[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 15.9.2008

COM(2008) 552 konč.

POROČILO KOMISIJE SVETU

v skladu s členom 18 Direktive Sveta 2003/48/ES o obdavčevanju dohodka od prihrankov v obliki plačil obresti {SEC(2008) 2420}

POROČILO KOMISIJE SVETU

v skladu s členom 18 Direktive Sveta 2003/48/ES o obdavčevanju dohodka od prihrankov v obliki plačil obresti

Uvod

Člen 18 Direktive Sveta 2003/48/ES z dne 3. junija 2003 o obdavčevanju dohodka od prihrankov v obliki plačil obresti (v nadaljnjem besedilu: Direktiva) navaja, da „ Komisija o izvajanju te direktive poroča Svetu vsaka tri leta. Na podlagi teh poročil Komisija po potrebi predlaga Svetu spremembe Direktive, ki se izkažejo za potrebne za zagotovitev bolj učinkovitega obdavčevanja prihodka od prihrankov ter za odpravo nezaželenega izkrivljanja konkurence.“

Prvo poročilo temelji na posvetovanjih z davčnimi upravami držav članic EU, podatkih, ki so jih predložile v prvih dveh davčnih letih uporabe, ter ugotovitvah strokovne skupine, ki jo je ustanovila Komisija leta 2007, da bi se posvetovala s poslovnimi sektorji, ki jih Direktiva zadeva ali jih verjetno zadeva. Podrobnosti so na voljo na:

http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/personal_tax/savings_tax/savings_directive_review/index_en.htm

Poročilo zajema prenos in izvajanje Direktive ter povzema ekonomsko oceno (podrobnosti so v delovnem dokumentu služb Komisije SEC(2008) 2420) in nasvete Komisije glede potrebnih sprememb.

1. PRENOS IN IZVAJANJE DIREKTIVE

Vse države članice so prenesle Direktivo in začele izvajati izvedbene predpise na predvidene datume (tj. 1. julija 2005, Bolgarija in Romunija pa 1. januarja 2007). Komisija je doslej uvedla dva postopka za ugotavljanje kršitev v zvezi z izvajanjem Direktive. Dvema zadevnima državama članicama je bil poslan pisni opomin, s katerim sta bili pozvani k predložitvi pripomb. En primer se nanaša na nepopoln prenos člena 4(3), ki daje subjektom, ki so plačilni zastopniki v skladu s členom 4(2), možnost, da se jih za namene Direktive obravnava kot KNPVP[1]. Drugi primer pa zadeva neuporabo Direktive, kadar ima upravičeni lastnik status nerezidenta. Zadevna država članica meni, da se Direktiva ne uporablja, če je upravičeni lastnik oproščen davka v državi članici, katere rezident je. Komisija se s tem ne strinja.

Komisija je spremljala izmenjavo informacij, ki je potekala z uporabo skupne oblike izmenjave na podlagi standardne magnetne oblike OECD in komunikacijskega kanala „CCN-Mail 2“. Vsa izmenjava v letih 2006 in 2007 je potekala pravočasno in brez tehničnih težav. Vendar so države članice zlasti prvo leto poročale o nekaterih težavah pri prepoznavanju davkoplačevalcev zaradi pomanjkanja informacij o njihovih davčnih identifikacijskih številkah ali datumu/kraju rojstva. Komisija je olajšala sporočanje nekaterih statističnih podatkov in organizirala srečanja, da bi omogočila izmenjavo informacij med davčnimi upravami.

2. EKONOMSKA OCENA

Podatki iz držav članic so na voljo za drugo polovico leta 2005 in za leto 2006. Ocena učinka bi bila bolj natančna, če bi bila na voljo daljše časovne vrste, vključno z obdobjem pred uvedbo Direktive.

2.1 Podatki iz sodelujočih držav

Zbiranje in sporočanje tovrstnih podatkov je za veliko držav nova naloga, kar bi lahko tudi pojasnilo, zakaj nekatere vrednosti manjkajo, zlasti na področju izmenjave informacij. Poleg tega še niso dogovorjene opredelitve glede obdelave podatkov. Zaradi teh dejavnikov je bila analiza Komisije omejena.

