POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU Poročilo o napredku v zvezi z uporabo Direktive 2006/32/ES o učinkovitosti rabe končne energije in o energetskih storitvah ter v zvezi z uporabo Direktive 2004/8/ES o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo /* COM/2013/0938 final */





POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU Poročilo o napredku v zvezi z uporabo Direktive 2006/32/ES o učinkovitosti rabe končne energije in o energetskih storitvah ter v zvezi z uporabo Direktive 2004/8/ES o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo Uvod Cilj Direktive 2006/32/ES[1] o učinkovitosti rabe končne energije in o energetskih storitvah (v nadaljnjem besedilu: direktiva o energetskih storitvah) je povečati gospodarnost in učinkovitost rabe končne energije z vzpostavitvijo okvirnih ciljev, spodbud ter institucionalnih, finančnih in pravnih okvirov, potrebnih za odpravo tržnih ovir in nepopolnosti, ki preprečujejo učinkovito rabo končne energije. Njen cilj je tudi ustvarjanje pogojev za razvoj in spodbujanje trga za energetske storitve ter za zagotavljanje programov varčevanja z energijo in drugih ukrepov za izboljšanje učinkovitosti rabe končne energije. Direktiva o energetskih storitvah se uporablja za distribucijo in maloprodajo energije, zagotavljanje ukrepov za izboljšanje učinkovitosti rabe končne energije, razen dejavnosti, vključenih v sistem EU za trgovanje z emisijami, in v določeni meri za oborožene sile. Namenjena je maloprodaji, dobavi in distribuciji nosilcev energije, ki temeljijo na obsežnem omrežju, kot so električna energija, zemeljski plin ter druge vrste energije, kot so daljinsko ogrevanje, kurilno olje, premog in lignit, energenti iz gozdarskih in kmetijskih panog ter goriva. V skladu s členom 14(2) direktive o energetskih storitvah so morale države članice pripraviti drugi akcijski načrt za energetsko učinkovitost in ga najpozneje do 30. junija 2011 predložiti Komisiji[2]. Člen 14(5) direktive o energetskih storitvah določa, da Komisija na podlagi akcijskega načrta za energetsko učinkovitost oceni, v kolikšni meri so države članice napredovale pri izpolnjevanju nacionalnih okvirnih ciljev varčevanja z energijo. S tem poročilom se zato končujeta ocena in poročanje Komisije v zvezi z drugim akcijskim načrtom za energetsko učinkovitost v skladu z obveznostjo iz člena 14(5) direktive o energetskih storitvah. Poročilo je bilo pripravljeno pozneje, kot je bilo predvideno, ker vse države članice niso predložile svojih akcijskih načrtov za energetsko učinkovitost v skladu z rokom iz direktive o energetskih storitvah. Soproizvodnja z visokim izkoristkom zagotavlja znaten potencial za doseganje prihrankov energije v EU, ker se toplota, ki nastane pri proizvodnji električne energije, ne zavrže, ampak se prav tako porabi. Ta potencial še ni bil v celoti izkoriščen. Cilj Direktive 2004/8/ES[3] o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo (v nadaljnjem besedilu: direktiva o soproizvodnji) je olajšati namestitev in delovanje naprav za soproizvodnjo z namenom varčevanja z energijo in boja proti podnebnim spremembam. Direktiva o soproizvodnji bi morala kratkoročno omogočiti okrepitev obstoječih naprav za soproizvodnjo in spodbujanje novih obratov ter dolgoročno vzpostaviti potreben okvir za soproizvodnjo z visokim izkoristkom, da bi se zmanjšale emisije. Države članice so morale v skladu s členom 10 direktive o soproizvodnji objaviti poročilo z rezultati analize in ocenitev, opravljenih v zvezi s potrdilom o izvoru, nacionalnim potencialom za soproizvodnjo z visokim izkoristkom ter