[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 21.4.2009

COM(2009) 175 konč.

ZELENA KNJIGA

O PREGLEDU IZVAJANJA UREDBE SVETA (ES) ŠT. 44/2001 O PRISTOJNOSTI IN PRIZNAVANJU TER IZVRŠEVANJU SODNIH ODLOČB V CIVILNIH IN GOSPODARSKIH ZADEVAH

ZELENA KNJIGA

O PREGLEDU IZVAJANJA UREDBE SVETA (ES) ŠT. 44/2001 O PRISTOJNOSTI IN PRIZNAVANJU TER IZVRŠEVANJU SODNIH ODLOČB V CIVILNIH IN GOSPODARSKIH ZADEVAH

Zelena knjiga spremlja Poročilo Komisije o uporabi Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah („Uredba“)[1]. Namen te zelene knjige je začeti obsežno posvetovanje med zainteresiranimi stranmi o možnih načinih za izboljšanje izvajanja Uredbe v zvezi z vprašanji, zastavljenimi v Poročilu.

Komisija poziva vse zainteresirane, da ji pošljejo svoje pripombe glede spodnjih točk kot tudi vsakršen drug koristen prispevek do 30. junija 2009 na naslednji naslov:

Evropska komisija

Generalni direktorat za pravosodje, svobodo in varnost

Enota E2 – Civilno pravosodje

B - 1049 Bruselj. Telefaks: +32 22996457

E–naslov: jls-coop-jud-civil@ec.europa.eu

Prispevki bodo objavljeni na spletu. Pomembno je prebrati priloženo posebno izjavo o varstvu podatkov, ki daje informacije o tem, kako bodo osebni podatki in prispevki posameznikov obdelani. Poklicne organizacije se lahko vpišejo v Register zastopnikov interesov Evropske komisije[2].

1. Odprava vseh vmesnih ukrepov za priznanje in izvršitev tujih sodnih odločb („ eksekvatura “)

Postopek eksekvature iz Uredbe je v primerjavi s prejšnjim sistemom iz Bruseljske konvencije iz leta 1968 poenostavil postopek priznavanja in izvrševanja sodnih odločb. Vseeno pa je na notranjem trgu brez meja težko upravičiti stroške in izgubo časa, ki nastanejo za državljane in podjetja pri uveljavljanju njihovih pravic v tujini. Ob upoštevanju, da so zahteve za razglasitev izvršljivosti skoraj vedno uspešne in da se priznanje ter izvršba tujih sodnih odločb zelo redko zavrneta, bi bilo razumno prizadevati si za odpravo postopka eksekvature v vseh civilnih in gospodarskih zadevah. V praksi bi to veljalo predvsem za sporne zahtevke. Vendar bi odpravo eksekvature morala spremljati potrebna jamstva.

Pri nespornih zahtevkih so bili vmesni ukrepi odpravljeni na podlagi nadzora izpolnjevanja minimalnih standardov v državi članici izvora v zvezi z vročitvijo pisanj o začetku postopka in obveščanjem toženca o stanju zahtevka in postopku. Poleg tega naj bi se izjemni preizkus opravil v primerih, kadar vročitev ni bila opravljena tožencu osebno na način, ki bi mu omogočal pripravo obrambe, ali kadar toženec zaradi višje sile ali izrednih okoliščin ni mogel ugovarjati zahtevku („posebni preizkus“). V tem sistemu mora tožnik vseeno sodelovati v ugotovitvenem postopku, ki bolj verjetno poteka v državi članici izvora kot pa v državi članici izvršbe.

Na drugi strani pa Uredba št. 4/2009 o preživninskih obveznostih[3] za sporne in nesporne zahtevke odpravlja eksekvaturo na podlagi usklajenih pravil o pravu, ki se uporablja, varstvo pravic obrambe pa je zagotovljeno s postopkom posebnega preizkusa, ki se začne po izdaji sodne odločbe. Uredba št. 4/2009 torej zavzema stališče, da je ob majhnem številu „problematičnih“ sodnih odločb, za katere se zahtevata priznanje in izvršba, prosti pretok sodnih odločb mogoč, dokler je tožencu a posteriori na voljo učinkovito pravno sredstvo (posebni preizkus). Če bi bil podoben pristop na splošno sprejet v civilnih in gospodarskih zadevah, bi pomanjkanje usklajenosti takšnega postopka posebnega preizkusa lahko privedlo do določene stopnje pravne negotovosti v redkih primerih, ko se toženec ni mogel zagovarjati pred tujim sodiščem. Zato bi bilo treba razmisliti, ali ne bi bila zaželena večja usklajenost postopka preizkusa.