Po pričakovanjih so pri izmenjavi informacij v skladu s členoma 8 in 9 najvišje vrednosti sporočala največja gospodarstva. Združeno kraljestvo je poročalo o 9,1 milijarde EUR za plačila od 1. julija 2005 do 5. aprila 2006 (konec davčnega leta).

Največji del prihodkov od davčnega odtegljaja sta v letih 2005 in 2006 zbrala Švica in Luksemburg, in sicer več kor 45 % ali 22 % skupnih prihodkov v tem zaporedju. V davčnih letih 2005 in 2006 sta bili največji upravičenki do prihodkov od davčnega odtegljaja Nemčija (192,7 milijonov EUR) in Italija (112,9 milijona EUR). Belgija je prejela več kot 71 milijonov EUR, večinoma iz Luksemburga (74 % od skupnega zneska).

2.2 Rezultati iz podatkovnih virov

Banka za mednarodne poravnave (BIS) zbira podatke o zunanjih pozicijah bank v približno 40 državah poročevalkah. Banka je zagotovila podatke, ki niso dostopni javnosti, o dvostranskih čezmejnih posojilih in depozitih držav poročevalk (le Singapur in Macao sta zavrnila razkritje svojih dvostranskih podatkov) za obdobje 2000–2007. Države so bile razdeljene na tri kategorije: države, ki uporabljajo davčni odtegljaj v skladu z Direktivo in povezanimi sporazumi, države, ki izmenjujejo informacije v okviru teh pravnih določb, ter tretje države. Ne glede na strukturne pomanjkljivosti podatkov se je delež držav z davčnim odtegljajem kot odstotek vseh depozitov od sredine leta 2003 do sredine leta 2005 znižal s 35,0 % na 29,3 %, vendar se je po uvedbi Direktive ustalil. Države, ki izmenjujejo informacije, imajo večje razmerje med bančnimi in nebančnimi[2] depoziti in njihov delež nebančnih depozitov se je rahlo zmanjšal, četudi se je to zgodilo pred začetkom veljavnosti Direktive.

Analizirani podatki EUROSTAT-a vključujejo skupni dohodek od obresti, razdeljen po prejemnikih za 20 držav članic EU med letoma 2000 in 2006. Tudi pri teh podatkih analiza ni pokazala znatne spremembe po začetku izvajanja Direktive. Delež obresti, ki so jih prejela gospodinjstva, se je glede na celotne obresti, ki so jih prejeli posamezniki ali družbe, zmanjšal, vendar je razlog za to predvsem v povišanju prejemkov finančnih korporacij. Prav tako je delež obresti v skupnem dohodku od lastnine, ki so ga prejela gospodinjstva, v primerjavi z dividendami upadel, vendar se je to začelo dogajati že leta 2000.

Razpoložljivi podatki o KNPVP in ne-KNPVP[3] med letoma 2002 in 2007, ki jih je zagotovila Evropska stanovska organizacija nacionalnih združenj podjetij, ki se ukvarjajo z upravljanjem premoženja, kažejo, da ostaja njihov delež ustaljen pri 78 % ali 22 % v tem zaporedju. Edino opazno gibanje je postopno zmanjševanje vlaganj KNPVP v obveznice, in sicer skupno z 29 % na 19,5 %, večinoma v korist vlaganj v lastniške instrumente. Tudi to gibanje je bilo prisotno že pred uvedbo Direktive.

3. MOžNE IZBOLJšAVE

Direktiva se je v mejah, določenih z njenim področjem uporabe, izkazala za učinkovito. Ima tudi posredne, nemerljive pozitivne rezultate, saj spodbuja davkoplačevalce, da izpolnjujejo obveznosti prijave dohodka od obresti. Vendar je pregled pokazal, da Direktiva trenutno ne zajema vsega, kar je bilo ambiciozno izraženo v soglasno sprejetih sklepih Sveta z dne 26. in 27. novembra 2000.

Zato se Komisija zavzema za nekatere spremembe, ki bi obravnavale naslednja vprašanja:

upravičeno lastništvo;

opredelitev plačilnega zastopnika;

obravnava finančnih instrumentov, enakovrednih tistim, ki jih Direktiva že izrecno zajema

postopkovni vidiki.

