[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 14.7.2008

COM(2008) 448 konč.

POROČILO KOMISIJE SVETU

na podlagi člena 12 Okvirnega sklepa Sveta z dne 24. februarja 2005 o napadih na informacijske sisteme

1. UVOD

1.1. Ozadje

Namen tega poročila je oceniti, ali so države članice pravilno izv rševale Okvirni sklep Sveta 2005/222/PNZ o napadih na informacijske sisteme[1] (v nadaljnjem besedilu: OS) v svojih nacionalnih zakonodajah.

Glavni cilj[2] OS, s katerim se skuša približati predpise držav članic o kazenskem pravu na področju napadov na informacijske sisteme, je izboljšati sodelovanje med pravosodnimi in drugimi pristojnimi organi, vključno s policijo in drugimi specializiranimi službami kazenskega pregona iz držav članic. Glede na ta cilj je namen OS dopolniti in nadgraditi druge instrumente EU in mednarodne instrumente (zlasti Konvencijo Sveta Evrope o kibernetski kriminaliteti[3]).

Od sprejetja OS uspešni kriminalni napadi na informacijske sisteme vedno znova kažejo na potrebo po večji uskladitvi na evropski ravni glede odzivanja na take napade. Obsežen napad na estonsko informacijsko infrastrukturo v obliki zavrnitve storitve maja 2007 je bil pravočasno opozorilo glede razdiralnih in uničevalnih posledic takih napadov.

Po sprejetju OS se je zato okrepila potreba po njegovem popolnem in točnem izvrševanju v vsaki državi članici. Da je to poročilo pripravljeno ob pravem času, dokazuje tudi izrecna navedba boja proti kibernetski kriminaliteti v sklepnih ugotovitvah nedavne seje Sveta za pravosodje in notranje zadeve[4], na kateri je bilo tudi rečeno, da je Svet pričakoval poročilo Komisije o izvrševanju.

1.2. Uradna obvestila in odgovori

Na podlagi člena 12(2) OS morajo države članice do 16. marca 2007 posredovati besedila vseh predpisov, ki v nacionalni pravni red prenašajo obveznosti iz OS. Do tega datuma je samo ena država (Švedska) posredovala nacionalno besedilo Komisiji in celo to je bilo nepopolno. Komisija je zato države članice opomnila, da ji morajo poslati besedila vseh nacionalnih določb, ki prenašajo Okvirni sklep, in vse informacije v zvezi z izvrševanjem tega ukrepa, ki se jim zdijo primerne.

Komisija je nato do 1. junija 2008 prejela uradna obvestila ali odgovore 23 držav članic. Ni prejela odgovorov Malte, Poljske[5], Slovaške in Španije . Poleg tega odgovori Irske, Grčije in Združenega kraljestva , kar zadevne vlade tudi priznavajo, ne omogočajo ocene izvrševanja v teh državah, saj se je izvrševanje tam začelo z zamudo.

Navedenih sedem držav članic zato ni izpolnilo svoje obveznosti obveščanja na podlagi člena 12(2) OS. V tem poročilu se zato ocenjuje le zakonodaja 20 držav članic.

1.3. Metoda in ocenjevalna merila

To poročilo temelji na informacijah, ki so jih predložile države članice. Vendar ni nekaterih podatkov, ki so potrebni. Zato ocena in poznejše ugotovitve iz tega poročila deloma temeljijo na nepopolnih informacijah.

Na podlagi člena 34(2)(b) Pogodbe o Evropski uniji so okvirni sklepi za vsako državo članico zavezujoči glede cilja, ki ga je treba doseči, nacionalnim organom pa prepuščajo izbiro oblike in metod. Da se lahko objektivno oceni, ali država članica v celoti izvršuje okvirni sklep, so bila v zvezi z direktivami oblikovana splošna merila. Ta merila se lahko smiselno uporabljajo za okvirne sklepe. Predpisi za izvrševanje OS morajo zlasti delovati učinkovito z upoštevanjem ciljev OS, izpolnjevati zahteve glede jasnosti in pravne varnosti, zagotavljati celovito uporabo besedila na dovolj jasen in natančen način, treba pa jih je tudi izvršiti v predpisanem roku.

To poročilo se osredotoča zlasti na formalno raven izvrševanja določb o kazenskem pravu iz OS. Vendar pa dejanska uporaba teh predpisov presega obsega tega poročila.