veljavnim zakonodajnim in regulativnim okvirom, povezanim s soproizvodnjo. Komisija mora v skladu s členom 11 direktive o soproizvodnji redno poročati o napredku pri doseganju ciljev direktive o soproizvodnji. To poročilo je v skladu s to zahtevo. Poročilo je bilo pripravljeno pozneje, kot je bilo predvideno, ker niso vse države članice predložile svojih poročil v skladu z rokom iz direktive o soproizvodnji. Opozoriti je treba, da bo direktiva o energetski učinkovitosti[4], ki začne veljati 5. junija 2014, skoraj v celoti razveljavila direktivo o energetskih storitvah in direktivo o soproizvodnji. Vendar obveznost glede določitve cilja na podlagi člena 4 direktive o energetskih storitvah ne bo razveljavljena do 1. januarja 2017. Temu poročilu je priložen delovni dokument služb Komisije (SWD(2013) 541 final), v katerem so navedene podrobnosti o uporabi direktive o energetskih storitvah in direktive o soproizvodnji s strani držav članic ter ocena napredka v zvezi z energetsko učinkovitostjo pri oskrbi z energijo in pri končni rabi. V njem je podrobno analiziran tudi akcijski načrt za energetsko učinkovitost posameznih držav članic. Izvajanje Direktive 2006/32/ES o učinkovitosti rabe končne energije in o energetskih storitvah Direktiva o energetskih storitvah je določala, da morajo države članice določiti in doseči nacionalni okvirni cilj varčevanja z energijo, ki za leto 2016 znaša vsaj 9 % prihrankov končne energije[5]. Večina določb te direktive je bila nadomeščena z natančnejšimi določbami v direktivi o energetski učinkovitosti. Vendar zahteve, povezane z 9-odstotnim ciljem, ne bodo razveljavljene do leta 2017. Čeprav se izračuni in metodologija zelo razlikujejo, bi bilo treba direktivo o energetskih storitvah obravnavati kot korak k doseganju bolj ambicioznega cilja EU, tj. 20-odstotnemu zmanjšanju porabe energije do leta 2020. Direktiva določa, da morajo države članice v svojih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost poročati o glavnih sprejetih in načrtovanih ukrepih za energetsko učinkovitost. Na splošno je bila kakovost drugih akcijskih načrtov za energetsko učinkovitost, ki so jih države članice predložile v obdobju 2011–2012 v okviru direktive o energetskih storitvah, ob upoštevanju njihove celovitosti, ravni opisa nacionalnih ukrepov politike in zajemanja glavnih sektorjev veliko večja kot kakovost prvih akcijskih načrtov za energetsko učinkovitost, ki so bili predloženi v obdobju 2007–2008. To se je kazalo tudi v prihrankih energije, za katere se je pričakovalo, da bodo doseženi zaradi izvajanja novih ukrepov, vključenih v druge akcijske načrte energetske učinkovitosti. Ker je direktiva o energetskih storitvah osredotočena na varčevanje pri rabi končne energije in energetskih storitvah, pri čemer ne vključuje, kot je navedeno, večine ukrepov za energetsko učinkovitost na strani oskrbe in ukrepov za izboljšanje energetske učinkovitosti udeležencev v sistemu za trgovanje z emisijami, so v veliko drugih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost navedene podrobnosti o dejavnostih, ki se izvajajo ali so načrtovane za izboljšanje energetske učinkovitosti oskrbe z energijo. Poleg tega je v akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost opisanih veliko različnih ukrepov za izboljšanje energetske učinkovitosti poleg energetskih storitev. Stavbe predstavljajo največji posamezni delež možnosti prihranka energije v EU, doseganje izboljšav energetske učinkovitosti v tem sektorju pa je prednostni cilj držav članic. Skoraj vse države članice so v drugih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost poročale o ukrepih, ki zajemajo tako nove in obstoječe stavbe kot stanovanjske in terciarne stavbe[6]. Prihranki, ki nastanejo zaradi gradbenih predpisov in ukrepov, predstavljajo pomemben del vseh nacionalnih prihrankov, pri čemer nekateri vključujejo začetne prihranke, ki izhajajo iz predpisov, ki se izvajajo od leta 1995. Tako kot v prvem poročevalnem obdobju je stanovanjski sektor glavna značilnost tudi v drugih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost, pri čemer je 17 držav članic poročalo o obsežnih programih prenove stavb. Nekatere države članice v svoje izračune prihrankov vključujejo učinke posebne zakonodaje EU o energetski učinkovitosti, kot so izvedbene uredbe v zvezi z okoljsko primerno zasnovo in energetskim označevanjem. Glede financiranja ukrepov za varčevanje z energijo je veliko držav članic poročalo o uporabi sredstev EU in prihodkov od prodaje enot dodeljene količine na podlagi Kjotskega protokola[7]. Hkrati se po vsej EU povečujejo prizadevanja za večjo vključenost zasebnega sektorja v financiranje izboljšav energetske učinkovitosti. Število spodbudnih horizontalnih ukrepov se je med prvim in drugim poročevalnim obdobjem povečalo. V skladu s tem so obveznosti glede prihrankov energije zdaj ključni del prizadevanj za spodbuditev hitrejših prihrankov energije. Pet držav članic je poročalo, da se sistemi belega certifikata[8], ki so bili vzpostavljeni, v njih že izvajajo. Dve državi članici sta v svojih drugih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost poročali, da bosta tak sistem kmalu uvedli. Podjetja za energetske storitve ostajajo ključno področje financiranja energetske učinkovitosti v EU. V skladu s tem več držav članic navaja, da bi se s pripravo vzorčnih pogodb za energetske storitve, uvedbo zakonodaje ali odpravo pravnih ovir omogočile energetske storitve v javnem sektorju podjetjem za energetske storitve. Hkrati veliko sporočenih ukrepov, povezanih s podjetji za energetske storitve, vsebuje le nekaj podrobnosti o dejanskih dejavnostih, ki jih je treba izvesti, kot je bilo ugotovljeno v prvem poročevalnem obdobju. Prihranki končne energije so leta 2010 po navedbah držav članic znašali približno 59 Mtoe (milijonov ton ekvivalentne nafte). Vrednost je za približno 35 % višja od vsote vmesnega cilja prihrankov energije, ki ga je določilo 27 držav članic v prvih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost, predloženih leta 2008. Navedene stopnje vmesnih prihrankov se gibljejo od 1,8 % referenčne porabe v Litvi do skoraj 9 % v Nemčiji in na Švedskem, kjer je bil okvirni cilj direktive o energetskih storitvah za leto 2016 učinkovito dosežen ob koncu vmesnega obdobja. Za leto 2016 je predvidenih 132 Mtoe skupnih prihrankov končne energije[9], kar je znatno več od okvirnega 9-odstotnega cilja, ki je približno 89 Mtoe. Španija in Nemčija napovedujeta najvišji stopnji prihrankov, medtem ko štiri države članice za leto 2016 navajajo prihranke, ki so nižji od 9 % njihove referenčne porabe energije. Pri primerjavi privarčevanih vrednosti držav članic je pomembno upoštevati uporabljene metode za izračun prihrankov, ne le navedenih in napovedanih stopenj prihrankov. Za količinsko opredelitev prihrankov je bilo uporabljenih več različnih pristopov. Zato so lahko številke iz tabele 1 spodaj le okviren kazalnik dejanskega vpliva varčevanja EU. Nacionalni pristopi so podrobneje proučeni v priloženem delovnem dokumentu služb Komisije. Kot kaže zgornji pregled napredka v zvezi z energetsko učinkovitostjo v EU, je bil med prvim in drugim obdobjem poročanja v skladu z direktivo o energetskih