Delovni dokument služb Komisije SEC(2008) 559 „Izpopolnitev sedanjega področja uporabe Direktive Sveta 2003/48/ES o obdavčevanju dohodka od prihrankov“ („DDSK 559“), skupaj z gradivom, ki je na voljo na v uvodu omenjeni spletni strani, dopolnjuje analizo spodaj predstavljenih rešitev.

3.1 Upravičeno lastništvo ter plačila pravnim subjektom in organizacijam s sedežem znotraj in zunaj EU

Skladno s končnim ciljem Direktive obravnavata člena 1 in 2 le plačila obresti v neposredno korist posameznikov, ne pa tudi plačil pravnim subjektom in organizacijam. To omejeno področje uporabe lahko posameznikom rezidentom EU omogoči, da se s posredništvom pravne osebe ali organizacije izognejo uporabi Direktive.

Kot je pojasnjeno v oddelku 2.1 DDSK 559, nerazlikovalna razširitev Direktive na vsa plačila pravnim subjektom in organizacijam s sedežem v drugi državi članici ne bi bila primerna rešitev. Za doseganje končnega cilja Direktive morata biti znana posameznik, ki je upravičeni lastnik, pa tudi država članica, katere rezident je. Poleg tega takšna razširitev ne bi imela učinka v primerih, ko posameznik rezident EU opravlja naložbe preko posredniške pravne osebe ali organizacije s sedežem v državi, ki ni pod jurdisdikcijo EU (kjer je davek na dobiček po možnosti nižji ali pa ga sploh ni).

V skladu s sedanjim področjem uporabe in končnim ciljem Direktive bi bila učinkovitejša rešitev, da bi moral plačilni zastopnik uporabiti informacije o dejanskih upravičenih lastnikih plačila pravni osebi ali organizaciji, ki so mu že na voljo, če to ne bi pomenilo nesorazmerne obremenitve (pristop „spregleda“). To je podobno že obstoječi zahtevi iz člena 2(2) v zvezi s plačili posameznikom, za katere je znano, da so upravičeni lastniki. Koristni kazalniki so ukrepi „dolžnosti skrbnosti pri ugotavljanju identitete stranke“, h katerim so v boju proti pranju denarja[4] zavezani finančne ustanove in strokovnjaki znotraj EU. Ti zagotavljajo praktična merila, ki jih morajo takšne ustanove in strokovnjaki uporabljati pri ugotavljanju identitete posameznega upravičenca, v imenu katerega družba ali druga pravna oseba ali organizacija izvede transakcijo.

Vendar je treba opozoriti, da ta merila niso vedno ustrezna za ugotavljanje identitete upravičenega lastnika za namene Direktive. Pri plačilih obresti nosilca gospodarske dejavnosti s sedežem v EU drugemu nosilcu gospodarske dejavnosti (podjetju ali organizaciji), ki ima prav tako sedež v EU in zato spada v opredelitev „plačilnega zastopnika“, se zdi razjasnitev opredelitve in obveznosti plačilnega zastopnika (glej razdelek 3.2) zanesljivejša in sorazmernejša rešitev kot pa zgolj pristop „spregleda“ na podlagi ukrepov „dolžnosti skrbnosti pri ugotavljanju identitete stranke“. V zvezi s plačili posebnim kategorijam pravnih subjektov in organizacij s sedežem pod ciljno jurisdikcijo zunaj EU, s katerimi bi se upravičeni lastniki rezidenti EU lahko izogibali davku, bi lahko preučili možnost selektivne uporabe pristopa „spregleda“. Seznam teh jurisdikcij ter njihovih ustreznih pravnih subjektov in organizacij bi bilo treba nato priložiti Direktivi. Treba je zagotoviti postopke za prilagoditev priloge novim potrebam.