Vprašanje 1: Ali menite, da bi na notranjem trgu moral biti zagotovljen prosti pretok vseh sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah brez kakršnih koli vmesnih postopkov (odprava eksekvature)? Če je odgovor pritrdilen, ali menite, da bi bilo treba ohraniti nekatera jamstva, da bi se eksekvatura lahko odpravila? Če je odgovor pritrdilen, katera so ta jamstva? |

2. Izvajanje Uredbe v mednarodnem pravnem redu

Dobro delovanje notranjega trga in trgovinska politika Skupnosti tako na ravni EU kot tudi mednarodni ravni zahtevata, da je enak dostop do sodnega varstva na podlagi jasnih in natančnih pravil o mednarodni pristojnosti zagotovljen ne samo tožencem, temveč tudi tožnikom s stalnim prebivališčem v Skupnosti. Osebe iz Skupnosti imajo v svojih razmerjih s strankami iz tretjih držav podobne potrebe glede sodnega varstva. Način reševanja teh potreb se med državami članicami ne bi smela razlikovati, zlasti ob upoštevanju, da pravila o subsidiarni pristojnosti ne obstajajo v vseh državah članicah. Skupni pristop bi okrepil pravno varstvo državljanov in gospodarskih subjektov Skupnosti ter zagotovil uporabo obvezne zakonodaje Skupnosti.

Da bi se področje uporabe pravil o pristojnosti razširilo na tožence s stalnim prebivališčem v tretjih državah, bi bilo treba razmisliti, v kakšnem obsegu bi se posebna pravila o pristojnosti iz Uredbe ob uporabi sedanjih naveznih okoliščin lahko uporabila za tožence iz tretjih držav.

Poleg tega bi bilo treba razmisliti, v kakšnem obsegu je potrebno in primerno vpeljati dodatne navezne okoliščine za določitev pristojnosti v sporih s tožencem iz tretje države („subsidiarna pristojnost“). Pomemben cilj veljavnih nacionalnih pravil je zagotavljanje dostopa do sodnega varstva; premisliti bi bilo treba, kakšna enotna pravila bi bila ustrezna. Pri tem bi bilo treba najti ravnovesje med zagotavljanjem dostopa do sodnega varstva na eni strani in mednarodno kurtoazijo na drugi strani. V tej zvezi bi se lahko upoštevale tri navezne okoliščine: izvajanje dejavnosti, če se spor nanaša na te dejavnosti; kraj lege premoženja, če se zahtevek nanaša na to premoženje; in forum necessitatis , kar bi omogočalo postopek v primerih, v katerih sicer ne bi bilo dostopa do sodnega varstva[4].

Nadalje bo, če bodo vzpostavljena enotna pravila glede zahtevkov zoper tožence iz tretjih držav, naraslo tveganje vzporednih postopkov pred sodišči države članice in tretje države. Zato je treba razmisliti, v katerih primerih mora biti dostop do sodišč držav članic zagotovljen ne glede na postopke, ki tečejo drugje, ter v katerih primerih in pod katerimi pogoji bi bilo primerno dovoliti sodiščem, da se izrečejo za nepristojna v korist sodišč tretjih držav. To bi se na primer lahko zgodilo, kadar sta stranki sklenili izključni sporazum o izbiri sodišča v korist sodišč tretjih držav, kadar so za spor sicer izključno pristojna sodišča tretje države ali kadar se je v tretji državi že začel vzporedni postopek[5].

Končno pa bi bilo treba proučiti, v kakšnem obsegu bi morala skupna pravila o učinkovanju sodnih odločb tretjih držav spremljati razširitev področja uporabe pravil o pristojnosti. Usklajenost pravil o učinkovanju sodnih odločb tretjih držav bi zagotovila večjo pravno varnost zlasti tožencem iz Skupnosti, zoper katere tečejo postopki pred sodišči tretjih držav. Skupni sistem priznavanja in izvrševanja sodnih odločb tretjih držav bi tožencem omogočal, da predvidijo, v katerih okoliščinah bi se sodna odločba tretje države lahko izvršila v vsaki državi članici Skupnosti, še zlasti kadar sodna odločba krši obvezno pravo Skupnosti ali pa pravo Skupnosti določa izključno pristojnost sodišč držav članic[6].

