1. Uvod

Leta 2008 je svet prizadela globalna finančna kriza, ki je privedla do visokih stroškov za gospodarstvo in državljane EU. EU je takoj po začetku krize prevzela pobudo pri odločnem globalnem regulativnem odzivu. Skupaj z mednarodnimi partnerji iz skupine G-20 se je EU zavezala k sodelovanju pri temeljiti prenovi regulativnega in nadzornega okvira finančnega sektorja.

Poleg nadzora nad državno pomočjo, dodeljeno med krizo, je Komisija hitro ukrepala in sprejela takojšnje regulativne ukrepe, ki so okrepili sisteme jamstva za vloge ter prenovili računovodske predpise. V skladu s priporočili strokovne skupine na visoki ravni, ki jo je ustanovila Komisija in ji je predsedoval g. de Larosière,[1] iz let 2009[2] in 2010 je Komisija pripravila predloge za izboljšanje ureditve in nadzora finančnih trgov in institucij EU. Napovedala je sklop zakonodajnih ukrepov za vzpostavitev varnega in odgovornega finančnega sektorja, ki spodbuja gospodarsko rast.[3]

Glede na medsebojno povezanost držav članic, ki uporabljajo skupno valuto, je postalo tudi jasno, da obstajajo posebna tveganja, ki so ogrožala finančno stabilnost v euroobmočju in celotni EU. Zaradi tega je bilo potrebno tesnejše povezovanje za zagotovitev stabilnejšega bančnega sektorja ter ponovno vzpostavitev zaupanja v euro, kar je bil povod za ustanovitev bančne unije z enotnim sistemom nadzora in reševanja bank v državah članicah euroobmočja, ki je na voljo tudi drugim državam članicam, če želijo sodelovati.[4]

V zadnjih petih letih je Komisija predložila že več kot 40 predlogov (pri čemer jih je veliko že začelo veljati), katerih cilj je ponovna vzpostavitev zaupanja v trge, finančne stabilnosti ter integritete in učinkovitosti evropskega finančnega sistema.

Prvi pozitivni učinki reformiranega finančnega sistema so že vidni in se še oblikujejo. Za nadaljnjo oceno izvajanja ter splošnega vpliva in učinkovitosti reform bosta potrebna redno spremljanje in pregledovanje.

To sporočilo vsebuje pregled napredka pri reformi finančnega sistema in, kadar je to že mogoče, oceno splošnega vpliva programa za regulacijo finančnega sistema v EU. Več podrobnosti je navedenih v delovnem dokumentu služb Komisije o gospodarskem pregledu programa za regulacijo finančnega sistema (Economic Review of the Financial Regulation Agenda).[5]

2. Stroški krize in potreba po regulativni reformi

Finančne institucije in trgi imajo ključno vlogo v vseh razvitih gospodarstvih. Gospodinjstvom in podjetjem zagotavljajo posojila. Posameznikom omogočajo varčevanje in vlaganje za prihodnost ter podpirajo gospodarstvo z usmerjanjem prihrankov. Družbam in gospodinjstvom pomagajo, da lahko bolje upravljajo tveganja in se pred njimi zavarujejo, ter poenostavljajo plačilne transakcije. Dobro delujoč finančni sistem z izvajanjem teh ključnih funkcij prispeva h gospodarski blaginji, stabilnosti in rasti. Vendar ima lahko neučinkovit finančni sistem resne negativne posledice za širše gospodarstvo, kot je dokazala nedavna kriza.

V letih pred krizo je finančni sistem znatno zrasel in postajal vse bolj medsebojno povezan prek dolgih in zapletenih globalnih posredniških verig terjatev, kar je povečalo sistemska tveganja. Finančni vzvod se je povsod po svetu močno povečal, banke pa so se začele bolj zanašati na kratkoročno financiranje in vse bolj tvegano spreminjanje ročnosti. Hitra rast finančnega sektorja je bila mogoča tudi zaradi porasta inovativnih, a pogosto zelo zapletenih finančnih produktov, ki so finančnim institucijam omogočili razširitev dejavnosti, tudi zunaj njihovih bilanc stanja.

Oblikovalci politik, regulativni organi in nadzorniki po vsem svetu niso zaznali ter ustrezno obravnavali tveganj, ki so se kopičila v finančnem sistemu. Številne dejavnosti so bile večinoma izvzete iz reguliranja in nadzorovanja. Medtem ko se je poslovanje največjih finančnih institucij znatno razširilo čez meje ter so trgi postali vse bolj mednarodno povezani, so regulativni in nadzorni okviri ostali predvsem nacionalno usmerjeni.

