensko družbo in zavarovan z vladnim jamstvom v vrednosti 5 milijard EUR, da bi se pokrile morebitne izgube ter zaščitila bilanca stanja pred prilagoditvijo vrednosti aktive v skladu z mednarodnimi standardi računovodskega poročanja (MSRP). To je banki WestLB omogočilo, da je iz svoje bilance stanja odstranila tržno nestanovitnost aktive. Državi je bila plačana 0,5-odstotna provizija za jamstvo. Omejitev tveganja še velja in šteje za državno pomoč. Vlada v Švici je ustanovila nov sklad, v katerega je podjetje UBS preneslo portfelj slabe aktive, ki ga je pred prenosom ovrednotila tretja oseba. Švica je, da bi zagotovila financiranje tega sklada, najprej vložila kapital v podjetje UBS (v obliki dolžniških vrednostnih papirjev, ki jih je bilo mogoče zamenjati z delnicami UBS), ki ga je UBS skoraj nemudoma odpisala in prenesla v sklad. Preostalo financiranje sklada je zagotovilo posojilo švicarske nacionalne banke. V poznih devetdesetih letih dvajsetega stoletja so bili pogoji, pod katerimi so češke banke dajale posojila gospodarskim družbam, zelo ohlapno opredeljeni. Češke banke so zaradi tega utrpele veliko škodo in jih je morala v poznih devetdesetih letih iz tega položaja rešiti vlada. Za vzpostavitev zdravega bančnega sektorja je bila opravljena obsežna sanacija bančnih bilanc stanja. Februarja 1991 je češka vlada ustanovila konsolidacijsko banko (Konsolidační banka, KOB), da bi prevzela slaba posojila iz bančnega sektorja, ki so se nakopičila pred letom 1991 – kot so dolgovi, podedovani iz centralno načrtovanega gospodarstva, zlasti tisti, povezani s trgovanjem s sovjetskim blokom. Septembra 2001 se je posebna banka preoblikovala v agencijo, ki je prav tako morala prevzeti slaba posojila, povezana z „novimi inovativnimi“ posojili (še zlasti tako imenovana privatizacijska posojila, neservisirana posojila in goljufiva posojila). Od leta 1991 so bile najprej slabih posojil rešene velike banke, leta 1994 pa se je poudarek prevesil na manjše banke. Zlasti bankrot banke Kreditní banka avgusta 1996 ter posledično do določene mere preveliko dvigovanje gotovine iz banke Agrobanka sta povzročila znaten pritisk na češki bančni sistem. Zadevni programi so privedli le do začasnega povečanja državnega lastništva v bančništvu leta 1995 in znova leta 1998, to pa zaradi preklica dovoljenja za poslovanje Agrobanki. Na splošno se je vladni delež v bančništvu povečal z 29 % leta 1994 na 32 % ob koncu leta 1995. Poleg tega je bil za podporo majhnim bankam leta 1997 potrjen še en program, in sicer stabilizacijski program. Ta je v osnovi predvideval zamenjavo aktive slabe kakovosti z gotovino v višini 110 % kapitala vsake udeležene banke, tako da je posebno podjetje, imenovano Česká finanční, od banke odkupilo aktivo slabe kakovosti ter naknadno začasno odkupilo preostali znesek te aktive v 5 do 7 letih. V program se je vključilo šest bank, vendar jih je bilo pet iz njega izključenih zaradi neizpolnjevanja meril, pozneje pa so prenehale poslovati. Stabilizacijski program torej ni bil uspešen, zato so ga ustavili. Do konca leta 1998 je bilo dodeljenih 63 dovoljenj za opravljanje bančnih storitev (od teh jih je bilo 60 dodeljenih pred koncem leta 1994). Od konca septembra 2000 je poslovalo še 41 bank in podružnic tujih bank, 16 jih je poslovalo po izrednem režimu (8 jih je bilo v likvidacijskem postopku in 8 v stečajnem postopku), 4 so