Vprašanje 2:

Ali bi se po vašem mnenju posebna pravila o pristojnosti iz Uredbe lahko uporabila za tožence iz tretjih držav? Katere dodatne navezne okoliščine za določitev pristojnosti se vam zdijo potrebne v takšnih primerih?

Kako bi morala Uredba upoštevati izključno pristojnost sodišč tretjih držav in postopke, ki tečejo pred sodišči tretjih držav?

Pod katerimi pogoji bi morale biti sodne odločbe tretjih držav priznane in izvršene v Skupnosti, zlasti v primerih, povezanih z obveznim pravom Skupnosti, ali kadar so sodišča držav članic izključno pristojna?

3. Izbira sodišča

Sporazumi strank o pristojnosti bi morali imeti največji možni pravni učinek, nenazadnje zaradi njihovega praktičnega pomena v mednarodni trgovini. Zato bi bilo treba razmisliti, v kakšnem obsegu in na kakšen način bi se lahko okrepilo učinkovanje takšnih sporazumov v okviru Uredbe, zlasti v primeru vzporednih postopkov.

Ena rešitev bi lahko bila, da je sodišče, določeno v sporazumu o izbiri izključno pristojnega sodišča, oproščeno obveznosti prekiniti postopek, ki izhaja iz pravila o litispendenci [7]. Slaba stran te rešitve je, da omogoča vzporedne postopke z nezdružljivimi sodnimi odločbami.

Druga rešitev bi bila, da bi se v primeru sporazumov o izbiri izključno pristojnega sodišča pravilo prednosti obrnilo. Pri tej možnosti bi imelo v sporazumu določeno sodišče prednost, da se izreče za pristojno, vsako drugo sodišče pa bi moralo prekiniti postopek, ki ga je začelo, dokler pristojnost izbranega sodišča ni vzpostavljena. Ta rešitev je že predvidena v Uredbi, kadar nobena od strank nima stalnega prebivališča v državi članici. S takšno rešitvijo bi se notranja pravila Skupnosti močno približala mednarodnim pravilom. Slaba stran te rešitve bi lahko bila v tem, da mora stranka v primeru neveljavnega sporazuma najprej zahtevati ugotovitev njegove neveljavnosti pred sodiščem, določenim v sporazumu, preden se lahko obrne na sicer pristojna sodišča.

Alternativno bi se lahko ohranilo obstoječe pravilo o litispendenci , istočasno pa bi se lahko predvidela neposredna komunikacija in sodelovanje med obema sodiščema, pri čemer bi bilo na primer sodišče, ki je prvo začelo postopek, zavezano, da se v določenem roku izreče o svoji pristojnosti in redno obvešča sodišče, ki je postopek začelo pozneje, o poteku postopka. Pri tej možnosti bi bilo treba zagotoviti, da tožnik iz razlogov, na katere ne more vplivati, ne izgubi izbranega sodišča.

Učinkovitost sporazumov o pristojnosti bi se lahko povečala tudi z odškodninami zaradi kršitve takšnih sporazumov, na primer zaradi zamude ali uporabe klavzul o ugotovitvi neplačila v posojilnih pogodbah.

Nadaljnja rešitev bi lahko bila, da bi se v primerih vzporednih postopkov, kadar gre za postopek z meritornim odločanjem na eni strani in postopek z (negativnim) ugotovitvenim zahtevkom na drugi strani, izključila uporaba pravila o litispendenci ali vsaj zagotovila prekinitev zastaralnih rokov v zvezi z vsebinskim zahtevkom, če ugotovitvenemu zahtevku ni ugodeno.

Končno pa bi se negotovosti glede veljavnosti sporazuma lahko izognili na primer tako, da bi bila predpisana standardna klavzula o izbiri sodišča, s čimer bi se istočasno lahko pospešila ugotovitev pristojnosti s strani sodišč[8]. Ta možnost bi se lahko povezala z nekaterimi od zgoraj predlaganih rešitev: sprejetje vzporednih postopkov ali obrnitev pravila prednosti bi se lahko omejila na tiste primere, v katerih ima sporazum o izbiri sodišča standardno obliko, predpisano z Uredbo.