Z začetkom finančne krize so te pomanjkljivosti postale opazne. Kriza zaradi drugorazrednih hipotekarnih posojil, ki je ZDA zajela leta 2007, se je kmalu razširila v pravo globalno finančno krizo. Finančna kriza je v Evropi pozneje prerasla v širšo krizo državnega dolga z resnimi posledicami za celotno gospodarstvo.

Gospodarska in finančna kriza je povzročila visoke stroške za gospodarstvo EU. Med letoma 2008 in 2012 je bilo za preprečevanje zloma finančnega sistema skupaj porabljenih 1,5 bilijona EUR v obliki državnih pomoči.[6] Kriza je sprožila globoko recesijo. Brezposelnost je strmo narasla, številna gospodinjstva v EU pa je prizadel znaten izpad dohodka, izgubila so premoženje in priložnosti.

3. Cilji in pričakovane koristi reform

Cilj programa za regulacijo finančnega sistema v EU je ustvariti varnejši, preglednejši in odgovornejši finančni sistem, ki deluje v dobro celotnega gospodarstva in družbe ter prispeva k trajnostni rasti. V okviru reformnih ukrepov se ti cilji dosegajo z:

obnovitvijo ter poglobitvijo enotnega trga EU za finančne storitve; ustanovitvijo bančne unije; vzpostavitvijo odpornejšega in stabilnejšega finančnega sistema; krepitvijo preglednosti, odgovornosti in varstva potrošnikov za zagotovitev integritete trgov ter ponovno vzpostavitev zaupanja potrošnikov ter izboljšanjem učinkovitosti finančnega sistema EU.

Veliko število regulativnih reform, izvedenih na ravni EU in na globalni ravni, in njihovo široko področje uporabe odražata raznolikost in resnost težav, ki so ovirale delovanje finančnega sistema pred krizo. Nobena reforma ne bi mogla sama zagotoviti doseganja vseh navedenih ciljev. Poleg tega je bilo pomembno obravnavati pomanjkljivosti, ki jih je kriza razkrila, in predvideti druge možne težave, ki bi lahko vplivale na finančni sistem. Oblikovani so bili različni ukrepi, ki naj bi se medsebojno dopolnjevali in krepili. Čeprav je zaenkrat še prezgodaj za izčrpno opredelitev in oceno, kako se reforme programa medsebojno dopolnjujejo, je dopolnjevanje reform že mogoče opaziti na številnih področjih (npr. reforme institucionalnega okvira za krepitev enotnega trga in delovanja EMU prispevajo k finančnemu povezovanju in finančni stabilnosti; ukrepi za povečanje preglednosti prispevajo k finančni stabilnosti in učinkovitosti), pri čemer se v prihodnje, ko se bodo ukrepi izvedli, pričakuje pojav dodatnih sinergij.

3.1 obnovitvijo ter poglobitvijo enotnega trga EU za finančne storitve;

Finančna kriza je pokazala, da nobena država članica ne more sama regulirati finančnega sektorja in nadzorovati tveganj za finančno stabilnost, če so finančni trgi povezani. Zaradi krize je Komisija napovedala dosleden odziv na krizo v celotni EU. To je omogočilo tudi boljše usklajevanje z mednarodnimi partnerji.

Zakonodaja EU na področju finančnih storitev je pred finančno reformo temeljila večinoma na minimalnem usklajevanju, pri čemer se je državam članicam dopuščala precejšnja prilagodljivost pri prenosu. To je občasno povzročalo negotovost med udeleženci na trgu, ki so delovali čezmejno, spodbujalo regulativno arbitražo in ogrožalo spodbude za medsebojno koristno sodelovanje. Komisija je zato predlagala sprejetje enotnega pravilnika, v katerem bosta opredeljena en sam regulativni okvir za finančni sektor in njegova enotna uporaba po vsej EU.

Pomemben korak pri poglobitvi enotnega trga za finančne storitve je bilo oblikovanje Evropskega sistema finančnega nadzora (ESFS)[7], vključno z Evropskim bančnim organom (EBA), Evropskim organom za vrednostne papirje in trge (ESMA) ter Evropskim organom za zavarovanja in poklicne pokojnine (EIOPA). Ti organi, ki delujejo od 1. januarja 2011, zagotavljajo dosleden nadzor in ustrezno usklajevanje med nacionalnimi nadzornimi organi v EU. Poleg tega Evropski odbor za sistemska tveganja (ESRB) spremlja makrobonitetna tveganja v EU ter izdaja opozorila in priporočila, s katerimi poziva k uvedbi korektivnih ukrepov.[8]

Program reform, ki ga je predlagala Komisija, je dopolnjeval medsektorski sistem sankcij, da bi se zagotovila sorazmerna in pravočasna izvršitev prek učinkovitejših in bolj odvračilnih sankcij.