2. OCENA

2.1. Splošno o izvrševanju

OS se v 20 državah članicah izvršuje zelo različno. V večini držav je besedilo v nacionalni zakonodaji podobno besedilu OS. V drugih se uporablja bolj posredna in splošna metoda izvrševanja. V številnih primerih to pomeni, da se uporabljenih pravnih pojmov in izrazov ne da zlahka primerjati. To poročilo bo, kolikor je to mogoče, upoštevalo splošno kazensko pravo držav članic in opredelilo vse posebne težave v zvezi s tem pristopom.

2.2. Opredelitve pojmov (člen 1)

Dvajset držav članic ni zagotovilo jasnih ali popolnih informacij o tem, kako se opredelitve pojmov iz OS uporabljajo v njihovi nacionalni zakonodaji. Vendar pa splošni okvir jasno kaže, da opredelitve pojmov v njihovi nacionalni zakonodaji zelo ustrezajo OS.

2.3. Nezakonit dostop do informacijskih sistemov (člen 2)

Komisija meni, da je vseh 20 držav članic v svojo zakonodajo preneslo glavno obveznost, tj. zagotoviti, da se namerni neupravičeni dostop do celotnega ali katerega koli dela informacijskega sistema kaznuje kot kaznivo dejanje.

Na podlagi zadnjega stavka prvega odstavka imajo države članice možnost, da kot kaznivo dejanje opredelijo tako dejanje samo „v primerih, ki niso majhnega pomena“. Naslednje države so, bolj ali manj izrecno, uporabile to možnost na podlagi tega, da spodaj opisani modeli ustrezajo opredelitvi „primerov, ki niso majhnega pomena“:

- v Avstriji je pravno merilo za kazensko odgovornost prisotnost namena vohunjenja podatkov in uporabe pridobljenih podatkov za ustvarjanje dobička ali povzročanje škode,

- Češka je nezakonit dostop opredelila kot kaznivo dejanje samo v primerih, kadar se podatki naknadno zlorabijo ali poškodujejo,

- na Finskem se za kazensko odgovornost zahteva, da so pridobljeni podatki „ogroženi“,

- v Latviji je nezakonit dostop opredeljen kot kaznivo dejanje le, „če je s tem povzročena znatna škoda“.

Da se lahko oceni, ali so ti modeli skladni z OS, je potrebna posebna razlaga „primerov, ki niso majhnega pomena“. Taka razlaga je potrebna zato, da se ugotovi, ali so države članice uradno zajele vsaj ključno področje opredelitve kaznivega dejanja iz OS. Namen člena 2 je varstvo zaupnosti informacijskih sistemov. Zato Komisija meni, da se mora pojem „primer majhnega pomena“ nanašati na primere nezakonitega dostopa, ki so majhnega pomena, ali na kršitev glede zaupnosti informacijskega sistema v majhnem obsegu. Vendar ustrezni avstrijski, češki, finski in latvijski predpisi, navedeni zgoraj, natančno navajajo okoliščine, npr. kje se je poseben kriminalni namen, zlasti tveganje ali posebna škoda, zgodila, kar pa ne more veljati za skladno z zgoraj navedeno razlago. Zato ima Komisija resne pomisleke o tem, ali zadevne avstrijske, češke, finske in latvijske določbe ustrezajo opredelitvi okoliščin „primerov, ki niso majhnega pomena“.

Tako razhajanje pri razlagi in uporabi možnosti, da se določena dejanja ne opredelijo kot kazniva, resno ogroža cilj, da se predpisi držav članic o kazenskem pravu na področju napadov na informacijske sisteme približajo.

Zato Komisija meni, da je le 16 od 20 držav članic pokazalo, da so pravilno izvršile člen 2 OS.

Na podlagi člena 2(2) se lahko države članice odločijo, ali bo ravnanje iz odstavka 1 opredeljeno kot kaznivo dejanje samo, če se kaznivo dejanje opravi s kršitvijo varnostnega ukrepa. To možnost je uporabilo sedem od 20 držav članic ( Avstrija, Finska, Nemčija, Madžarska, Italija, Latvija in Litva ).

2.4. Nezakonito poseganje v sistem (člen 3)

Komisija meni, da vseh 20 držav članic zajema glavno obveznost, tj. zagotavljati, da resno namerno oviranje ali prekinjanje delovanja informacijskega sistema z vnašanjem, prenašanjem, poškodovanjem, brisanjem, slabšanjem, spreminjanjem, preprečevanjem in onemogočanjem dostopa do računalniških podatkov kaznuje kot kaznivo dejanje.

