Sklepi o spremembah programa, sprejeti v okviru IWC, lahko vplivajo na doseganje ciljev politik in zakonodaje EU v zvezi s kiti in delfini.

Zaradi dvojnega mandata IWC za upravljanje kitolova na eni strani in ohranjanje kitov na drugi so se z leti oblikovala skrajno nasprotujoča si stališča med vladami pogodbenicami, ki podpirajo kitolov, in vladami pogodbenicami, katerih cilj je strogo ohranjanje. Tak položaj slabi IWC, ki pa kljub temu ostaja edini obstoječi okvir, v katerem se lahko potencialno rešijo globalna vprašanja.

IWC svetuje njen znanstveni odbor, ki ji pomaga zlasti pri oceni staležev, odločanju o omejitvi ulova ter analizi informacij v zvezi s kiti in kitolovom. Znanstveni odbor prav tako pregleduje kitolovna dovoljenja za znanstvenoraziskovalne namene in sporoča pripombe k tem dovoljenjem, preden jih vlade pogodbenice izdajo svojim državljanom.

Ključni prihodek IWC so finančni prispevki vlad pogodbenic, vendar vlade članice in organizacije civilne družbe dajejo tudi prostovoljne prispevke v podporo posameznim delovnim programom, ki jih upravlja IWC.

Sčasoma se je IWC precej razvila in postala referenčna mednarodna organizacija za vse vidike v zvezi s kiti in kitolovom, saj izvaja dejavnosti, kot so programi terenskih raziskav, modeliranje populacije, načrti ohranjanja, znanje o grožnjah in njihovo obvladovanje. Na IWC bodo vse bolj vplivali Agenda 2030 in cilji trajnostnega razvoja na splošno, zlasti cilj trajnostnega razvoja 14.

Pristojni organ, ki ureja izvajanje Konvencije, je Mednarodna komisija za kitolov (v nadaljnjem besedilu: IWC), ki se sestane vsaki dve leti. IWC izvaja svoje osnovne pristojnosti za trajnostno upravljanje in ohranjanje s spreminjanjem programa MKUK v odziv na zahteve vlad pogodbenic. Spremembe mora sprejeti tričetrtinska večina članov IWC, ki glasujejo. Odločitve IWC o spremembi programa Konvencije imajo neposreden pravni učinek, saj začnejo veljati v določenem roku in zanje ni potrebna ratifikacija. Na skoraj vseh zasedanjih IWC so bile predlagane spremembe programa Konvencije, s katerimi naj se omogoči kitolov pod določenimi pogoji ali določijo zavarovana območja.

Konvencija vsebuje pravno zavezujoč program, v katerem so opredeljene zavarovane in nezavarovane vrste, odprte in zaprte vode, vključno z zavarovanimi območji, ter določene omejitve ulova pri komercialnem in samooskrbnem kitolovu. Ureja tudi kitolov za znanstvenoraziskovalne namene. V tem smislu se v programu vlade pogodbenice poziva, naj znanstvenemu odboru v pregled predložijo predloge dovoljenj za znanstvene namene, preden jih izdajo. Dovoljenja izdajajo posamezne države.

Predhodna sklepa, ki sta veljala več let, in stabilen pristop k politiki, ki sta ju zagotavljala, sta EU in njenim državam članicam omogočila postati bolj proaktivne v zadevah IWC, zaradi česar vlade tretjih držav vse pogosteje prosijo EU, naj sodeluje v ukrepih, ki jih je treba izvesti v kratkem roku. Zato se predlaga, naj prihodnji sklep Sveta ne ureja le zasedanj v zvezi z IWC, ampak bi se moral uporabljati tudi za ukrepanje med zasedanji, v okviru politike iz sklepa, na primer v demaršah.

Temelji na sklepih Sveta, ki sta bila sprejeta 2. marca 2009 in 13. decembra 2011 na podlagi predlogov Komisije, ki sta Uniji omogočila, da uskladi svoje stališče o številnih vprašanjih na treh zasedanjih IWC (v letih 2012, 2014 in 2016), vključno s povezanimi vmesnimi zasedanji.

V skladu s členom 191(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) je eden od ciljev okoljske politike EU spodbujanje ukrepov na mednarodni ravni za reševanje regionalnih ali globalnih okoljskih problemov. Ta cilj vključuje ohranjanje vrst na svetovni ravni, vključno s kiti in delfini, in Evropska unija je sprejela okoljsko zakonodajo, ki spodbuja njihovo učinkovito varstvo z obsežnim usklajevanjem pravil na ravni EU.