Vzporedno s takšno selektivno uporabo pristopa „spregleda“ bi bilo dobro razjasniti tudi odgovornost nosilcev gospodarske dejavnosti EU, kadar jim je znano, da je plačilo obresti subjektu s sedežem zunaj območja uporabe Direktive (in povezanih sporazumov) v korist posameznika, za katerega vejo, da je rezident druge države članice EU, in ki bi se lahko štel za njihovo stranko. S tem bi pripomogli k preprečevanju možnih zlorab mednarodne mreže finančnih ustanov (podružnic, hčerinskih in pridruženih družb ter holdingov) za izogibanje Direktivi (in sporazumom).

3.2 Opredelitev plačilnega zastopnika

Na podlagi dosedanjih izkušenj se pojavlja vprašanje primernosti opredelitve plačilnega zastopnika iz člena 4. Širši koncept „ nosilca gospodarske dejavnosti, ki plača ali zagotovi plačilo obresti v neposredno korist upravičenega lastnika “ iz odstavka 1 je razmeroma jasen in razen razjasnitve odgovornosti teh zastopnikov pri plačilih strankam zunaj EU (glej zadnji odstavek točke 3.1) ne potrebuje večjih sprememb; večjo negotovost pa je povzročil dodatni koncept „plačilnega zastopnika ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“ iz odstavkov 2 do 5 istega člena. Koncept je nosilcem gospodarske dejavnosti EU sicer povzročal stroške, vendar ni prinesel vseh rezultatov, ki so jih države članice pričakovale. Nekateri nosilci gospodarske dejavnosti, zlasti banke, pozivajo k odpravi tega koncepta.

Odsotnost nadomestnega mehanizma, ki bi urejal plačila neposrednim strukturam znotraj EU (kot razširjeni pristop „spregleda“, glej tretji odstavek razdelka 3.1), bi lahko spodbudila posamezne upravičene lastnike k znatnemu izkoriščanju teh struktur za izogibanje Direktivi. Nedavni primeri izogibanja davkom, v katere so vpletene države, ki niso članice EU in z EU že sodelujejo na področju obdavčevanja prihrankov, so pokazali, da so brez doslednega izvajanja koncepta „plačilnega zastopnika ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“ možne zlorabe in izkrivljanja. Naložbeni skladi, ki se urejajo na ravni EU in katerih dohodek se upošteva za namene Direktive (člen 6), bi se lahko soočili z nelojalno konkurenco s strani drugih neposrednih naložbenih struktur, ki so dejansko izključene iz glavne opredelitve plačilnega zastopnika iz člena 4(1), saj se njihova plačila pravno ne štejejo kot plačila obresti, čeprav izhajajo iz naložb v dolžniške terjatve.

Namesto odprave koncepta „plačilnega zastopnika ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“ Komisija predlaga, da se ta koncept razjasni in tako omogoči njegova dosledna uporaba. Lahko bi prešli s sedanjega pristopa, katerega glavno težišče je predhodni gospodarski subjekt v plačilni verigi, ki plačuje obresti zadevnim subjektom, na pristop, ki temelji na „pozitivni“ opredelitvi posredniških struktur, ki bi morale delovati kot „plačilni zastopnik ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“.

Pri tem pristopu bi morale te posredniške strukture nedvoumno uporabljati določbe Direktive, če je kateri koli njihov upravičeni lastnik posameznik, rezident druge države članice EU. To bi veljalo, kadar bi te strukture prejele kakršno koli plačilo obresti, kot je opredeljeno v členu 6, od katerega koli predhodnega gospodarskega subjekta v plačilni verigi , ne le od tistih s sedežem v drugi (zadnji stavek člena 4(2)) ali isti (člen. 4(4)), državi članici, temveč tudi od tistih s sedežem zunaj EU. S tem bi se izboljšala učinkovitost Direktive in zagotovilo boljše varstvo konkurence med predhodnimi gospodarskimi subjekti v plačilni verigi znotraj in zunaj EU.