Vprašanje 3: Katera od zgoraj predlaganih rešitev ali kakšna drugačna rešitev je po vašem mnenju najprimernejša za povečanje učinkovitosti sporazumov o izbiri sodišča v Skupnosti? |

4. Industrijska lastnina

Možnost učinkovitega uveljavljanja ali izpodbijanja pravic industrijske lastnine v Skupnosti je temeljnega pomena za dobro delovanje notranjega trga. Materialno pravo intelektualne lastnine je v veliki meri že del pravnega reda Skupnosti ( acquis communautaire )[9]. Cilj Direktive 2004/48/ES o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine[10] je približevanje določenih procesnih vprašanj v zvezi z uveljavljanjem pravic. Za reševanje vprašanj pomanjkanja pravne varnosti in visokih stroškov, povzročenih s podvajanjem postopkov pred nacionalnimi sodišči, je Komisija predlagala uvedbo celovitega sodnega sistema z vzpostavitvijo enotnega evropskega sistema reševanja patentnih sporov, v okviru katerega bi se lahko izdale sodne odločbe o veljavnosti in kršitvah evropskih patentov in prihodnjih patentov Skupnosti za celotno območje notranjega trga[11]. Poleg tega je Komisija 20. marca 2009 sprejela Priporočilo Svetu o pooblastitvi Komisije za začetek pogajanj za sprejetje mednarodnega sporazuma med Skupnostjo, njenimi državami članicami in drugimi pogodbenicami Evropske patentne konvencije[12]. Dokler pa enotni sistem reševanja patentnih sporov še ni vzpostavljen, se lahko v okviru Uredbe (ES) št. 44/2001 ugotovijo in obravnavajo določene pomanjkljivosti sedanjega sistema.

Glede usklajevanja vzporednih postopkov v zvezi s kršitvijo pravic industrijske lastnine bi se lahko okrepila komunikacija in sodelovanje med sodišči, pred katerimi tečejo vzporedni postopki, in/ali izključila uporaba pravila o litispendenci v primeru negativnega ugotovitvenega zahtevka (glej točko 3 zgoraj).

Glede usklajevanja postopkov v zvezi s kršitvijo in ničnostjo patenta je splošna študija predlagala različne rešitve za boj zoper taktike, imenovane torpedi (za navedene rešitve glej študijo). Problemi bi se lahko reševali tudi z vzpostavljenim enotnim sistemom reševanja patentnih sporov; spremembe Uredbe v tem primeru ne bi bile potrebne.

Če se zdi primerno zagotoviti združitev pravd zoper več kršiteljev evropskega patenta, kadar kršitelji pripadajo skupini podjetij in delujejo usklajeno, bi bila rešitev lahko posebno pravilo, ki bi omogočalo postopke v zvezi s kršitvijo določenih pravic industrijske lastnine zoper več tožencev, ki bi se začeli pred sodišči države članice, kjer ima stalno prebivališče toženec, ki delovanje usklajuje ali je kako drugače najtesneje povezan s kršitvijo. Slaba stran takšnega pravila bi lahko bila, kot je pripomnilo Sodišče ES, da bi močna dejanska podlaga pravila lahko vodila k rasti števila možnih pristojnih sodišč, s čimer bi se spodkopala predvidljivost pravil o pristojnosti iz Uredbe in načelo pravne varnosti. Poleg tega bi takšno pravilo lahko vodilo k izbiranju najugodnejšega pravnega reda (t. i. forum shopping). Alternativno pa bi se lahko razmislilo o preoblikovanju pravila v primerih z več toženci, da bi se okrepila vloga sodišč tiste države članice, kjer je stalno prebivališče toženca z glavno odgovornostjo.

Vprašanje 4: Katere so po vašem mnenju najpomembnejše pomanjkljivosti sedanjega sistema reševanja patentnih sporov, ki bi jih bilo treba obravnavati v okviru Uredbe št. 44/2001, in katere od zgornjih rešitev se vam v okviru Uredbe zdijo primerne za izboljšanje uveljavljanja pravic industrijske lastnine s strani imetnikov pravic kot tudi za izboljšanje položaja tožnikov, ki te pravice izpodbijajo? |

5. Litispendenca in sorodne pravde

Glede na splošno izvajanje pravila o litispendenci bi bilo treba razmisliti, ali se sedanjih problemov ne bi dalo rešiti z okrepljeno komunikacijo in sodelovanjem med sodišči, pred katerimi tečejo vzporedni postopki, in/ali izključitvijo uporabe pravila o litispendenci v primeru negativnega ugotovitvenega zahtevka (glej točko 3 zgoraj).