Direktiva o habitatih v svoji Prilogi IV navaja vse vrste kitov in delfinov. To pomeni, da so vse vrste kitov in delfinov v vodah EU zavarovane pred namernim vznemirjanjem, ujetjem ali ubitjem. To zagotavlja tudi okvir politike EU glede stališč o vprašanjih, kot so obremenitev s hrupom, trki ladij z živalmi, zapletanje in prilov. Direktiva o habitatih prepoveduje tudi posedovanje, prevoz in prodajo ali izmenjavo osebkov, vzetih iz narave. Ta zakonodaja ne dovoljuje ponovne vzpostavitve komercialnega kitolova.

Uredba Sveta (ES) 338/97 o varstvu prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo trgovine z njimi, s katero se v EU izvajajo določbe Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prostoživečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami (CITES), prepoveduje vnos kitov in delfinov v Unijo za namene, ki so predvsem komercialni. Navedeno visoko raven varstva še dodatno krepi Okvirna direktiva o morski strategiji, ki naj bi izboljšala kakovost okolja za kite in delfine s spodbujanjem dobrega okoljskega stanja oceanov in morij EU.

Ker pa se kiti selijo, politika EU v vodah EU ne bo učinkovita, če ne bo podprta s skladnim svetovnim ukrepom na podlagi primerljivega mednarodnega regulativnega okvira. Ta okvir zagotavlja Mednarodna konvencija o ureditvi kitolova.

Članstvo EU v večstranskih okoljskih sporazumih, kot so Konvencija o biološki raznovrstnosti, Okvirna konvencija Združenih narodov o spremembi podnebja in Stockholmska konvencija o obstojnih organskih onesnaževalih, ter naša ratifikacija Konvencije Minamata o živem srebru prav tako vplivata na številne teme, ki so bile obravnavane v resolucijah IWC.

3.2.Vprašanja posameznih politik

3.2.1.Komercialni kitolov, manj obsežni obalni kitolov in merila za dovoljenja za znanstvene namene

IWC ureja komercialni kitolov in je leta 1982 odločila, da bi moral od leta 1986 za komercialni kitolov veljati moratorij na vse vrste in populacije kitov.

Norveške in Islandije moratorij ne zavezuje, saj sta zoper njega vložili ugovor oziroma izrazili pridržek. Trenutno še naprej izvajata komercialni kitolov. Ti dve državi določata lastne omejitve ulova in Komisiji zagotavljata informacije o svojem ulovu ter zadevne znanstvene podatke. Norveška in Islandija trdita, da svoje omejitve ulova določata na podlagi prenovljenega postopka upravljanja (Revised Management Procedure, RMP), ki ga je IWC razvila za oceno trajnostnih omejitev ulova za komercialni kitolov. Strogo upoštevanje prenovljenega postopka upravljanja na način, ki ga priporoča znanstveni odbor, je ključni element za izognitev določanju omejitve prekomernega ulova.

Japonsko zavezuje moratorij na komercialni kitolov, vendar podeljuje posebna dovoljenja na podlagi člena VIII MKUK, ki omogočajo ubijanje, lovljenje in obdelovanje kitov „za znanstvenoraziskovalne namene ob upoštevanju omejitev glede števila in drugih pogojev, za katere vlada pogodbenica meni, da so ustrezni“. Leta 2014 pa je Meddržavno sodišče razsodilo, da je glavni japonski program „kitolova za znanstvene namene“ nezakonit, saj ne dosega zadostne znanstvene kakovosti, da bi ga bilo mogoče jasno upravičiti „v znanstvenoraziskovalne namene“. Poleg tega ni bila izkazana potreba po smrtonosnem vzorčenju, da bi se dosegli zastavljeni znanstveni cilji. Kljub temu je Japonska leta 2016 ponovno uvedla kitolov „za znanstvene namene“ na Antarktiki in ga v letu 2017 nadaljevala na podlagi novega programa in brez upoštevanja revidiranega postopka pregleda kitolovnih dovoljenj, kot se zahteva v zadevnih resolucijah IWC, zoper katere je Japonska vložila ugovor.

Čeprav te države še naprej izvajajo kitolov, je moratorij na komercialni kitolov v zadnjih tridesetih letih prispeval k varovanju kitov. Kljub temu pa so številne populacije kitov še vedno kritično izčrpane, tudi zaradi vse večjega števila groženj, ki niso povezane s kitolovom, kot so zapletanje v ribiško opremo, trki z ladjami, onesnaževanje, vključno s podvodnim hrupom, degradacija habitata itd. Izogibanje pritisku komercialnega lova zato ostaja pomembno, da si lahko te populacije opomorejo. Zato bi morala še naprej veljati splošna prepoved komercialnega kitolova, kot je bila že sprejeta znotraj IWC. Ta je v skladu s politikami EU in EU jo zahteva.