storitvah dosežen pozitiven razvoj dogodkov. Razširjena uporaba priročnika in predloge, ki ju je pripravila Komisija, je prispevala k splošno izboljšani kakovosti akcijskih načrtov za energetsko učinkovitost. Vendar bi veliko držav članic svoje poročanje lahko še izboljšalo z zagotavljanjem več podrobnosti o ukrepih in njihovem dejanskem izvajanju ter s pojasnitvijo metodologij, ki so jih uporabile za količinsko opredelitev prihrankov energije. Drugi krog poročanja kaže, da so še vedno možnosti za izboljšanje zagotavljanja informacij v akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost, da se pokaže, ali lahko države članice dosežejo cilj prihrankov energije in kako. Tabela 1: Cilji prihrankov končne energije in napovedi za leto 2016 iz akcijskih načrtov za energetsko učinkovitost ter navedeni prihranki za leto 2010 || Ciljni prihranki končne energije za leto 2010 (ekvivalent primarne energije v poševnem tisku) || Navedeni prihranki končne energije za leto 2010 (ekvivalent primarne energije v poševnem tisku) || Napovedani prihranki končne energije za leto 2016 (ekvivalent primarne energije v poševnem tisku) Država članica || Mtoe || % referenčne porabe || Mtoe || % referenčne porabe || Mtoe || % referenčne porabe Avstrija || 0,428 || 2,0 % || 1,180 || 5,5 % || 1,874 || 8,8 % Belgija || 0,789 || 3,0 % || 1,301 || 4,9 % || 2,985 || 11,4 % Bolgarija[10] || 0,209 || 3,0 % || 0,305 || 4,4 % || 1,066 || 15,3 % Ciper[11] || 0,060 || 3,3 % || 0,066 || 3,6 % || 0,191 || 10,4 % Češka republika[12] || 0,355 || 1,8 % || 0,532 || 2,7 % || 1,596 || 8,2 % Danska || 0,449 || 3,0 % || 0,664 || 4,4 % || 1,285 || 8,6 % Estonija || 0,061 || 2,3 % || 0,079 || 3,0 % || 0,213 || 8,1 % Finska || 0,507 || 3,0 % || 1,040 || 6,1 % || 2,123 || 12,5 % Francija || 5,000 || 3,8 % || 5,159 || 3,9 % || 18,000 || 13,5 % Nemčija || 12,181 || 6,1 % || 17,937 || 9,0 % || 33,868 || 17,1 % Grčija[13] || 0,439 || 2,8 % || 0,794 || 5,1 % || 1,415 || 9,0 % Madžarska || 0,152 || 1,0 % || 0,293 || 1,9 % || 1,371 || 9,0 % Irska || 0,559 || 4,5 % || 0,523 || 4,2 % || 1,576 || 12,6 % Italija || 3,066 || 2,7 % || 4,102 || 3,6 % || 10,880 || 9,6 % Latvija || 0,006 || 0,2 % || 0,294 || 8,8 % || 0,299 || 9,0 % Litva || 0,054 || 1,5 % || 0,067 || 1,8 % || 0,341 || 9,4 % Luksemburg || 0,045 || 2,7 % || 0,128 || 7,6 % || 0,238 || 14,1 % Malta || 0,011 || 3,0 % || 0,014 || 3,8 % || 0,033 || 9,0 % Nizozemska || 0,978 || 2,0 % || 2,278 || 4,7 % || 6,416 || 13,1 % Poljska || 1,021 || 2,0 % || 3,037 || 5,9 % || 5,779 || 11,3 % Portugalska || 0,344 || 1,9 % || 0,662 || 3,6 % || 2,240 || 12,2 % Romunija[14] || 0,940 || 3,0 % || 2,222 || 7,1 % || 2,800 || 9,0 % Slovaška || 0,224 || 3,0 % || 0,668 || 9,0 % || 0,671 || 9,0 % Slovenija || 0,102 || 2,5 % || 0,101 || 2,5 % || 0,591 || 14,5 % Španija[15] || 2,179 || 3,0 % || 4,720 || 6,5 % || 13,126 || 18,1 % Švedska || 2,003 || 6,3 % || 2,846 || 9,0 % || 4,626 || 14,6 % Združeno kraljestvo || 11,737 || 9,0 % || 8,547 || 6,6 % || 17,816 || 13,7 % Stopnje skupnih doseženih in napovedanih prihrankov v drugih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost so višje od drugih kazalnikov stopenj izboljšanja energetske učinkovitosti. Glede na druge akcijske načrte za energetsko učinkovitost navajajo države članice, ki uporabljajo zlasti kazalnike od zgoraj navzdol, 6,6-odstotno izboljšanje energetske učinkovitosti za 3-letno vmesno obdobje (2007–2010) ali več kot 2,1-odstotno povprečno letno izboljšanje referenčne porabe. Ta vrednost je v nasprotju s povprečno stopnjo zmanjšanja končne energetske intenzivnosti za približno 1,2 %, zabeleženo