3.2 Ustanovitev bančne unije

Kriza je razkrila nepopolno integracijo v euroobmočju ter slabosti v institucionalnih strukturah, ki podpirajo ekonomsko in monetarno unijo (EMU). Kriza je nenadoma prekinila povezovanje bančnih trgov, pri čemer je razdrobljenost ogrožala integriteto enotne valute in enotnega trga. Medtem ko so se banke geografsko diverzificirale in so sodelovale v obsežnih čezmejnih dejavnostih, so ostale tesno povezane z državo članico, v kateri imajo sedež, kar je prispevalo k negativnim povratnim učinkom med državami in bankami, ki so oslabili nekatere banke in države ter privedli do nerazumnih stroškov financiranja za nekatere države članice. Potrebno je bilo tesnejše povezovanje, vsaj v euroobmočju, za nadzor in reševanje bank. Čeprav je bančna unija obvezna za države članice euroobmočja, je to vključujoč sistem, v katerem lahko sodelujejo vse države članice EU.

Prvi steber bančne unije je enotni mehanizem nadzora (EMN)[9], ki prenaša ključne nadzorne naloge za banke v euroobmočju in drugih sodelujočih državah članicah na Evropsko centralno banko (ECB). ECB bo nove nadzorne pristojnosti začela v celoti izvajati novembra 2014. ECB v okviru priprav na svojo novo nadzorno vlogo trenutno izvaja pregled kakovosti sredstev in test izjemnih situacij v sodelovanju z EBA, kar bo ključno za ponovno vzpostavitev zaupanja v evropski bančni sistem ter zagotavljanje nemotenega prehoda na EMN. EBA bo še naprej imela osrednjo vlogo pri nadaljnjem razvoju enotnega pravilnika in usklajenem nadzorniškem pristopu.

Z drugim stebrom bančne unije, tj. enotnim mehanizmom za reševanje (EMR)[10], bo uveden celosten in učinkovit postopek reševanja na evropski ravni za vse banke v državah članicah, za katere se uporablja EMN. Reševanje bodo financirali zlasti delničarji in upniki, kot zadnja možnost pa tudi enotni sklad za reševanje, financiran iz prispevkov bank.

Bančna unija naj bi po pričakovanjih zagotovila visoke, skupne standarde za bonitetno nadzorovanje in reševanje bank v euroobmočju ter sodelujočih državah članicah. Izboljšala bo tudi finančno povezovanje in pomagala zagotoviti nemoten prenos monetarne politike ECB.

3.3 Vzpostavitev odpornejšega in stabilnejšega finančnega sistema

Komisija je v zadnjih nekaj letih predstavila vrsto ukrepov za krepitev stabilnosti in odpornosti finančnega sistema.

V bančnem sektorju je Komisija le nekaj tednov po propadu banke Lehman Brothers leta 2008 predlagala povečanje stopnje kritja sistemov jamstva za vloge, kar je prek vmesnega koraka vodilo v usklajeno kritje v vrednosti 100 000 EUR od leta 2010.[11] S tem ukrepom se je takoj povečalo zaupanje deponentov v javne varnostne mreže in tako uspešno zmanjšalo tveganje navala na banke v EU.

Novi uredba in direktiva o kapitalskih zahtevah („sveženj CRD IV“)[12] povečujeta stopnjo in kakovost bančnega kapitala ter določata minimalne likvidnostne standarde, zaradi česar so banke postale odpornejše. Sveženj CRD IV od bank zahteva tudi uvedbo dodatnih kapitalskih rezerv za prihodnja obdobja izjemnih situacij ter določa dodatne kapitalske zahteve za sistemsko pomembne banke, da bi se zmanjšalo sistemsko tveganje v bančnem sektorju. Prejšnje reforme CRD so že obravnavale ključna vprašanja, kot sta politika prejemkov in zadržanje tveganja pri listinjenju.

Direktiva o sanaciji in reševanju bank[13] bo zagotovila potrebna orodja in pravila za zagotavljanje, da stroškov propada bank ne bodo nosili davkoplačevalci ter da bo lahko reševanje bank EU potekalo urejeno. Tako se bosta zmanjšala sistemsko tveganje in potreba po državni pomoči za ohranjanje finančne stabilnosti.