Vendar pa bi bila za potrditev te ocene morda potrebna dodatna proučitev prakse v državah članicah, ki so za izvrševanje tega natančno opredeljenega člena OS izbrale razmeroma splošne določbe. Takšen primer je Danska , ki trdi, da zelo splošna pravna določba v zvezi z uničenjem, poškodovanjem ali odstranitvijo vseh vrst lastnine zajema vsa merila iz tega člena. Ker je tak pristop načeloma sprejemljiv, je lahko vprašljiv obseg, v katerem se taka določba lahko uporablja za napade na dostop, zlasti v primerih, kadar je lahko škoda le začasna[6].

Na podlagi zadnjega stavka člena 3 imajo države članice možnost, da kot kaznivo dejanje opredelijo tako dejanje samo „v primerih, ki niso majhnega pomena“. To možnost je uporabilo šest držav članic, ki so, bolj ali manj izrecno, trdile, da take okoliščine zajemajo naslednji modeli:

- avstrijska zakonodaja poseganje v sistem opredeljuje kot kaznivo dejanje samo v „hudih“ primerih,

- češka zakonodaja zahteva, da namen povzroča škodo ali izgubo[7],

- nemška zakonodaja zahteva, da je informacijski sistem, v katerega se je poseglo brez dovoljenja, „precejšnjega pomena za tretjo osebo“,

- estonska zakonodaja kazensko odgovornost pogojuje z merilom, da „je povzročena znatna škoda“,

- litovska zakonodaja kot kaznivo dejanje opredeljuje dejanja, „s katerimi se povzroči škoda“,

- latvijska zakonodaja kot kaznivo dejanje opredeljuje poseganje samo takrat, ko „so zaščiteni sistemi poškodovani ali uničeni ali ko je povzročena velika izguba“.

Da se lahko oceni, ali so zgoraj navedeni modeli skladni z OS, je treba natančnejše opredeliti „primere, ki niso majhnega pomena“. Ta potreba v zvezi s členom 2 se obravnava v točki 2.3 zgoraj.

Namen člena 3 je varstvo celovitosti informacijskih sistemov. Zato Komisija meni, da se mora pojem „primer majhnega pomena“ nanašati na primere, ko je majhnega pomena poseg v sistem ali ko je majhnega obsega poseg v celovitost informacijskega sistema. Zdi se, da so cilj zadevnih avstrijskih, čeških, estonskih in litovskih predpisov, ki so navedeni zgoraj, prav takšne okoliščine in jih je treba šteti za skladne z zahtevo, da so lahko iz dejanj, ki so opredeljena kot kazniva, izvzeti le manjši primeri poseganja v sisteme.

Vendar pa se zadevni nemški predpis nanaša na pomen za tretjo osebo, latvijski pa na škodo za zaščitene sisteme ali veliko izgubo. Komisija meni, da povezanost teh določb s celovitostjo informacijskih sistemov ni zadostna, da bi se ocenilo, ali sta skladni z možnostjo OS, da se iz dejanj, ki so opredeljena kot kazniva, izvzamejo „primeri, ki niso majhnega pomena“, ter da to ni skladno s ciljem OS, da se približajo predpisi držav članic o kazenskem pravu na področju napadov na informacijske sisteme.

Tako razhajanje pri razlagi in uporabi možnosti, da se določena dejanja ne opredelijo kot kazniva, resno ogroža cilj, da se predpisi držav članic o kazenskem pravu na področju napadov na informacijske sisteme približajo.

Zato Komisija meni, da je le 18 od 20 držav članic pokazalo, da so pravilno izvršile člen 3 OS.

2.5. Nezakonito poseganje v podatke (člen 4)

Komisija meni, da vseh 20 držav članic upošteva glavno obveznost, tj. zagotoviti, da se namerno brisanje, poškodovanje, slabšanje, spreminjanje, preprečevanje ali onemogočanje dostopa do računalniških podatkov na informacijskem sistemu kaznuje kot kaznivo dejanje. Številne države članice so člena 3 in 4 prenesle v eno samo nacionalno določbo. Kot je bilo že omenjeno, v primeru Danske Komisija ni prepričana, ali se šteje, da zelo splošna pravna določba v zvezi uničenjem, poškodovanjem ali odstranitvijo vseh vrst lastnine zajema dejanja v zvezi z računalniškimi podatki, naštetimi v navedenem členu. Za kratko obravnavo tega vprašanja glej pripombe glede člena 3 v točki 2.4.