za leta 2000–2009 v okviru projekta Odyssee[16]. Znatno povečanje stopnje letnega izboljšanja, ki je razvidno iz akcijskih načrtov za energetsko učinkovitost, morda ni v celoti utemeljeno s povečanjem dejavnosti politike, ampak tudi z dodatnimi strukturnimi in statističnimi dejavniki ter neskladnostmi in prekrivanji, ki nastanejo pri agregiranju učinkov različnih nacionalnih ukrepov. Države članice, ki za določanje vrednosti prihrankov uporabljajo metode od spodaj navzgor ali metode za posamezne ukrepe, navajajo prihranke v višini 5,1 % referenčne porabe energije do leta 2010. Ta vrednost se zdi visoka tudi ob upoštevanju, da vrednosti, pridobljene po metodi od spodaj navzgor, za razliko od metod od zgoraj navzdol ne bi smele vključevati avtonomnih prihrankov, čeprav vključujejo nekatere začetne prihranke. Obstaja tudi tveganje dvojnega štetja, kadar je lahko do iste privarčevane vrednosti kWh privedlo več ukrepov politike. Tabela 2: Pregled ukrepov na strani oskrbe iz drugega akcijskega načrta za energetsko učinkovitost[17] Država članica || Ukrepi za obravnavanje izgub pri prenosu in distribuciji električne energije || Ukrepi za spodbujanje soproizvodnje z visokim izkoristkom || Ukrepi za prednostno uporabo drugih elektrarn z visokim izkoristkom, vključno z vetrnimi elektrarnami in fotovoltaiko || Ukrepi za spodbujanje daljinskega ogrevanja ali izboljšanje njegove učinkovitosti || Ukrepi za spodbujanje uravnavanja obremenitev || Ukrepi za spodbujanje ali razvoj pametnih omrežij || Ukrepi za obravnavanje učinkovitosti oskrbe z nafto in plinom || Prostovoljni sporazumi za spodbujanje prihrankov pri oskrbi || Ukrepi za spodbujanje večje konkurenčnosti med dobavitelji AT || || X || || X || || || || || BE || || X[18] || || || || || || || BG || X || X || || X || || X || || || CY || X || X || X || || || || || || CZ || || X || X || X || || || || || DK || X || || || X[19] || || || X || X || EE || X || X || || X || || || X || || X FI || || || || || || || || X || FR || || || || || || X || || || DE || || X[20] || || || || || || || X GR || X || X || X || X || || || || || HU || || || || X || || || || || IE || X || || X || || X || X || || X || X IT || X || X || X || || || X || || || LT || X || X || X || X || || X || X || || LV || || X || || || || || || || LU || || X || || || || || || || MT || X || X || || || || X || || || NL || || X || || || || || || || PL || X || || || X || || X || || || PT || || X || || || || || || || RO || || || || || || || || || SK || || X || || || || || || || SI || || X || X || X || || X || || X || ES || || X || X || || || || || || SE || || || || X || || X || || || UK || || || || || || X || || || Izvajanje Direktive 2004/8/ES o spodbujanju soproizvodnje Soproizvodnja z visokim izkoristkom (opredeljena kot postopek istočasne proizvodnje toplote in električne in/ali mehanske energije) ima znaten potencial v smislu varčevanja z energijo, vendar v EU večinoma ni izkoriščena. Cilj direktive o soproizvodnji je zato vzpostavitev preglednega skupnega okvira za spodbujanje in olajšanje postavitve obratov za soproizvodnjo. Direktiva bi morala kratkoročno omogočiti okrepitev obstoječih naprav za soproizvodnjo in spodbujanje novih obratov. Srednjeročno do dolgoročno pa bi direktiva morala vzpostaviti potreben okvir za soproizvodnjo z visokim izkoristkom, da bi se zmanjšale emisije CO2 in drugih snovi ter prispevalo k trajnostnemu razvoju. Države članice so morale v skladu z direktivo o soproizvodnji analizirati nacionalni potencial za soproizvodnjo z visokim izkoristkom, ovrednotiti ovire in upravne okvire ter oceniti zanesljivost sistema