Reforme v bančnem sektorju so bile dopolnjene z reformami za izboljšanje delovanja finančnih trgov ter povečanje stabilnosti in odpornosti infrastruktur finančnih trgov. Revidirana Direktiva o trgih finančnih instrumentov (MiFID II)[14] krepi organizacijske zahteve in varnostne standarde v vseh mestih trgovanja v EU ter zahteve po preglednosti razširja na trge obveznic in izvedenih finančnih instrumentov.

Uredba o infrastrukturi evropskega trga[15] in MiFID II izboljšujeta preglednost izvedenih finančnih instrumentov, s katerimi se trguje izven organiziranega trga vrednostnih papirjev, ter zmanjšujeta tveganje nasprotne stranke, povezano s posli z izvedenimi finančnimi instrumenti. Z uvajanjem skupnih bonitetnih in organizacijskih standardov ter standardov poslovanja uredba o centralnih depotnih družbah (uredba o CDD) [16]povečuje odpornost centralnih depotnih družb v EU in krepi varnost postopka poravnave.

MiFID II, uredba o infrastrukturi evropskega trga in uredba o CDD določajo skladen okvir skupnih pravil za sistemsko pomembne tržne infrastrukture na evropski ravni. Sprejeta je bila tudi uredba za obravnavanje posebnih vprašanj zaradi prodaje na kratko in poslov kreditnih zamenjav.[17]

Poleg tega je program reform v okviru prizadevanj EU za zagotavljanje finančne stabilnosti zajemal več ključnih ukrepov za zmanjšanje sistemskega tveganja, ki ne izhaja iz običajnega bančnega sistema[18], tudi na primer direktivo o upraviteljih alternativnih investicijskih skladov[19] in predlagano uredbo o skladih denarnega trga.[20] Delo na tem področju se nadaljuje.

Stabilnost je bila okrepljena tudi z regulativnim okvirom za zavarovalniški sektor, ki temelji na tveganju (Solventnost II)[21] in bo izboljšal standarde o solventnosti in obvladovanju tveganja ter tako povečal odpornost in stabilnost evropskega zavarovalniškega sektorja.

Skupaj bodo ti ukrepi omejili krepitev ali pojav sistemskega tveganja v finančnem sistemu, s čimer se bosta zmanjšali verjetnost in resnost prihodnjih finančnih kriz.

Le za nekatere, še posebej medsebojno povezanih in sistemsko pomembnih bank, se zdi, da izčrpen sklop predlaganih ukrepov vseeno ni dovolj za zagotovitev rešitve teh bank brez negativnih vplivov na finančno stabilnost ali posredovanja davkoplačevalcev. V skladu s priporočili strokovne skupine na visoki ravni pod vodstvom g. Liikanena[22] je Komisija na začetku leta 2014 predlagala sklop strukturnih ukrepov za take banke, vključno s prepovedjo trgovanja bank za svoj račun ter ločitvijo trgovanja od sprejemanja vlog in drugih dejavnosti bančništva na drobno, kjer je potrebno, da se zagotovi rešljivost.[23]

3.4 Krepitev preglednosti, odgovornosti in varstva potrošnikov za zagotovitev integritete trgov ter ponovno vzpostavitev zaupanja potrošnikov

Za integriteto trgov je potrebno zaupanje v finančni sistem, ki je odvisno od preglednega in zanesljivega pretoka informacij, etičnega in odgovornega vedenja finančnih posrednikov ter poštenega in nediskriminatornega obravnavanja potrošnikov. Kriza je razkrila resne pomanjkljivosti in razširjeno pomanjkanje integritete trgov, na kar kažejo tudi nedavni škandali ter zlorabe trga, vključno z manipulacijo referenčnih obrestnih mer (LIBOR in EURIBOR). Gospodarsko škodo je težko količinsko opredeliti, a je verjetno velika in presega rekordne denarne kazni v znesku več milijard EUR, ki so jih morale plačati banke. Stroški v smislu manjšega zaupanja v finančni sistem niso količinsko opredeljivi, a so verjetno prav tako veliki.

Komisija je zato predlagala sklop ukrepov za povečanje preglednosti finančnih trgov. Cilj programa finančne reforme je povrniti izgubljeno zaupanje v finančni sistem in znatno povečati integriteto trgov. Reforme bodo koristile vsem uporabnikom finančnih storitev, zlasti uporabnikom, in vlagateljem.