V zvezi s pravilom o sorodnih pravdah bi bilo treba razmisliti, v kakšnem obsegu bi bilo primerno dovoliti združevanje pravd enega/več tožnikov zoper enega/več tožencev na podlagi enotnih pravil. Nevarnost negativnih sporov o pristojnosti bi se lahko odpravila z mehanizmom sodelovanja in komunikacije med vpletenimi sodišči ter z obveznostjo tistega sodišča, ki se je izreklo za nepristojno, da ponovno obravnava zadevo, če se sodišče, ki je prvo začelo postopek, izreče za nepristojno. V členu 30(2) bi bilo treba pojasniti, da je organ, odgovoren za vročitev, tisti organ, ki prvi prejme pisanja, ki jih je treba vročiti. Zaradi pomembnosti datuma in časa prejema bi morali organi, odgovorni za vročitev, oziroma sodišča natančno zabeležiti, kdaj prejmejo pisanja za vročitev oziroma kdaj se sodišču predloži vloga za začetek postopka.

Nadaljnja možnost bi bila omejena razširitev pravila iz člena 6(1), ki bi dopuščala združitev pravd, če bi bilo sodišče pristojno za določeno število tožencev.

Vprašanje 5: Kako bi se po vašem mnenju lahko izboljšalo usklajevanje vzporednih postopkov (litispendenca) pred sodišči različnih držav članic? Ali menite, da bi bilo na ravni Skupnosti na podlagi enotnih pravil treba zagotoviti združitev pravd enega/več tožnikov zoper enega/več tožencev? |

6. Začasni ukrepi

Poročilo opisuje različne težave glede prostega pretoka začasnih ukrepov.

Ob upoštevanju zlasti člena 9(4) Direktive 2004/48/ES, bi bilo glede enostranskih (ex parte) ukrepov[13] treba razjasniti, da se takšni ukrepi lahko priznajo in izvršijo na podlagi Uredbe, če ima toženec možnost, da tak ukrep naknadno izpodbija.

K vprašanju določitve pristojnosti v primeru začasnih ukrepov, ki jih odredi sodišče, ki ni stvarno pristojno, bi se lahko pristopilo drugače, kot to poteka danes v skladu s sodno prakso Sodišča ES. Tako bi se lahko opustila zlasti zahteva po „dejanski povezavi“, če bi država članica, katere sodišča so stvarno pristojna, imela pravico razveljaviti, spremeniti ali prilagoditi začasni ukrep, ki ga je izdalo sodišče države članice, pristojno na podlagi člena 31. Vloga sodišča, ki mu je bila predložena zahteva, bi bila pomoč v postopku meritornega odločanja s „posojanjem pravnih sredstev“, in sicer zlasti, če učinkovito pravno varstvo ni zagotovljeno v vseh državah članicah, pri čemer pa to sodišče ne posega v pristojnost stvarno pristojnega sodišča. Ko takšna pomoč ne bi bila več potrebna, bi stvarno pristojno sodišče lahko odpravilo ukrep tujega sodišča. Tudi tukaj bi lahko koristila komunikacija med vpletenimi sodišči. To bi vlagateljem omogočilo, da iščejo učinkovito začasno varstvo tam v Evropi, kjer je dostopno.

Glede zahtevanega jamstva za poplačilo v primerih vmesnih plačil bi bilo primerno določiti, da jamstvo ni nujno v obliki začasnega plačila ali bančne garancije. Alternativno pa bi se lahko štelo, da bo to težavo ustrezno rešila prihodnja sodna praksa.

V primeru odprave eksekvature bi bilo treba spremeniti člen 47 Uredbe. Pri tem bi kot navdih lahko služil člen 18 Uredbe (ES) št. 4/2009.

Vprašanje 6: Ali menite, da se prosti pretok začasnih ukrepov lahko izboljša na načine, predlagane v Poročilu in tej zeleni knjigi? Ali poznate druge možnosti za izboljšanje prostega pretoka? |

7. Razmerje med Uredbo in arbitražo

Arbitraža je zelo pomembna za mednarodno trgovino. Arbitražni sporazumi bi morali imeti največji možni pravni učinek in spodbujati bi bilo treba priznavanje ter izvrševanje arbitražnih odločb. Newyorška konvencija iz leta 1958 je cenjena med izvajalci, njeno izvajanje pa se na splošno šteje za zadovoljivo. Zato se zdi primerno, da se Konvencija še naprej izvaja na enak način ali da je vsaj osnovna izhodiščna točka za nadaljnje ukrepanje. Kljub temu bi bilo treba obravnavati posamezna posebna vprašanja glede arbitraže iz Uredbe, in sicer ne zaradi urejanja arbitraže, temveč predvsem zaradi zagotovitve nemotenega pretoka sodnih odločb v Evropi in preprečitve vzporednih postopkov.