potrdil o izvoru (člen 10(1) direktive o soproizvodnji). Države članice so morale po 21. februarju 2007 vsaka štiri leta ovrednotiti napredek v zvezi s povečanjem deleža soproizvodnje z visokim izkoristkom pri dobavi energije. Do 11. oktobra 2011 so morale objaviti druga poročila o nacionalnem napredku, Komisija pa mora na podlagi navedenih poročil pregledati uporabo direktive o soproizvodnji. Vse države članice so izpolnile obveznost glede analize njihovega nacionalnega potenciala za soproizvodnjo in ovir za doseganje tega potenciala ter glede ocene njihovih upravnih okvirov, vključno s sistemom potrdil o izvoru. Vse države članice so predložile tudi prva in druga poročila o napredku, kot določa direktiva o soproizvodnji, čeprav so nekatere zamujale. Da bi Komisija spodbudila poročanje in zagotovila primerljive informacije za vrednotenje, je pripravila neobvezne predloge in vprašalnike za države članice, vendar teh vprašalnikov ali predlog niso uporabile ali izpolnile vse države članice. To je bil razlog za razlike v kakovosti, popolnosti in metodologiji. Informacije o napredku v zvezi s povečanjem deleža soproizvodnje z visoko učinkovitostjo, ki so navedene v nacionalnih poročilih, zato pogosto niso primerljive ter vključujejo različne stopnje podrobnosti in celovitosti. To velja tudi za nacionalne analize potenciala. Čeprav je bila direktiva o soproizvodnji prenesena v nacionalno zakonodajo, v nekaterih državah članicah leta 2010 sistem potrdil o izvoru ali metodologije izračuna količine električne energije, proizvedene s soproizvodnjo z visoko učinkovitostjo, še vedno niso bile v celoti vzpostavljene ali se v praksi niso veliko uporabljale. Nacionalna pravila omrežnega sistema glede priključitve na omrežje in dostopa do njega za soproizvodnjo z visokim izkoristkom so se izvajala na različne načine in kažejo velike razlike. Čeprav je bil dosežen napredek pri oblikovanju objektivnih in preglednih pravil, so načrtovanje priključitev in pogoji zaračunavanja še vedno kompleksni in obremenjujoči, zlasti za porazdeljeno soproizvodnjo. Države članice so morale oceniti tudi ovire za soproizvodnjo. Kot najpogostejše ovire za soproizvodnjo so opredelile cene goriva, povpraševanje po ogrevanju in hlajenju, zapletenost zakonodaje, pomanjkanje spodbud in pravila za dostop do električnih omrežij. Druge pomembne ovire so bile gospodarsko tveganje, negotovosti v sistemu za trgovanje z emisijami, pomanjkanje infrastrukture (za toploto) in finančnih virov ter pomanjkanje ozaveščenosti in nezrelost nekaterih tehnologij. Večina držav članic je v drugem poročilu o napredku navedla informacije o lastnih programih podpore za soproizvodnjo, čeprav to ni bilo predpisano z zakonom. Najpogostejša oblika podpore, uporabljena v sedemnajstih državah članicah v poročevalnem obdobju (do leta 2010), so bile tarife za dovajanje toka, cenovne premije ali zagotovljena odkupna cena za soproizvodnjo. Te mehanizme subvencioniranja cen so v petnajstih državah članicah spremljale kapitalske podpore. V veliko državah članicah so bile uporabljene tudi oprostitev plačevanja davka na energijo in davka na dohodek ter pospešene fiskalne olajšave. Nekatere države članice so združile več mehanizmov podpore, kot so certifikati, kombinirani s sistemi kvot (štiri države članice). Obseg, pogoji in trajanje nacionalnih programov podpore so se zelo razlikovali. Programi podpore so bili pogosto namenjeni posameznemu delu soproizvodnje, ki je bil izbran na primer glede na gorivo, kot je biomasa, ali zmogljivost, npr. pod 10 MW[21]. Napredek pri povečanju deleža soproizvodnje z visokim izkoristkom