Da bi se izognili izkrivljanju trga, mora „pozitivna“ opredelitev struktur, ki delujejo kot „plačilni zastopnik ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“ temeljiti na vsebinskih elementih in ne na njihovi pravni obliki. Odločilno merilo ne sme biti vprašanje, ali je struktura organizacija ali subjekt in ali je pravna oseba ali ne. Glede na cilj Direktive daje Komisija prednost opredelitvi, ki zajema vse subjekte in organizacije, ki niso obdavčene za svoj dohodek, vključno z dohodkom, ki ga zajema člen 6, v skladu s splošnimi pravili o neposrednem obdavčenju , ki se uporabljajo v državah članicah, v katerih ima subjekt ali organizacija glavno upravno središče in se lahko šteje za rezidenta. Izključeni bi bili le naslednji subjekti in organizacije:

naložbeni skladi, ki jih zajema člen 6,

pokojninski skladi in sredstva v zvezi s pogodbami o življenjskem zavarovanju,

subjekti in organizacije, ustanovljeni izključno v dobrodelne namene.

Možnost iz člena 4(3), da se subjekti in organizacije obravnavajo kot naložbeni skladi v skladu s členom 6, bi se ohranila le za tiste subjekte in organizacije, katerih sredstev ali dohodka v trenutku prejema plačila pravno ni mogoče pripisati upravičenemu lastniku. Če ne uveljavijo te možnosti, bodo morda morali delovati kot „plačilni zastopnik ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“ in posameznike, ki so prispevali v njihova sredstva, obravnavati kot upravičene lastnike.

„Pozitivni seznam“, ki za vsako državo članico zajema kategorije subjektov in organizacij, ki jih je treba obravnavati kot „plačilne zastopnike ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“, bi se priložil Direktivi, zagotovili bi se tudi postopki za prilagoditev te priloge novim potrebam. Sedanje obveznosti „predhodnih“ gospodarskih subjektov v plačilni verigi v skladu s členom 4(2), zadnji stavek, (in člena 11(5)) bi se ohranile le za plačila obresti tistim subjektom in organizacijam v drugih državah članicah, ki so glede na državo članico, katere rezidenti so, zajeti na tem „pozitivnem“ seznamu. Za države članice, katerih subjekti in organizacije ustrezajo opredelitvi „plačilnega zastopnika ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“, bi bil seznam vendarle zgolj okvirnega pomena in morale bi sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev, da bi vsi takšni subjekti in organizacije izpolnjevali svoje obveznosti, ne glede na vključenost na pozitivni seznam in na informacije, ki so jih dejansko prejele od predhodnih gospodarskih subjektov v plačilni verigi.

3.3 Dohodek, vključen v področje uporabe

V skladu z naslovom in preambulo je Direktiva v bistvu namenjena zagotavljanju obdavčenja dohodka od prihrankov v obliki obresti , ki je obdavčljiv po dokaj enotnih merilih v vseh državah članicah. S sprejetjem sklepov Sveta z dne 26. in 27. novembra 2000 o bistveni vsebini Direktive je bilo dejansko priznano, da ohranitev formalne opredelitve plačila obresti ne bi bila učinkovita in bi lahko vodila v nezaželeno izkrivljanje konkurence med neposrednimi in posrednimi naložbami v dolžniške terjatve. Zato je bilo poleg člena 6(1)(a) in (b) Direktive, v katerem so obresti opredeljene kot dohodek od dolžniških terjatev v skladu s členom 11 Vzorčne davčne konvencije OECD o dohodku in kapitalu, odločeno, da se razširi opredelitev dohodka od obresti, prejetega preko posredništva nekaterih naložbenih nosilcev (člen. 6(1)(c) in (d)).

Ob začetku veljavnosti Direktive leta 2005 je bilo očitno, da jo bo treba zaradi upoštevanja razvoja varčevalnih produktov in vedenja investitorjev dodatno izpopolniti. Sčasoma so se razvili tudi nacionalni davčni sistemi, da bi obravnavo dohodka od nekaterih vrst inovativnih finančnih produktov prilagodili obrestim od dolžniških terjatev.

Prvotno odločitev, da se vse inovativne finančne produkte izključi iz področja uporabe Direktive (Sklepi Ekonomsko-finančnega Sveta maja 1999 in novembra 2000), je spremljala izrecna izjava, da se bo ob prvem pregledu Direktive to vprašanje ponovno preučilo. Treba je razjasniti, kateri finančni instrumenti bi bili zajeti v področje uporabe Direktive, rešitve pa morajo biti dosledne in preproste. Cilj bi morala biti opredelitev, ki zajema vse vrednostne papirje, ki so enakovredni dolžniškim terjatvam, da bi se zagotovila učinkovitost Direktive v spreminjajočem se okolju ter preprečilo izkrivljanje trga.