Na podlagi zadnjega stavka tega člena imajo države članice možnost, da kot kaznivo dejanje opredelijo tako dejanje samo „v primerih, ki niso majhnega pomena“. To možnost so uporabile tri države članice, ki so, bolj ali manj izrecno, trdile, da take okoliščine upoštevajo naslednji modeli:

- češka zakonodaja zahteva, da namen povzroča škodo ali izgubo[8],

- estonska zakonodaja zahteva, da „je povzročena znatna škoda“,

- latvijska zakonodaja (člen 243 kazenskega zakonika) uporablja merilo, da „so zaščiteni sistemi poškodovani ali uničeni ali je povzročena velika izguba“.

Kot je opisano v točki 2.4 v zvezi z enakimi določbami za izvrševanje člena 3 OS, Komisija meni, da je češka, domnevno pa tudi estonska zakonodaja glede tega skladna z OS. Kot je že bilo navedeno, se za Latvijo ne more šteti, da izpolnjuje obveznosti iz te točke OS.

Komisija meni, da je 19 od 20 držav članic pokazalo, da so pravilno izvršile člen 4 OS.

2.6. Napeljevanje, pomoč in podpiranje ter poskus (člen 5)

Komisija meni, da glavno obveznost, tj. zagotoviti, da se napeljevanje, pomoč in podpiranje ter poskus povzročitve kaznivega dejanja kaznujejo, načeloma izpolnjuje 18 od 20 držav članic. Finska in Portugalska sta posredovali le nacionalne predpise v zvezi s poskusom in zato nista pokazali, kako so obveznosti v zvezi z napeljevanjem, pomočjo in podpiranjem zajete v njihovi nacionalni zakonodaji. Švedska nima določenih kazni za manjše primere napeljevanja, pomoči in podpiranja ter poskusa. Ta pristop ni skladen z zahtevami OS.

Države članice imajo možnost odločitve, da ne bodo uporabljale obveznosti zagotovitve, da je vsak poskus storitve kaznivega dejanja nezakonitega dostopa do informacijskih sistemov kazniv. Nemčija in Slovenija sta navedli, da to možnost uporabljata.

Komisija zato meni, da je člen 5 pravilno izvršilo 17 od 20 držav članic.

2.7. Kazni in oteževalne okoliščine (člena 6–7)

Komisija meni, da je vseh 20 držav članic zagotovilo, da se kazniva dejanja iz členov 2 do 5 OS kaznujejo z razumno učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi kaznimi za kazniva dejanja[9]. Tudi kazni, določene za nezakonito poseganje v sistem in nezakonito poseganje v podatke, izpolnjujejo posebne zahteve iz člena 6(2) OS.

Glede obveznosti, da se upoštevajo „oteževalne okoliščine“ za kaznivo dejanje, storjeno v okviru hudodelske združbe (člen 7), je stvar bolj raznolika:

- jasno je, da določbe, ki jih je navedla Avstrija , ne izpolnjujejo te obveznosti iz OS,

- danska zakonodaja ne navaja hudodelskih združb neposredno,

- v zadevni finski zakonodaji hudodelske združbe niso navedene,

- Portugalska mora svojo zakonodajo malo prilagoditi, da bo v celoti skladna z OS.

Druge države članice ( Bolgarija, Italija, Latvija in Švedska ) v določbah, ki so jih posredovale Komisiji, ne navajajo merila „hudodelske združbe“. Vendar pa besedila, ki so jih države posredovale, kažejo, da obveznost, da se za kazniva dejanja, ki vključujejo hudodelske združbe, uporabljajo hujše kazni, že v celoti zajemajo – čeprav posredno – določbe v Bolgariji, Italiji in Latviji . V teh državah članicah veljavne določbe za vse primere zadevnih kaznivih dejanj določajo hujše najmanjše kazni iz člena 7 OS. Švedska vlada trdi, da kazniva dejanja, storjena v okviru hudodelskih združb, v švedski zakonodaji v celoti zajema oteževalna okoliščina „hujši zločin“, v zvezi s tem pa je predložila tudi natančno razlago.

Zato Komisija meni, da vseh 20 držav članic pravilno izvršuje člen 6 in da jih 16 izpolnjuje obveznosti iz člena 7 OS.

2.8. Odgovornost pravnih oseb in kazni za pravne osebe (člena 8 in 9)

Komisija meni, da je 16 od 20 držav članic očitno sprejelo potrebne ukrepe za zagotovitev, da so pravne osebe odgovorne za kazniva dejanja iz členov 2, 3, 4 in 5 v okoliščinah, opisanih v členu 8(1).