je od začetka veljavnosti direktive o soproizvodnji leta 2004 ostal majhen. Delež soproizvodnje v bruto proizvodnji električne energije v EU-27 se je povečal z 10,5 % leta 2004 na 11,2 % leta 2011. V absolutnem smislu se je proizvodnja električne energije iz soproizvodnje povečala za 38 TWh[22]: s 337 TWh leta 2004 na 375 TWh leta 2011. Na podlagi nacionalnih poročil, predloženih v skladu s členom 10 direktive o soproizvodnji, ki kažejo stanje do leta 2010 in so osredotočena na obdobje od leta 2008 naprej, so pri splošnem razvoju proizvodnje električne energije iz soproizvodnje z visokim izkoristkom vidne velike razlike med državami članicami. Leta 2009 je skupna proizvodnja iz soproizvodnje nekoliko upadla, zlasti v industriji, verjetno zaradi gospodarske recesije, vendar se je leta 2010 ponovno povečala. Od leta 2008 do leta 2009 se je električna zmogljivost povečala, proizvodnja električne energije pa se je zmanjšala, kar kaže na premajhno izkoriščenost zmogljivosti. Proizvodnja toplote iz soproizvodnje je stabilna, pri čemer ni zabeleženega upada, ter se na splošno postopno povečuje od leta 2004. Zmerno povečevanje je zlasti posledica naraščanja daljinskega ogrevanja v stanovanjskem, poslovnem in storitvenem sektorju. Delež soproizvodnje v proizvodnji toplote (termalne energije) se giblje od več kot 30 % na Švedskem (40 %), v Bolgariji (33 %), Češki republiki (33 %) in Estoniji (31 %) do manj kot 1 % v Grčiji, na Malti in Cipru. V tem obdobju se je stalno povečevala raba zemeljskega plina kot goriva za soproizvodnjo, in sicer z 39 % na 48 %, medtem ko se je raba premoga in lignita zmanjšala s 35 % na 21 %. Raba biomase in bioplina se je na splošno povečala z 9 % leta 2005 na 15 % leta 2010. Najpogostejša tehnologija je še vedno odjemno kondenzacijska parna turbina, katere uporaba pa se postopno zmanjšuje s 40 % leta 2005 na 36 % leta 2010, medtem ko delež uporabe plinskih turbin s kombiniranim ciklom narašča (s 23 % leta 2005 na 29 % leta 2010). Čeprav se je delež soproizvodnje z visokim izkoristkom na trgu električne energije povečal, je napredek ostal majhen in dosegel le 12-odstotni delež v proizvodnji električne energije namesto gospodarskega potenciala v višini 21 %, ki so ga opredelile države članice v analizi nacionalnega potenciala[23]. Sklepne ugotovitve V praksi so rezultat izvajanja direktive o energetskih storitvah zlasti ukrepi za rabo končne energije, na primer programi za prenovo stavb. Akcijski načrti za energetsko učinkovitost držav članic kažejo visoke stopnje prihrankov končne energije, doseženih do leta 2010, pri čemer je v njih navedeno, da bo večina držav članic zlahka presegla 9-odstotni okvirni cilj za leto 2016. To je spodbudno in kaže, da se zavezanost držav članic obrestuje v smislu varčevanja z energijo. Doseženi napredek bi se moral vzdrževati zaradi doseganja ambicioznega 20-odstotnega cilja EU za leto 2020 glede prihrankov energije ter dejanskega prenosa in izvajanja direktive o energetski učinkovitosti, ki je ključni instrument za doseganje tega cilja. V zvezi z direktivo o soproizvodnji kaže splošen razvoj proizvodnje električne energije iz soproizvodnje z visokim izkoristkom zmerno povečanje, zlasti zaradi povečanja daljinskega ogrevanja v stanovanjskem, poslovnem in storitvenem sektorju. Proizvodnja toplote iz soproizvodnje od leta 2004 postopno raste. Predlogi za dodatne ukrepe ali spremembe direktive o energetskih storitvah ali direktive o soproizvodnji se zdaj ne zdijo ustrezni. Obe direktivi bosta namreč razveljavljeni z direktivo o energetski učinkovitosti, ki ju bo nadomestila, pri čemer bo