Izdelava seznama vrst zadevnih instrumentov, ki bi se priložil Direktivi, se ne zdi izvedljiva. Namesto tega je treba v členu 6(1) navesti merila, na podlagi katerih bodo plačilni zastopniki ugotovili, kateri instrumenti spadajo v področje uporabe Direktive. Tehnične lastnosti instrumentov, kot je njihova sestava ali povezava med njihovo učinkovitostjo in dohodkom od dolžniških terjatev, plačilnim zastopnikom pogosto niso znane, zato se morajo praktična merila za razširitev področja uporabe Direktive na tiste vrednostne papirje, ki so enakovredni dolžniškim terjatvam, nanašati na podatek, kako zadevne vrednostne papirje ocenjujejo investitorji. Kot enakovredne dolžniškim terjatvam posamezni investitorji verjetno ocenjujejo tiste vrednostne papirje, katerih tveganje je znano na podlagi predstavitvenega prospekta ali drugih obveznih informacij, ki jih morajo investitorjem zagotoviti plačilni zastopniki, in ni višje od tveganja dolžniških terjatev. Tako bi se v področje uporabe Direktive vključil vsak dohodek od vrednostnih papirjev, pri katerih je kapital popolnoma ali skoraj popolnoma zaščiten in donosnost predhodno opredeljena, ob upoštevanju, da so ti vrednostni papirji s stališča investitorja načeloma sicer enakovredni dolžniškim terjatvam, vendar niso nujno sestavljeni iz dolžniških terjatev, temveč lahko temeljijo na primer na dobičku od delnic.

Skupaj s ponovno preučitvijo obravnave inovativnih finančnih produktov, bi lahko o drugih izboljšavah sedanje opredelitve plačila obresti razmislili v povezavi z naložbenimi skladi, tehnično opredeljenimi kot kolektivni naložbeni podjemi (člen 6(1)(c) in 6(1)(d) Direktive).

Kar zadeva kolektivne naložbene podjeme s sedežem v EU, člen 6 Direktive trenutno izrecno zajema le dohodek, pridobljen preko skladov KNPVP (glej opombo pod črto 1). Drugih kolektivnih naložbenih shem, dovoljenih v okviru nacionalnih ureditev držav članic in v EU znanih kot „ne-KNPVP“, Direktiva ne zajema v celoti. Obravnavajo se različno, kot ne-KNPVP s statusom pravne osebe (skladi, registrirani kot pravne osebe) ali kot ne-KNPVP brez statusa pravne osebe (neregistrirani, „pogodbeni“ skladi, družbe za upravljanje itd.). Za prve ne veljajo obveznosti iz Direktive, medtem ko so neregistrirani ne-KNPVP predmet Direktive kot „plačilni zastopniki ob plačilu ali ob zagotovilu takega plačila“ (člen 4(2)). Rezultat so razlike med obravnavanjem KNPVP in neregistriranih ne-KNPVP na eni strani ter registriranih ne-KNPVP na drugi strani. Neskladje v davčni obravnavi med različnimi kategorijami naložbenih skladov v EU ni niti v interesu notranjega trga niti ni bilo predvideno v Sklepih Ekonomsko-finančnega Sveta z novembra 2000, s katerimi je bila opredeljena bistvena vsebina Direktive. S tem bi lahko utemeljili spremembo člena 6(1)(c) in (d) Direktive, da se sklicevanje na Direktivo 85/611/EGS nadomesti s sklicevanjem na registracijo podjema v kateri koli državi članici. Vendar je treba celoten sklop kolektivnih naložbenih shem, ki bi jih bilo koristno vključiti na področje uporabe Direktive, natančno identificirati in opredeliti, preučiti pa je treba tudi praktične posledice takšne razširitve.