Češka[10] , Latvija in Luksemburg[11] še niso izpolnili svoje obveznosti, da Komisijo obvestijo o kakršnih koli takšnih predpisih.

Estonija trdi, da njeni predpisi o civilni odgovornosti zajemajo vse primere, opisane v členu 8(1), vendar jih Komisiji ni natančno predstavila. Obveznosti v zvezi z naravo zadevne odgovornosti ni in nacionalni predpisi o upravni in civilni odgovornosti, če so v celoti skladni s členom 8, teoretično lahko zadostujejo. Vendar pa Estonija ni pojasnila, kako njena zakonodaja o civilni odgovornosti v celoti zajema obveznost iz OS.

Na podlagi člena 8(2) morajo države članice zagotoviti, da je pravna oseba lahko odgovorna za to, če je bilo zaradi pomanjkljivega nadzora ali kontrole s strani osebe iz odstavka 1 mogoče, da je oseba, ki je podrejena pravni osebi, storila kaznivo dejanje v korist pravne osebe. Komisija meni, da 10 od 20 držav članic izpolnjuje to zahtevo. Poleg Češke, Estonije, Latvije in Luksemburga , za katere se sklepne ugotovitve glede člena 8(1) nanašajo tudi na člen 8(2), Danska, Finska, Francija in Portugalska niso predložile zadevnih predpisov o odgovornosti pravnih oseb. Francija je navedla, da taka odgovornost izhaja iz predpisov o civilni odgovornosti, vendar ni pojasnila natančne vsebine te odgovornosti.

Na podlagi člena 9 države članice sprejmejo tudi potrebne ukrepe za zagotovitev, da se pravna oseba, ki je odgovorna v skladu s členom 8(1) in (2), kaznuje z učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi sankcijami. Tudi vseh 14 držav članic, ki so predstavile ukrepe, s katerimi ustrezno izvršujejo člen 8(1), in 10 držav članic, ki so izpolnile svojo obveznost na podlagi člena 8(2), je izpolnilo te obveznosti.

Zato Komisija meni, da je le 12 od 20 držav članic pokazalo, da so pravilno izvršile člena 8 in 9 OS.

2.9. Sodna pristojnost (člen 10)

Komisija meni, da je 17 od 20 držav članic izpolnilo svojo obveznost vzpostavitve sodne pristojnosti v zvezi s kaznivimi dejanji iz členov 2, 3, 4 in 5 OS (na podlagi posebnih meril iz člena 10). Čeprav je zaradi različnih metod sprejemanja zakonodaje o vprašanjih pristojnosti po državah članicah primerjava težja, Komisija ugotavlja, da je bilo izvrševanje člena dobro. Latvija in Portugalska nista izpolnili svoje obveznosti, da Komisiji sporočita svoje nacionalne predpise, s katerimi izvršujeta člen 10.

To možnost iz odstavka 5, ki državam članicam daje možnost o odločitvi, da ne uporabljajo predpisov o sodni pristojnosti iz odstavka 1(b) in (c) ali da jih uporabljajo samo v posebnih primerih ali okoliščinah, so uporabile Francija (v primeru odstavka (b)) ter Avstrija, Finska, Nemčija, Madžarska in Litva (za odstavek 1(c)) ter o tej možnosti obvestile Komisijo. Zdi se, da je tudi Italija uporabila odstavek 1(b) in (c), Estonija in Romunija pa odstavek 1(c), čeprav uradno tega niso potrdile. Avstrija je Komisijo obvestila, da še razmišlja, ali naj še naprej uporablja to možnost.

Komisija zato meni, da je člen 10 pravilno izvršilo 17 od 20 držav članic.

2.10. Izmenjava informacij (člen 11)

Države članice morajo zagotoviti uporabo obstoječe mreže operativnih točk za stike, ki so na voljo 24 ur na dan in sedem dni na teden. Komisija ni prejela nobenih informacij, na podlagi katerih bi lahko ocenila, ali navedeno drži v zvezi z OS v Belgiji , na Češkem , v Nemčiji , Italiji , na Nizozemskem , Portugalskem in v Sloveniji .

Glede obveznosti, da se generalnemu sekretariatu Sveta in Komisiji sporočijo točke za stike (člen 11(2)), Komisija ni prejela jasnih obvestil od Avstrije, Bolgarije, Italije in Portugalske .