vključevala njune določbe in okrepila obveznosti držav članic. [1] UL L 114, 27.4.2006, str. 64. [2] Čeprav je Hrvaška akcijski načrt za energetsko učinkovitost predložila aprila 2013, ji tega v skladu z direktivo o energetskih storitvah ne bi bilo treba storiti, saj je obveznost nastala pred pristopom Hrvaške k EU. [3] UL L 52, 21.2.2004, str. 50. [4] Direktiva 2012/27/EU o energetski učinkovitosti, UL L 315, 14.11.2012, str. 1. [5] Priloga I k Direktivi določa, da morajo države članice izračunati svoje cilje glede na njihovo povprečno letno porabo končne energije za obdobje zadnjih petih let pred izvajanjem te direktive. [6] Glej oddelek 3.2 priloženega delovnega dokumenta služb Komisije SWD(2013) 541 final za poročilo o napredku v zvezi z energetsko učinkovitostjo v Evropski uniji. [7] Glej oddelek 4 priloženega delovnega dokumenta služb Komisije SWD(2013) 541 final. [8] To so certifikati, ki jih izdajo neodvisni certifikacijski organi in potrjujejo zahtevke o varčevanju z energijo udeležencev na trgu, ki so posledica ukrepov za izboljšanje energetske učinkovitosti (člen 3(s) direktive o energetskih storitvah). [9] Glej oddelek 4.9 in tabelo 10 priloženega delovnega dokumenta služb Komisije SWD(2013) 541 final. [10] Vrednosti za leto 2016 za Bolgarijo predstavljajo skupne prihranke od spodaj navzgor, navedene v akcijskem načrtu za energetsko učinkovitost. [11] Vrednosti za Ciper, Irsko in Nizozemsko so prikazane v ekvivalentu primarne energije. Ker v direktivi o energetskih storitvah prihranki „primarne“ ali „končne“ energije niso izrecno opredeljeni, so države članice predložile vrednosti na podlagi lastnih opredelitev. [12] Češka republika ne navaja jasno vmesnih doseženih prihrankov. Vrednost za leto 2010, navedena zgoraj, je ena tretjina napovedane vrednosti za leto 2016. [13] Da bi Grčija upoštevala vplive recesije, je prilagodila zelo visoke vrednosti vmesnih prihrankov, ki jih je dobila po metodah od zgoraj navzdol, da bi navedla bolj realen razpon prihrankov, ki jih bo verjetno dosegla. Tukaj navedena vrednost za leto 2010 predstavlja spodnjo mejo razpona. Za leto 2016 ne obstajajo jasne napovedi prihrankov energije. Z navedeno vrednostjo se predpostavlja, da bo dosežen 9-odstotni okvirni cilj. [14] Za Romunijo ni napovedanih prihrankov za leto 2016. Navedena vrednost za leto 2016 predstavlja 9-odstotni okvirni cilj iz direktive o energetskih storitvah. [15] Izračun 9-odstotnega cilja iz direktive o energetskih storitvah za Španijo na podlagi akcijskega načrta za energetsko učinkovitost ni jasen. [16] Projekt o kazalnikih energetske učinkovitosti (http://www.odyssee-indicators.org/), ki ga financira EU in uporablja metodologije od zgoraj navzdol, ki so podobne metodologijam, ki jih je v drugih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost uporabljalo veliko držav članic. [17] Tabela je zgolj opisna in kaže, da so države članice v drugih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost sprejele različne vrste ukrepov. Število križcev ni povezano s celovitostjo ali kakovostjo ukrepov, vključenih v drugi akcijski načrt za energetsko učinkovitost. [18] Ločeni ukrepi za valonsko in flamsko regijo ter regijo glavnega mesta Bruselj. [19] Ukrep ali strategija navedena, vendar ni predloženih podrobnosti. [20] Ukrepi v zvezi s soproizvodnjo, opisani v akcijskem načrtu za energetsko učinkovitost, so osredotočeni zlasti na naprave za soproizvodnjo za končno uporabo ali mikro naprave za soproizvodnjo. [21] Megavati. [22] Teravatne ure. [23] Priloga X ocene učinka direktive o energetski učinkovitosti, (SEC(2011) 779 final).