Japonska si je tudi prizadevala prepričati IWC, naj podpre novo kategorijo kitolova, manj obsežni obalni kitolov, kar bi dejansko delno odpravilo moratorij na komercialni kitolov. EU bi morala nasprotovati predlogom, s katerimi se uvajajo nove kategorije kitolova, in podpirati ugotovitev Meddržavnega sodišča, da MKUK kitolov deli na tri kategorije: komercialni kitolov in samooskrbni kitolov domačinov (oba sta zajeta v programu) ter kitolov na podlagi posebnega dovoljenja iz člena VIII. To bo preprečilo pravne vrzeli v prepovedi komercialnega kitolova in pomagalo preprečiti, da bi se ta koncept uporabljal v bližini voda EU.

Glede kitolova za „znanstvene namene“ bi morala EU vztrajati, da člena VIII, ki omogoča kitolov na podlagi posebnega dovoljenja, ni mogoče uporabiti za utemeljitev kitolova, ki je predvsem komercialen. Zloraba tega člena je v nasprotju z duhom moratorija in voljo IWC, kot je izražena v številnih resolucijah. Za EU so predlogi za dodelitev posebnega dovoljenja sprejemljivi kot legitimni na podlagi člena VIII le, če so skladni z vidiki, ki jih je Meddržavno sodišče navedlo v svoji sodbi z dne 31. marca 2014 o kitolovu na Antarktiki. To pomeni strogo upoštevanje Resolucije 2014-5 o kitolovu na podlagi posebnega dovoljenja, ki za izdajo tega dovoljenja zahteva izpolnitev dveh kumulativnih elementov: da je smrtonosno vzorčenje „znanstvena raziskava“ in da je opravljeno le „za namene“ take raziskave. V praksi bi to pomenilo, da je znanstveni odbor ugotovil, da je vsaka pogodbenica, ki želi izdati posebno dovoljenje, dokazala, da je mogoče pričakovani rezultat projekta upravičiti kot znanstveno raziskavo, da je skrbno presodila, ali bi uporaba nesmrtonosnega vzorčenja izpolnila cilje raziskave, in ugotovila, da to ni izvedljivo, ter da je dokazala, da so predlagane velikosti vzorcev strogo v skladu z znanstveno potrebo in ne presegajo tega, kar se razumno pričakuje za znanstveni cilj.

Poleg tega bi morala EU spodbujati mnenje, ki so ga nazadnje sprejele vse stranke zadeve Meddržavnega sodišča, da ima IWC legitimno vlogo pri razpravi o kitolovu na podlagi posebnega dovoljenja. EU bi morala torej še naprej zagovarjati pristope, ki zagotavljajo, da vsako posebno dovoljenje pred izdajo prouči znanstveni odbor IWC in IWC sama ter da je to dovoljenje skladno z njihovimi priporočili.

3.2.2.Ohranjanje

Leta 1946 je bila MKUK eden od prvih mednarodnih sporazumov, ki so ohranjanje povezali s trajnostnim izkoriščanjem. Sčasoma so se vplivi groženj, ki niso povezane s kitolovom, in vprašanja glede ohranjanja povečali in postali eden od največjih izzivov IWC.

Leta 2003 je bil ustanovljen odbor za ohranjanje. Ta tesno sodeluje z znanstvenim odborom pri obravnavi številnih groženj kitom in njihovim habitatom. Leta 2016 je IWC ob podpori držav članic EU, ki so vlade pogodbenice, na podlagi usklajenega stališča EU sprejela nov strateški načrt z delovnim programom, ki opredeljuje prednostne grožnje kitom in delfinom (trke ladij z živalmi, morske odpadke, prilov, antropogeni zvok, kemično onesnaževanje in podnebne spremembe) ter prednostne ukrepe (trajnostno opazovanje kitov, načrti upravljanja za ohranjanje, zaščitena območja, zbiranje podatkov in poročanje). Poleg tega je bil dan nov poudarek prispevku kitov in delfinov k uravnavanju ekosistemov in zagotavljanju ekosistemskih storitev v času njihovega življenja in smrti.

EU bi morala podpirati nadaljnji razvoj vse večjega vključevanja IWC v ohranjanje, kar je v skladu s politiko in zakonodajo EU.

EU bi morala kot del svoje trdne politike zavezanosti k ohranjanju še naprej podpirati vse predloge za zaščitena območja za kite. Da bi bili ti predlogi sprejeti, je potrebna sprememba programa s tričetrtinsko večino glasov. Da bi dosegli to večino, bodo potrebne dejavne pripravljalne razprave z vladami pogodbenicami, ki običajno glasujejo proti zaščitnim območjem. EU in njene države članice bi morale spodbujati tudi večjo preglednost, tako da bi predlagale, naj se določbe iz programa glede zaščitnih območij vstavijo v ločen oddelek znotraj navedenega naslova.

Prav tako bi morali biti podprti predlogi IWC, ki so namenjeni izboljšanju dobrobiti kitov. Delo na področju dobrobiti živali lahko med drugim zajema zapletanje, trke ladij z živalmi, množično nasedanje, opazovanje kitov, obremenitev s hrupom, izboljšanje metod ubijanja in evtanazije itd.