Zato Komisija meni, da je le 11 od 20 držav članic pokazalo, da so v celoti izpolnile obveznosti iz člena 11.

3. SKLEPNE UGOTOVITVE

3.1. Raven izvrševanja

To poročilo je prvi vpogled v izvrševanje OS s strani držav članic. Potrjuje, da so države članice kazensko zakonodajo izvrševale zelo različno in da je zato zelo težko v celoti oceniti nacionalno zakonodajo brez vpogleda v to, kako se ta uporablja v praksi.

Komisija želi omeniti, da se OS v državah članicah še izvršuje. V praktično vseh 20 državah članicah, ocenjenih v tem poročilu, je bil dosežen znaten napredek, saj je bilo ugotovljeno, da je stopnja izvrševanja razmeroma visoka.

Očitno je, da Komisiji največjo skrb vzbuja sedem držav članic, ki morajo svoje morebitne izvedbene ukrepe še posredovati. Komisija države članice, ki OS še niso prenesle v svoje nacionalne določbe, poziva, da to stanje čim prej popravijo. Komisija države članice tudi poziva, da ponovno proučijo svojo zakonodajo ter tako pospešijo prizadevanja za boj proti napadi na informacijske sisteme.

3.2. Prihodnji razvoj

Od sprejetja OS so nedavni napadi po Evropi opozorili na številne nove grožnje, zlasti pojav istočasnih napadov na informacijske sisteme in večja kazniva uporaba tako imenovanih botnetov[12]. Ti napadi ob sprejetju OS niso bili v središču pozornosti. Kot odziv na ta potek dogodkov bo Komisija proučila ukrepe, katerih cilj bo poiskati boljše odzive na grožnje, ki jih predstavljajo botneti. Ti pomisleki lahko zajemajo opredelitev določenih dejavnosti, ki omogočajo kaznivo uporabo botnetov, kot kazniva dejanja ter tudi strožje najmanjše kazni za kazniva dejanja, storjena v obliki obsežnih in posebno nevarnih napadov na informacijske sisteme.

Komisija razmišlja tudi o tem, da bi sprejela ukrepe za spodbujanje učinkovite in pravočasne uporabe točk za stike s 24-urnim delovanjem, navedenih v členu 11. Na potrebo po čim prejšnjih skupnih ukrepih – ki bi pogosto vključevali zasebne operaterje – na mednarodni ravni za boj proti obsežnim napadom na informacijske sisteme so opozorili hujši incidenti, ki so se zgodili leta 2007. Za spodbujanje boljše usklajenosti in doslednosti v takem sistemu za odzivanje bi morale države članice razmisliti, ali naj se uporabljajo iste točke za stike kot v mrežah Sveta Evrope / G8[13]. Komisija bo zlasti proučila oblikovanje smernic EU o uporabi različnih mednarodnih mrež za vprašanja kriminala na področju visokih tehnologij.

[1] UL L 69, 16.3.2005, str. 67.

[2] Uvodna izjava 1.

[3] http://conventions.coe.int/Treaty/en/Treaties/Html/185.htm.

[4] 8. in 9. november 2007, glej http://register.consilium.europa.eu/pdf/sl/07/st14/st14617.sl07.pdf.

[5] Poljsko uradno obvestilo, ki je bilo predloženo prepozno 1. julija 2008, se ne upošteva zaradi strogih rokov, ki veljajo za objave, in se bo obravnavalo v poznejših ukrepih, ki bodo sledili objavi poročila.

[6] Kot so v svojih uradnih sporočilih Komisiji poudarile druge države članice.

[7] Češka vlada je navedla, da bo ta zahteva s sprejetjem novega kazenskega zakonika opuščena.

[8] Češka vlada je navedla, da bo ta zahteva s sprejetjem novega kazenskega zakonika opuščena.

[9] Omeniti je treba, da se zdi, da Avstrija dvomi o odvračilnosti svoje kazni za nezakonito poseganje v sistem.

[10] Češka vlada je navedla, da ima določene predpise glede civilne odgovornosti v tem okviru, vendar ni ne predložila besedila teh predpisov ne opisala njihove vsebine.

[11] Predlog predpisov, ki zajemajo to obveznost, je bil leta 2007 predstavljen luksemburškemu parlamentu, vendar Komisija nima podatkov, ali so bili sprejeti.

[12] Pojem „botnet“ se nanaša na omrežje kompromitiranih računalnikov, na katerih je nameščena programska oprema in ki se upravljajo na daljavo.

[13] Člen 35 Konvencije.