Kar zadeva sklade, ustanovljene zunaj EU, trenutno ni jasno, ali pojem „kolektivni naložbeni podjemi, ustanovljeni zunaj ozemlja“ zajema vse naložbene sklade, ne glede na veljavno ureditev in način ponudbe investitorjem. Primerna rešitev bi bila izpopolnitev te opredelitve v skladu z merili, o katerih bi se lahko dogovorili z državami zunaj EU in bi zagotovila, da bi se dohodek od obresti, prejet preko teh nosilcev, ustrezno upošteval ne glede na zemljepisno območje njihovega izvora. Obstoječa opredelitev „kolektivnega naložbenega sklada ali sheme“ OECD se zdi dobra osnova za možno spremembo člena 6, saj vključuje kakršne koli skupne naložbene nosilce, ne glede na pravno obliko, je preprosta in dovolj široka, da omogoča čim manjše tveganje za izogibanje obdavčenju.

Nekatere države članice so pozvale k obsežnejši razširitvi področja uporabe Direktive na vse vrste dohodka od naložb, vendar se jih trenutno s tem ne strinja veliko. Iz razlogov, navedenih v DDSK 559, ta direktiva morda ni najprimernejši okvir za izboljšanje sodelovanja med davčnimi upravami v zvezi z izplačili dividend in kapitalskega dobička iz špekulativnih finančnih instrumentov, ki ne zagotavljajo znatne kapitalske zaščite. Za zagotavljanje, da v zvezi s pogodbami o življenjskem zavarovanju in pokojninami ne bi prihajalo do dvojnega obdavčevanja ali izogibanja davkom, se zdijo primernejše rešitve, ki temeljijo izključno na izmenjavi informacij. Vendar dokler tak način izključne izmenjave informacij ne začne v celoti delovati v vseh državah članicah, bi bilo koristno preučiti možnost prehodnih določb, ki bi razširile področje uporabe Direktive vsaj na prejemke iz pogodb življenjskega zavarovanja, ki ne zagotavljajo znatnega kritja biometričnih tveganj, katerih učinkovitost je strogo vezana na dohodek od dolžniških terjatev ali enakovreden dohodek, zajet v členu 6, in ki imajo značilnosti (predvsem likvidnost), ki jim omogočajo, da se kolektivnim naložbenim podjemom prodajajo kot nadomestni produkti.

3.4. Druge izboljšave

Obstaja še več postopkovnih vidikov, v zvezi s katerimi je na podlagi izkušenj zaradi učinkovitosti zaželeno izboljšanje Direktive. Ta področja zadevajo:

– identifikacijo upravičenih lastnikov (člen 3);– nekatere postopkovne elemente opredelitve plačila obresti (člen 6);– informacije, ki jih sporočajo plačilni zastopniki (člen 8);– izjeme v postopku davčnega odtegljaja (člen 13) in– nekatera dopolnila člena 18 (pregled) v zvezi s statističnimi podatki iz držav članic.

V zvezi s členom 3 se zdijo primerne tri izboljšave: prva bi bila redno posodabljanje informacij o stalnem naslovu upravičenega lastnika za ugotavljanje njegovega rezidentstva za namen Direktive tako, da bi od plačilnih zastopnikov zahtevali „najpopolnejše informacije, ki so jim na voljo na dan plačila“. V to bi bile zajete tudi informacije, ki se zahtevajo za namen preprečevanja pranja denarja, ali drugi podatki, o katerih bi se dogovorilo med državami članicami v okviru posvetovalnega postopka. Druga izboljšava se nanaša na obveznost plačilnega zastopnika, da minimalni pristop „stalnega naslova“ nadomesti s pristopom, ki temelji na uradnem dokazu davčnega rezidentstva v določeni državi, kadar upravičeni lastnik tak dokaz prostovoljno zagotovi plačilnemu zastopniku, ne glede nato, ali je to za namen Direktive ali za druge namene. Tretja izboljšava bi lahko bila podrobnejša opredelitev pogojev, v okviru katerih plačilni zastopniki zahtevajo od upravičenega lastnika davčno identifikacijsko številko, tako da se Direktivi priloži seznam držav članic, ki svojim posameznikom rezidentom zagotavljajo davčne identifikacijske številke, ter uradnih dokumentov, v katerih je ta številka navedena (in format te številke, da se preprečijo napake).