Zlasti (delni) umik izključitve arbitraže s področja uporabe Uredbe bi lahko izboljšal njeno razmerje s sodnimi postopki. Kot posledica takšnega umika izključitve bi sodni postopki v podporo arbitraži lahko bili zajeti v področje uporabe Uredbe. Posebno pravilo o določitvi pristojnosti v takih postopkih bi povečalo pravno varnost. Tako je bilo na primer predlagano, da bi bila v takih postopkih izključno pristojna sodišča države članice, v kateri poteka arbitražni postopek, po možnosti na podlagi sporazuma med strankama[14].

Umik arbitraže iz izjem bi poleg tega lahko zagotovil, da za izdajo začasnih ukrepov v podporo arbitraži veljajo vsa pravila o pristojnosti iz Uredbe (in ne samo člen 31). Začasni ukrepi, ki jih odredijo sodišča, so pomembni za zagotovitev učinkovitosti arbitraže, zlasti dokler se ne oblikuje arbitražni tribunal.

Nadalje bi umik arbitraže iz izjem lahko omogočil priznavanje sodnih odločb o veljavnosti arbitražnega sporazuma in razjasnil priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, v katere je vključena tudi arbitražna odločba. Zagotovil pa bi lahko tudi priznavanje sodnih odločb, ki razveljavljajo arbitražno odločbo[15]. To bi lahko preprečilo vzporedne postopke pred sodišči in arbitražnimi tribunali, kadar se v eni državi članici sporazum šteje za neveljavnega, v drugi pa za veljavnega.

Obravnavano bi bilo lahko tudi bolj splošno usklajevanje postopkov glede veljavnosti arbitražnega sporazuma pred sodišči in arbitražnimi tribunali. Tako bi lahko na primer sodišča države članice, v kateri poteka arbitražni postopek, prednostno odločala o obstoju, veljavnosti in področju uporabe arbitražnega sporazuma. To pa bi se lahko združilo z okrepljenim sodelovanjem med vpletenimi sodišči, vključno z roki za stranke, ki izpodbijajo veljavnost sporazuma. Enotno kolizijsko pravilo v zvezi z veljavnostjo arbitražnih sporazumov, ki bi na primer zavračalo na pravo države, v kateri poteka arbitražni postopek, bi lahko zmanjšalo tveganje, da se sporazum v eni državi članici šteje za veljavnega, v drugi pa za neveljavnega. Tako pravilo bi v primerjavi s členom II(3) Newyorške konvencije povečalo učinkovitost arbitražnih sporazumov na ravni Skupnosti.

Kar zadeva priznavanje in izvrševanje arbitražnih odločb, bi arbitražnim odločbam, ki so izvršljive po Newyorški konvenciji, lahko koristilo pravilo, ki bi dopuščalo zavrnitev izvršbe sodne odločbe, ki je nezdružljiva s tako arbitražno odločbo. Alternativno ali dodatno bi bila lahko za državo, v kateri je bila izdana arbitražna odločba, določena izključna pristojnost za potrditev izvršljivosti arbitražne odločbe in pravičnosti sojenja, po tej potrditvi pa bi arbitražna odločba lahko prosto krožila v Skupnosti. Še ena rešitev bi bila, da se na podlagi člena VII Newyorške konvencije nadalje olajša priznavanje arbitražnih odločb na ravni EU (to vprašanje bi bilo lahko obravnavano tudi v ločenem instrumentu Skupnosti).

Vprašanje 7: Kateri ukrepi se vam na ravni Skupnosti zdijo primerni za: izboljšanje učinkovitosti arbitražnih sporazumov; zagotovitev dobre usklajenosti sodnih in arbitražnih postopkov; izboljšanje učinkovitosti arbitražnih odločb? |

- 8. Druga vprašanja

8.1. Področje uporabe

Kar zadeva področje uporabe, bi bilo preživninske zadeve po sprejetju Uredbe (ES) št. 4/2009 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah treba uvrstiti med izjeme. Glede izvajanja člena 71, ki ureja razmerje med Uredbo in konvencijami o posameznih zadevah, je bilo predlagano zmanjšanje njegovega področja uporabe v največji možni meri.