se združile z drugimi bankami, dovoljenje za poslovanje ene tuje banke pa je bilo preklicano, ker ni začela poslovati. Od 41 preostalih ustanov (vključno z CKA) je bilo 15 bank pod domačim nadzorom in 27 bank pod tujim nadzorom, vključno s tujimi hčerinskimi podjetji ter tujimi podružnicami. Maja 2000 sta začela veljati spremenjeni zakon o stečaju in poravnavi ter zakon o javnih dražbah, kar naj bi pospešilo stečajne postopke ter izenačilo pravice upnikov in dolžnikov, tako da bi specializiranim podjetjem ali pravnim osebam omogočalo, da delujejo kot skrbniki v stečajnih postopkih, in da bi se omogočilo pogajanje o izvensodenskih poravnavah. (1) To je v ostrem nasprotju s politiko na Japonskem, kjer so bile določene previsoke vrednosti za slabo aktivo, zaradi česar je bil trg nepremičnin zamrznjen približno desetletje.

PRILOGA III Opredelitev kategorij („košaric“) upravičenih sredstev ter razkritje v celoti v zvezi z oslabljenimi sredstvi in vsemi poslovnimi dejavnostmi banke I. Opredelitev kategorij („košaric“) upravičenih sredstev Opredelitev košaric oslabljenih sredstev bank bi morala biti skupni imenovalec na osnovi kategorij, ki se že uporabljajo za: 1. poročanje o skrbnem in varnem poslovanju ter vrednotenje (baselski tretji steber = Priloga XII direktive o kapitalskih zahtevah; FINREP in COREP); 2. finančno poročanje in vrednotenje (zlasti MRS 39 in MSRP 7); 3. specializirano ad hoc poročanje o kreditni krizi: delo Mednarodnega denarnega sklada, Foruma za finančno stabilnost, Roubinija in Odbora evropskih bančnih nadzornikov za preglednost. Uporaba skupnega imenovalca obstoječih kategorij poročanja in vrednotenja za opredelitev košarice sredstev bo: 1. preprečila vse dodatne obremenitve poročanja za banke; 2. omogočila Skupnosti, da oceni košarico oslabljenih sredstev posameznih bank, ter celovite ocene (kar je lahko pomembno za določitev „ekonomske vrednosti“ v danem trenutku); in 3. zagotovila objektivna (potrjena) izhodišča za vrednotenje oslabljenih sredstev. Komisija ob upoštevanju zgoraj navedenega predlaga naslednje košarice finančnih sredstev kot vstopno točko za določitev „ekonomske vrednosti“ in finančne pomoči za oslabljena sredstva: Tabela 1 I. Strukturirano financiranje/olistinjeni produkti Vrsta produkta Računovodska kategorija Podlaga za vrednotenje sheme Pripombe Tržna vrednost Gospodarska vrednost Vrednost ob prenosu 1 vrednostni papirji, zavarovani s stanovanjskim hipotekarnim kreditom (RMBS) FVPL/AFS (1) Podrobneje razčlenjeno glede na: geografsko območje, nadrejenost tranš, bonitetno oceno, povezavo z drugorazrednimi posojili ali posojili, alternativnimi posojilom bonitetnega razreda A, ali drugimi osnovnimi izpostavljenostmi, zapadlost obveznosti/letnik obveznosti, popravke vrednosti in odpise 2 vrednostni papirji, zavarovani s hipoteko na poslovno nepremičnino (CMBS) FVPL/AFS 3 vrednostni papirji, zavarovani z dolžniškimi instrumenti (CDO) FVPL/AFS 4 vrednostni papirji, zavarovani s premoženjem (ABS) FVPL/AFS 5 Dolg podjetij FVPL/AFS 6 Druga posojila FVPL/AFS Skupaj II. Posojila, ki niso olistinjena Vrsta produkta Računovodska kategorija Podlaga za vrednotenje sheme Pripombe Stroški (2) Gospodarska vrednost Vrednost ob prenosu 7 Podjetniški HTM/L&R (1) Stroški (2) Podrobneje razčlenjeno glede na: geografsko območje, tveganje nasprotne stranke (PD), zmanjševanje kreditnega tveganja (finančno zavarovanje) in razrede zapadlosti, popravke vrednosti in odpise 8 Stanovanjski HTM/L&R Stroški 9 Drugo osebno HTM/L&R Stroški Skupaj II. Razkritje v celoti v zvezi z oslabljenimi sredstvi in povezanimi poslovnimi dejavnostmi Na podlagi teh košaric sredstev, prikazanih v Tabeli 1, je treba informacije o oslabljenih sredstvih banke, ki jih je treba pokriti z ukrepom finančne pomoči za oslabljena sredstva, predstaviti z nadaljnjo stopnjo razčlenjenosti, kot je predlagano v stolpcu s pripombami Tabele 1. Na podlagi dobrih praks, ki jih uporablja Odbor evropskih bančnih nadzornikov (3) (CEBS) pri razkritjih dejavnosti, na katere je vplivala finančna kriza, bi bilo mogoče informacije o dejavnostih banke, povezanih z oslabljenimi sredstvi, ki bi bile vključene v pregled uspešnosti poslovanja iz oddelka 5.1, urediti tako: Tabela 2 Dobre prakse, ki jih uporablja CEBS Skupina višjih nadzornikov: razkritje glavnih praks Poslovni model — opis poslovnega modela (tj. razlogov za opravljanje dejavnosti in prispevka k postopku ustvarjanja vrednosti) ter po potrebi kakršnih koli uvedenih sprememb (na primer zaradi krize) — opis strategij in ciljev — opis pomena dejavnosti in prispevka k poslovanju (vključno s kvantitativno obravnavo) — opis vrste dejavnosti, vključno z opisom instrumentov in njihovega delovanja ter izbirnimi merili, ki jih morajo izpolnjevati finančni produkti/naložbe — opis vloge in obsega vključenosti ustanove, tj. prevzete obveznosti in izdane obveznice — dejavnosti (SPE) (4) — narava izpostavljenosti (sponzor, ponudnik izboljšanja likvidnosti in/ali izboljšanja kreditne kvalitete) (SPE) — kvalitativna obravnava politike (LF) Tveganja in obvladovanje tveganj — opis narave in obsega tveganj, ki so nastala v zvezi z dejavnostmi in instrumenti — opis praks obvladovanja tveganj, ki se nanašajo na dejavnosti, ugotovljenih pomanjkljivosti katerih koli korektivnih ukrepov, ki so bili uvedeni za odpravo teh pomanjkljivosti — v sedanji krizi bi bilo treba posebno pozornost nameniti likvidnostnemu tveganju Učinek krize na poslovni izid — kvalitativni in kvantitativni opis poslovnega izida, s poudarkom na izgubah (kjer je ustrezno) in zmanjšanjih vrednosti, ki so imeli učinek na poslovni izid — razčlenitev zmanjšanj vrednosti/izgub po vrsti produktov in instrumentov, na katere je vplivala kriza (CMBS, RMBS, CDO, ABS in LBO (nakup s kreditnim vzvodom) so nadalje razčlenjeni po različnih merilih) — opis razlogov in dejavnikov, ki so povzročili sedanje učinke — primerjava (i) učinkov v (zadevnih) obdobjih ter (ii) izkazov poslovnih izidov pred in po učinku krize — razlikovanje med zmanjšanji vrednosti med realiziranimi in nerealiziranimi zneski — opis vpliva, ki ga je imela kriza na ceno delnice podjetja — razkritje tveganja največje izgube in opis, kako bi lahko nadaljnja gospodarska recesija ali oživitev trga vplivali na položaj ustanove — razkritje učinka gibanj kreditnega razmika za lastno pasivo na poslovni izid in na metode za določanje tega učinka — sprememba v izpostavljenosti od predhodnega obdobja, vključno s prodajo in zmanjšanji vrednosti (CMB/LF) Ravni in vrste izpostavljenosti — nominalni znesek (ali odplačana vrednost) in poštene vrednosti zapadlih izpostavljenosti — informacije o kreditnem zavarovanju (npr. prek zamenjave neplačil) in njegovih učinkih na izpostavljenosti — informacije o številu produktov — razčlenjena razkritja izpostavljenosti z vključitvijo: — ravni nadrejenosti tranš — ravni kreditne kvalitete (npr. bonitetne ocene, ali gre za vrednostne papirje investicijskega razreda, za katere letnike gre) — geografskega izvora — ali so bile izpostavljenosti kreirane, zadržane, začasno zadržane ali kupljene — lastnosti produkta: npr. bonitetne ocene, delež drugorazrednih hipotekarnih posojil, diskontne stopnje, samopridržek, razmiki, financiranje — lastnosti osnovnih izpostavljenosti: npr. letniki, razmerje med vrednostjo posojila in zavarovanja, informacije o zavarovanjih, povprečna utežena pričakovana življenjska doba osnovnih izpostavljenosti, predpostavka glede hitrosti predplačil, pričakovane izgube zaradi kreditnega tveganja — razporedi premikov izpostavljenosti med ustreznimi obdobji poročanja ter razlogi za to (prodaje, nakupi itd.) — obravnava izpostavljenosti, ki niso bile konsolidirane (ali ki so bile ugotovljene med krizo), in razlogi za to — izpostavljenost zavarovalnicam za zavarovanje kreditnih tveganj in kakovost zavarovanih sredstev: — nominalni zneski (ali odplačana vrednost) zavarovanih izpostavljenosti ter znesek kupljenega kreditnega zavarovanja — poštene vrednosti zapadlih izpostavljenosti in povezanega kreditnega zavarovanja — znesek zmanjšanj vrednosti in izgub z razlikovanjem med realiziranimi ter nerealiziranimi zneski — razčlenitev izpostavljenosti po bonitetnih ocenah ali nasprotnih strankah — razmerje med velikostjo namenske družbe in celotno izpostavljenostjo podjetja (SPE/CDO) — finančno zavarovanje: vrsta, tranše, bonitetna ocena, panoga, geografska razporeditev, povprečna zapadlost, letnik (SPE/CDO/CMB/LF) — zavarovanje pred tveganji drugih nasprotnih strank, vključno z izpostavljenostjo do zavarovalnic za zavarovanje kreditnih tveganj (CDO), kreditna sposobnost nasprotnih strank, s katerimi so sklenjeni posli zavarovanja pred tveganji (CDO) — celotna posojila, RMBS, izvedeni finančni instrumenti, drugo (O) — podrobnosti o kreditni kvaliteti (kot so bonitetna ocena, razmerja med vrednostjo posojila in zavarovanja, ukrepi za povečanje učinkovitosti) (O) — sprememba v izpostavljenosti od predhodnega obdobja, vključno s prodajo in zmanjšanji vrednosti (CMB/LF) — razlikovanje med konsolidiranimi in nekonsolidiranimi namenskimi družbami razlogi za konsolidacijo (če je primerno) (SPE) — financirana izpostavljenost in nefinancirane prevzete obveznosti (LF) Računovodske usmeritve in vprašanja vrednotenja — razvrstitev poslov in strukturiranih produktov za namene vodenja računov in povezano računovodsko obravnavo — konsolidacija SPE in drugih namenskih družb (kot so VIE (variable interest entities) in njihova uskladitev s strukturiranimi produkti, na katere je vplivala kriza zaradi drugorazrednih hipotekarnih posojil — podrobna razkritja poštenih vrednosti finančnih instrumentov: — finančni instrumenti, za katere se uporabljajo poštene vrednosti — hierarhična razvrstitev poštenih vrednosti (razčlenitev vseh izpostavljenosti, izmerjenih po pošteni vrednosti glede na različne ravni hierarhične razvrstitve poštenih vrednosti, in razčlenitev na denarne instrumente in izvedene finančne instrumente ter razkritja prehajanj med različnimi ravnmi) — obravnavanje učinkov spremembe poštene vrednosti ob začetnem pripoznanju v izkazu finančnega položaja (vključno s kvantitativnimi podatki) — uporaba