Postopkovni vidik člena 6, ki ga velja preučiti, zadeva pogoje za zanesljivo uporabo pravila matične države . To je nujni element, ki plačilnim zastopnikom omogoča uporabo Direktive za dohodek iz kolektivnih naložbenih podjemov s sedežem v drugih državah članicah. Vse možnosti, ki jih sprejme država članica za svoje podjeme, morajo biti zavezujoče tudi za druge države članice. Za večjo usklajenost bi se lahko dogovorili o vrsti sprejemljivih meril za tehtanje sredstev podjemov. Dogovorjeni seznam zanesljivih dobaviteljev podatkov bi se lahko priložil Direktivi, zagotovil bi se tudi postopek za njegovo posodabljanje. Ti dobavitelji podatkov bi bili zlasti sposobni zagotoviti zanesljivost podatkov o podjemih s sedežem zunaj EU.

V zvezi s členom 8 pa se zdita smiselni dve izboljšavi. Prvič, da bi odpravili trenutne negotovosti v zvezi z obravnavanjem skupnih računov in skupnega upravičenega lastništva, bi od plačilnih zastopnikov zahtevali nekaj dodatnih informacij o plačilu (ali je sporočeni znesek polni znesek, delež, ki dejansko pripada upravičenemu lastniku ali enakovredni delež). Kot drugo se zdi koristno odpraviti sedanje omejitve člena 8(2), ki držav članic ne zavezujejo k razlikovanju med zneski, ki se nanašajo na element obresti pri plačilu, ter zneski, ki se nanašajo na celotne prihodke od prodaje, odkupa ali povračila dolžniških terjatev ali delov v KNPVP. Pomanjkanje podrobnih podatkov zmanjšuje vrednost izmenjanih informacij in nesorazmerno povečuje upravno breme države, v kateri je upravičeni lastnik rezident, v primerjavi z upravnim bremenom, ki ga ima ta z zagotavljanjem podrobnih informacij plačilni zastopnik in država, v kateri ima sedež. Obenem tudi otežuje merjenje učinkovitosti Direktive.

V zvezi s členom 13 Komisija predlaga Svetu, naj preuči možnost odprave postopka glede izjem pri postopku davčnega odtegljaja na podlagi potrdila, ki ga predloži upravičeni lastnik. Ta postopek zagotavlja manj podrobnih podatkov o državi, v kateri je upravičeni lastnik rezident, in je zanj manj uporaben kot nadomestni postopek prostovoljnega razkritja in izmenjave informacij. Dodatno breme za davčno upravo države plačilnega zastopnika zaradi obvezne uporabe navedenega drugega postopka se zdi utemeljeno. Poleg tega lahko uporaba postopka s predložitvijo potrdila sproži vprašanje združljivosti s prostim pretokom kapitala, npr. ker otežuje državljanom EU, ki so davčni rezidenti zunaj EU, da bi se izognili davčnemu odtegljaju, za katerega ne morejo pridobiti dobropisa ali povračila.

Nazadnje bi se lahko člen 18 dopolnil z obveznostjo držav članic, da si med seboj in s Komisijo pravočasno izmenjujejo nekatere ključne statistične podatke, s čimer bi se zagotovilo obsežno merjenje učinkovitosti Direktive. To bi lahko podprli z nekaterimi dodatnimi, a sorazmernimi zahtevami za plačilne zastopnike, da davčnim upravam predložijo nekatere dodatne informacije (npr. število upravičenih lastnikov, za katere se v skladu z Direktivo uporablja davčni odtegljaj).

[1] Kolektivni naložbeni podjemi za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje, ki so dovoljeni v skladu z Direktivo 85/611/EGS.

[2] Tukaj se „bančni“ nanaša na depozite bank, „nebančni“ pa na depozite drugih, vključno s posamezniki in družbami.

[3] Kolektivni naložbeni podjemi za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje, ki niso dovoljeni v skladu z Direktivo 85/611/EGS.

[4] Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/60/ES z dne 26. oktobra 2005 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja in financiranje terorizma.