8.2. Pristojnost

Glede na velik pomen stalnega prebivališča kot temeljne navezne okoliščine za določitev pristojnosti bi bilo treba proučiti, ali bi bilo mogoče razviti avtonomen koncept.

Poleg tega bi bilo treba razmisliti, v kakšnem obsegu bi bilo primerno vzpostaviti neizključno pristojnost glede na kraj lege premičnega premoženja, kar zadeva stvarne pravice na takem premoženju oziroma posest takega premoženja. Glede pogodb o zaposlitvi bi bilo treba razmisliti, v kakšnem obsegu bi bilo primerno dovoliti združitev tožb v skladu s členom 6(1). V zvezi z izključno pristojnostjo bi bilo treba premisliti, ali naj se dovolijo sporazumi o izbiri sodišča v zvezi z najemom poslovnih prostorov; v zvezi z najemom počitniških domov pa bi bila primerna določena prožnost, da bi se izognili sporom pred sodiščem, ki je daleč za vse stranke. Prav tako bi bilo treba presoditi, ali bi bilo področje uporabe izključne pristojnosti v pravu družb (člen 22(2)) primerno razširiti na dodatne zadeve, povezane z notranjo organizacijo in odločanjem v družbi. Poleg tega bi bilo treba razmisliti o enotni opredelitvi pojma „sedež“ družbe. Glede izvajanja člena 65 bi bilo treba proučiti, v kakšnem obsegu bi bilo možno določiti enotno pravilo o postopkih tretjih oseb, po potrebi omejeno na zahtevke zoper tuje tretje osebe. Druga možnost bi bila ohraniti razlike med nacionalnimi procesnimi predpisi, člen 65 pa tako preoblikovati, da bi se nacionalno pravo lahko približalo enotni rešitvi. Poleg tega bi dolžnost sodišča, ki obravnava zahtevek zoper tretjo osebo v postopku na podlagi obvestila tretje osebe, da preveri dopustnost obvestila, lahko zmanjšala negotovost glede učinka sodne odločbe v tujini.

V pomorskih zadevah bi bilo treba razmisliti, v kakšnem obsegu bi bila na podlagi Uredbe primerna združitev postopkov za vzpostavitev skladov za zavarovanje odgovornosti in postopkov za ugotavljanje odgovornosti posameznika. Glede navezne okoliščine sporazuma o pristojnosti iz nakladnice za tretjo osebo, imetnico nakladnice, so interesne skupine predlagale, da prevoznika veže klavzula o pristojnosti, razen tega pa jo lahko uveljavlja zoper tretjo osebo, dejansko imetnico nakladnice, razen če pristojnost v nakladnici ni določena dovolj jasno.

V zvezi s potrošniškimi krediti bi bilo treba presoditi, ali bi bilo besedilo člena 15(1)(a) in (b) Uredbe primerno približati opredelitvi potrošniškega kredita v Direktivi 2008/48/ES[16].

V zvezi z delom Komisije, ki poteka na področju kolektivnih odškodnin za potrošnike[17], bi bilo treba razmisliti, ali so za te pravde potrebna posebna pravila o pristojnosti.

8.3. Priznavanje in izvrševanje

Kar zadeva priznavanje in izvrševanje, bi bilo treba razmisliti, v kakšnem obsegu bi bilo primerno obravnavati vprašanje prostega pretoka javnih listin. [18] V družinskih sporih (Uredba (ES) št. 2201/2003 in Uredba (ES) št. 4/2009) se rešitev spora z javno listino avtomatično prizna v drugih državah članicah. Zastavlja se vprašanje, v kakšnem obsegu bi bilo „priznavanje“ primerno v vseh ali nekaterih civilnih ali gospodarskih zadevah, pri čemer je treba upoštevati posebne pravne učinke javnih listin.

Nadalje bi se prost pretok sodnih odločb, ki nalagajo plačilo denarne kazni, lahko izboljšal z zagotovitvijo, da znesek kazni določi bodisi sodišče izvora bodisi organ v državi članici izvršbe. Proučiti bi bilo treba tudi, v kakšni meri bi morala Uredba dovoliti ne samo, da kazen izterja upnik, temveč tudi sodišče ali davčni organi.