možnosti vrednotenja po pošteni vrednosti (vključno s pogoji njene uporabe) in povezani zneski (z ustrezno razčlenitvijo) — razkritja metod modeliranja, uporabljenih za vrednotenje finančnih instrumentov, vključno z razkritji naslednjega: — opisa metod modeliranja in instrumentov, za katere se uporabljajo — opisa postopka vrednotenja (vključno zlasti z obravnavanjem predpostavk in vhodnih dejavnikov, na katerih modeli temeljijo) — vrste prilagoditev, ki so bile uporabljene za odražanje tveganj modela in drugih negotovosti pri vrednotenju — občutljivosti poštenih vrednosti in — scenarija izjemnih situacij — metodologije vrednotenja in primarni dejavniki (CDO) — popravek kreditnega vrednotenja za posamezne nasprotne stranke (CDO) — občutljivost vrednotenja na spremembe v ključnih predpostavkah in vhodnih dejavnikih (CDO) Drugi vidiki razkritij — opis politike razkrivanja in načel, ki se uporabljajo pri razkritjih ter finančnem poročanju Težave, povezane s prikazom — razkritja, potrebna za razumevanje obsega vključenosti ustanove v določeni dejavnosti, bi morala biti kolikor je mogoče zagotovljena na enem mestu — če so informacije navedene na več različnih mestih, bi jih bilo treba opremiti z jasnim navzkrižnim sklicevanjem, da se zainteresiranemu bralcu zagotovi usmerjanje med različnimi deli — opisna razkritja bi bilo treba čim bolje dopolniti s ponazorilnimi tabelami in pregledi, da se izboljša jasnost razkritja — ustanove bi morale zagotoviti, da terminologijo, ki se uporablja za opisovanje kompleksnih finančnih instrumentov in poslov, spremljajo jasna in ustrezna pojasnila (1) FVPL = Fair value through profit and loss (poštena vrednost skozi poslovni izid) = trgovalni portfelj + možnost vrednotenja po pošteni vrednosti); AFS = available for sale (razpoložljiv za prodajo), HTM = Held to Maturity (v posesti do zapadlosti), L&R = loans and receivables (posojila in terjatve). (2) Stroški pomenijo knjigovodsko vrednost posojil zmanjšano za oslabitev. (3) Vir: poročilo CEBS (Odbor evropskih bančnih nadzornikov) o preglednosti dejavnosti bank in njihovih finančnih produktov, na katere je vplivala nedavna finančna kriza, 18. junij 2008. (4) V poročilu skupine višjih nadzornikov se vsaka značilnost nanaša na posebno vrsto SPE, ali pa na vse kot celoto, pri čemer so to SPE (Special Purpose Entities – posebne namenske družbe na splošno), LF (Leveraged Finance – financiranje z zadolžitvijo), CMB (Commercial Mortgage-Backed Securities – vrednostni papirji, zavarovani s hipoteko na poslovno nepremičnino), O (druge izpostavljenosti drugorazrednih hipotekarnih posojil in posojil, alternativnih posojilom bonitetnega razreda A), CDO (Collateralised Debt Obligations – vrednostni papirji, zavarovani z dolžniškimi instrumenti).

PRILOGA IV Načela ter postopki vrednotenja in oblikovanja cen I. Metodologija in postopek vrednotenja Za namene ukrepov finančne pomoči za oslabljena sredstva bi morala biti sredstva razvrščena v skladu s ponazorilnima Tabelama 1 in 2 iz Priloge III. Določitev realne ekonomske vrednosti za namene tega sporočila (glej oddelek 5.5) bi morala temeljiti na pomembnih vhodnih tržnih podatkih in realističnih ter previdnih predpostavkah o prihodnjih denarnih tokovih. O metodi vrednotenja, ki jo je treba uporabiti za upravičena sredstva, bi se bilo treba dogovoriti na ravni Skupnosti in bi lahko bila različna za