Končno bi se dostop do sodnega varstva v fazi izvrševanja lahko izboljšal z uvedbo enotnega standardnega obrazca, ki bi bil na voljo v vseh uradnih jezikih Skupnosti in bi vseboval izvleček sodne odločbe[19]. S takšnim obrazcem prevod celotne sodne odločbe ne bi bil potreben, organom izvršbe pa bi bile na voljo vse potrebne informacije (npr. o obrestih). Stroški izvrševanja bi se lahko zmanjšali z ukinitvijo zahteve po določitvi naslova za vročanje ali imenovanju začasnega zastopnika[20]. Glede na trenutno usklajevanje prava Skupnosti, zlasti Uredbe (ES) št. 1393/2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah[21], se takšna zahteva danes res zdi zastarela.

Vprašanje 8: Ali menite, da se izvajanje Uredbe lahko izboljša z zgornjimi predlogi? |

[1] UL L 12, 16.1.2001, str. 1.

[2] (http://ec.europa.eu/transparency/regrin). Ta register je bil vzpostavljen v okviru Pobude za preglednost v Evropi, da bi Komisiji in širši javnosti zagotovil informacije o ciljih, financiranju in strukturah zastopnikov interesov.

[3] UL L 7, 10.1.2009, str. 1.

[4] Glej pravilo forum necessitatis iz člena 7 Uredbe (ES) št. 4/2009. Pravilo forum necessitatis zagotavlja, da lahko, če na podlagi Uredbe nobeno sodišče države članice ni pristojno, sodišča države članice v izjemnih primerih odločajo o sporu, če v tretji državi, s katero je spor tesno povezan, postopka ni mogoče začeti ali izvesti v razumnih okvirih ali če postopek tam ni mogoč.

[5] V zvezi s temi vprašanji glej tudi študijo o subsidiarni pristojnosti, navedeno v Poročilu, ter delo Evropske skupine za mednarodno zasebno pravo (GEDIP), zlasti na zasedanju v Bergnu septembra 2008 (glej http://www.gedip-egpil.eu/gedip_documents.html).

[6] Ta pomislek je bil na primer izražen v zvezi z uveljavljanjem kolektivnih odškodnin za potrošnike, pri čemer podjetja Skupnosti nastopajo v skupinskih pravdah v tretjih državah (npr. Združenih državah Amerike).

[7] Pravilo o litispendenci zahteva, da če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki v isti zadevi med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo svoje postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.

[8] Glede veljavnosti sporazuma se včasih predlaga, da bi bilo harmonizirano kolizijsko pravilo lahko primerno za zagotovitev enotnega izvajanja pravil Uredbe. Opozoriti je treba, da je pravo, ki se uporablja za sporazume o izbiri sodišča, izključeno s področja uporabe Uredbe (ES) št. 593/2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I).

[9] Med pravice intelektualne lastnine spada tudi avtorska pravica, ki je ta knjiga ne obravnava. Za avtorsko pravico kot pravico, za katero registracija ni potrebna, ne veljajo pravila o izključni pristojnosti iz Uredbe.

[10] Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL L 157, 30.4.2004, str. 45).

[11] COM(2007) 165.

[12] SEC(2009) 330.

[13] V okviru začasnih ukrepov so ukrepi ex parte začasne odredbe, ki jih izda sodišče na podlagi zahteve stranke brez zaslišanja nasprotne stranke.

[14] Če bi sledili temu pristopu, bi morala obstajati enotna merila za določitev kraja arbitraže. Splošna študija napotuje na sporazum strank ali odločitev arbitražnega tribunala. Če kraja ni mogoče določiti na tej podlagi, se predlaga povezava s sodišči države članice, ki bi bila na podlagi Uredbe pristojna za reševanje spora, če ne bi bilo arbitražnega sporazuma.

[15] To je na primer pomembno zlasti, kadar je arbitražna odločba razveljavljena zaradi kršitve obveznega prava Skupnosti (npr. konkurenčnega prava).

[16] Direktiva 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (UL L 133, 22.5.2008, str. 66).

[17] Glej Zeleno knjigo o kolektivnih odškodninah za potrošnike (COM(2008) 794 z dne 27. novembra 2008) in Belo knjigo o odškodninskih tožbah zaradi kršitve protimonopolnih pravil ES (COM(2008) 165 z dne 2. aprila 2008).

[18] Resolucija Evropskega parlamenta z dne 18. decembra 2008 se nanaša tudi na evropske javne listine.

[19] Glej na primer Uredbo (ES)št. 4/2009.

[20] Začasni zastopnik je oseba, ki jo imenuje sodišče, da v sodnem postopku zastopa stranko.

[21] UL L 324, 10.12.2007, str. 79.