zadevna posamezna sredstva ali košarice sredstev. Kadar je mogoče, bi bilo treba tovrstno vrednotenje znova oceniti glede na tržne razmere, in sicer v rednih obdobjih v življenjski dobi sredstva. V preteklosti se je bolj ali manj uspešno uporabljalo več možnosti vrednotenja. Preprosti postopki obrnjene dražbe so se izkazali za uporabne v primeru kategorij sredstev, katerih tržne vrednosti so precej gotove. Vendar ta pristop ni bil uspešen za vrednotenje bolj kompleksnih sredstev v Združenih državah Amerike. Naprednejši dražbeni postopki so bolj prilagojeni primerom, v katerih je gotovost glede tržnih vrednosti manjša in ki zahtevajo natančnejši način ugotavljanja cen posameznih sredstev. Žal pa njihovo oblikovanje ni preprosto. Alternativa izračunom kompleksnih sredstev, ki temeljijo na modelu, je pomanjkljiva, saj je dovzetna za osnovne predpostavke (1). Možnost uporabe enotnih odbitkov pri vrednotenju za vsa kompleksna sredstva pomeni splošno poenostavitev postopka vrednotenja, čeprav privede do manj natančne določitve cene posameznih sredstev. Centralne banke imajo obsežne izkušnje glede mogočih meril in parametrov zavarovanja, zastavljenega za refinanciranje, ki bi lahko pomenile koristno oporo. Ne glede na izbrani model bi se morala postopek vrednotenja in zlasti ocena verjetnosti prihodnjih izgub opreti na dosledno testiranje izjemnih situacij v zvezi s scenarijem dolgotrajne svetovne recesije. Vrednotenje mora temeljiti na mednarodno priznanih standardih in merilih. Skupna metodologija vrednotenja, o kateri je dogovor sklenjen na ravni Skupnosti in ki se posledično izvaja v državah članicah, bi lahko znatno pripomogla k zmanjšanju zaskrbljenosti glede ogroženosti enakih možnosti za vse, ki je posledica potencialno hudih posledic neskladnih sistemov vrednotenja. Pri ocenjevanju metod vrednotenja, ki jih za ukrepe finančne pomoči predlagajo države članice, se bo Komisija načeloma posvetovala s skupinami strokovnjakov za vrednotenje (2). II. Določanje cene državne pomoči na podlagi vrednotenja Razlikovati je treba med vrednotenjem sredstev in določanjem cene ukrepa pomoči. Nakup ali zavarovanje na podlagi ugotovljene tekoče tržne vrednosti ali „realne ekonomske vrednosti“ z upoštevanjem napovedi prihodnjih denarnih tokov na podlagi načela „v posesti do zapadlosti“ bosta v praksi pogosto presegla sedanje zmogljivosti bank upravičenk za porazdelitev bremen (3). Cilj določanja cen mora temeljiti na vrednosti sredstev ob prenosu, ki je čim bližje ugotovljeni realni ekonomski vrednosti. Čeprav se zdi določanje cen na podlagi „realne ekonomske vrednosti“ v primerjavi s tekočo tržno vrednostjo in posledično z državno pomočjo ugodnejše, pa ga je mogoče razumeti kot protiutež sedanjim tržnim pretiravanjem zaradi sedanjih kriznih razmer, ki so povzročila poslabšanje ali celo propad nekaterih trgov. Večje ko je katero koli odstopanje vrednosti sredstev ob prenosu od „realne ekonomske vrednosti“, ter zato tudi znesek pomoči, večja je potreba po popravnih ukrepih za zagotovitev točnega dolgoročnega določanja cen (na primer s klavzulo o izboljšavi stanja) in bolj poglobljenega prestrukturiranja. Dovoljeni odklon od rezultata vrednotenja bi moral biti bolj omejen za sredstva, katerih vrednost je mogoče ugotoviti na podlagi zanesljivih vhodnih tržnih podatkov, kot za sredstva, katerih trgi so nelikvidni. Neupoštevanje teh načel bi bilo močen pokazatelj potrebe po obsežnem prestrukturiranju in izravnalnih ukrepih ali pa kar po nadzorovani likvidaciji. V vsakem primeru mora vsako določanje cene finančne pomoči za sredstva vključevati plačilo za državo, ki ustrezno upošteva tveganja prihodnjih izgub, ki presegajo te, napovedane v določitvi „realne ekonomske vrednosti“, ter vsako dodatno tveganje, ki izhaja iz vrednosti sredstev ob prenosu, ki je višja od realne ekonomske vrednosti. Takšno plačilo se lahko zagotovi z določitvijo cen prenosa aktive dovolj pod „realno ekonomsko vrednostjo“, da se poskrbi za ustrezno nadomestilo za tveganje v obliki sorazmernega potenciala za povečanje, ali z ustrezno prilagoditvijo provizije za jamstvo. Določitev potrebnega ciljnega donosa bi lahko „navdihnilo“ plačilo, ki bi bilo potrebno za ukrepe dokapitalizacije v vrednosti kapitalskega učinka predlagane finančne pomoči za sredstva. To bi moralo biti skladno s Sporočilom Komisije – Dokapitalizacija finančnih institucij v trenutni finančni krizi: omejitev pomoči na najmanjšo potrebno in zaščitni ukrepi za preprečevanje neupravičenega izkrivljanja konkurence, ob upoštevanju posebnih značilnosti ukrepov pomoči za sredstva in zlasti dejstva, da lahko ti pomenijo večjo izpostavljenost kot povečanja kapitala (4). Sistem določanja cen bi lahko vključeval tudi nakupne bone za delnice v bankah, ki bi imeli enako vrednost kot aktiva (s čimer bi višja plačana cena pomenila večji potencialni delež lastniškega kapitala). En model tovrstnega sistema določanja cen bi lahko bil scenarij nakupa aktive, po katerem bi se, potem ko bi slaba banka prodala aktivo in če bi ta ustvarila potrebni ciljni donos, takšni nakupni boni vrnili banki. Če z aktivo ne bi bil dosežen takšen donos bi morala banka za dosego ciljnega donosa plačati razliko v gotovini. Če banka ne bi plačala gotovine, bi država članica za dosego ciljnega donosa prodala nakupne bone. Po scenariju jamstva za aktivo bi bilo mogoče provizijo za jamstvo plačati v obliki delnic s fiksno obrestno mero, ki bi pomenile ciljni donos. Kadar bi bilo treba uporabiti jamstvo, bi lahko država članica z nakupnimi boni pridobila delnice v vrednosti zneskov, ki jih mora jamstvo pokriti. Vsak sistem določanja cen bi moral zagotoviti, da bi splošni prispevek bank upravičenk zmanjšal obseg neto državnega poseganja na najmanjše potrebno. (1) V vsakem primeru bi bila dražba mogoča le za homogene vrste sredstev, in ko je število potencialnih prodajalcev dovolj veliko. Poleg tega bi bilo treba uvesti najnižjo dovoljeno prodajno ceno, da bi se zagotovilo varstvo interesa države, in mehanizem za vračilo sredstev v primerih, ko bi končne izgube presegle najnižjo dovoljeno prodajno ceno. Tako bi bilo poskrbljeno za zadosten prispevek banke upravičenke. Za oceno takšnega mehanizma bo treba predložiti primerjalne scenarije z alternativnimi jamstvenimi/nakupnimi shemami, vključno s testom izjemnih situacij, da bi se zagotovila njihova splošna finančna enakovrednost. (2) Komisija bo mnenja teh skupin strokovnjakov za vrednotenje uporabila na podoben način kot pri drugih postopkih v zvezi z državno pomočjo, pri katerih se lahko posvetuje tudi z zunanjimi strokovnjaki. (3) Glej oddelek 5.2. (4) V scenariju jamstva za sredstva bi bilo treba upoštevati tudi to, da v nasprotju z ukrepi dokapitalizacije, v teh primerih likvidnost ni zagotovljena.