Revidirani uredba o zlorabi trga in direktiva o kazenskih sankcijah za zlorabo trga (MAR/CSMAD)[24] bosta določili strožja pravila za boljše preprečevanje, odkrivanje ter kaznovanje zlorab trga. Cilj predloga Komisije za uredbo o finančnih referenčnih vrednostih je okrepiti trdnost in zanesljivost referenčnih vrednosti ter preprečiti manipuliranje z njimi.[25]

Sprejeta ali predlagana je bila kombinacija reformnih ukrepov za zagotavljanje učinkovitega, pravočasnega ter nediskriminatornega dostopa do finančnih storitev za potrošnike in male vlagatelje. Nadzorni in regulativni organi bodo zagotovili, da ponudniki finančnih storitev ne bodo izkoriščali nesorazmernosti informacij v nasprotju z interesom njihovih strank. Ukrepi zagotavljajo zlasti določitev standardov za odgovorno hipotekarno kreditiranje na ravni EU;[26] boljše razkrivanje informacij in višje standarde za finančno svetovanje in distribucijo;[27] boljšo zaščito sredstev malih vlagateljev;[28] večjo preglednost ter primerljivost provizij za bančne račune, uvedbo hitrega in preprostega postopka menjave bančnih računov ter dostopa do osnovnih bančnih računov.[29] S temi ukrepi se bo povečalo zaupanje potrošnikov v finančne trge in produkte.

Z uredbama o bonitetnih agencijah[30] se povečujeta neodvisnost in integriteta bonitetnega procesa ter krepi splošna kakovost bonitetnih ocen. Dopolnilne reforme revizij bodo izboljšale kakovost obveznih revizij v EU, skupaj z reformami mednarodnih računovodskih standardov, ki se uporabljajo v EU, pa bodo pomagale povrniti zaupanje vlagateljev v finančni sistem.[31]

3.5 Izboljšanje učinkovitosti finančnega sistema

Cilj programa finančne reforme je izboljšati učinkovito delovanje finančnega sistema z obravnavo nedelovanja trga in regulativne neučinkovitosti.

Izboljšane zahteve glede razkritja in poročanja v različnih pobudah za reforme povečujejo preglednost ter zmanjšujejo nesorazmernost informacij v sistemu za vse udeležence na trgu, nadzornike in potrošnike.

Ustanovitev bančne unije in enotnega pravilnika prispeva k učinkovitosti z izenačitvijo konkurenčnih pogojev in spodbujanjem čezmejnih dejavnosti. Podobno bo tudi zmanjšanje implicitnih subvencij za sistemsko pomembne banke in predlagane omejitve dejavnosti velikih, kompleksnih in medsebojno povezanih bank (tj. strukturna reforma) pomagalo omejiti izkrivljanje konkurence, popraviti povezano nepravilno ocenjevanje tveganj ter posledično izboljšati delovanje trga in razporeditev kapitala.

Izboljšani bonitetni okvir za banke in nove kapitalske zahteve za zavarovatelje, ki temeljijo na tveganju, iz direktive Solventnost II bodo skupaj z boljšimi standardi za obvladovanje tveganj spodbudili finančne institucije k boljšemu ponotranjenju tveganja svojih dejavnosti ter prispevali k učinkovitejšemu tveganju prilagojenemu določanju cen.

Določbe glede dostopa iz direktive MiFID II, uredbe o infrastrukturi evropskega trga in uredbe o CDD bodo zmanjšale ovire za dostop do infrastruktur finančnih trgov ter spodbudile konkurenco vzdolž celotne verige trgovanja z vrednostnimi papirji. Poleg tega tudi revidirana uredba o bonitetnih agencijah in reforme revizij lajšajo vstop na trg in povečujejo prepoznavnost novih udeležencev.

Program za regulacijo finančnega sistema vzpostavlja ravnovesje med krepitvijo finančne stabilnosti ter omogočanjem zadostnega in trajnega financiranja realnega gospodarstva. Pri reformnih ukrepih je posebna pozornost namenjena malim in srednje velikim podjetjem (MSP) zaradi njihovih posebnih težav pri zagotavljanju zunanjega financiranja ter njihove pomembne vloge pri ustvarjanju delovnih mest in spodbujanju trajnostne rasti. Finančni regulativni okvir EU je bil v zadnjih treh letih znatno prilagojen.[32] Težave, ki jih imajo MSP pri dostopu do finančnih sredstev, so bile obravnavane z različnih vidikov, pri čemer zajemajo ukrepe za lajšanje dostopa do kapitalskih trgov, kar bi omogočilo neposredno zbiranje kapitala[33], večjo privlačnost posojanja MSP[34] in uvedbo novih okvirov[35] na področju investicijskih skladov.

4. Stroški reform

Finančna reforma povzroča gospodarske stroške za finančne posrednike, saj uvaja stroške usklajevanja in zahteva prilagoditve načina poslovanja. Ti stroški so bili okvirno ocenjeni v ocenah učinkov zakonodajnih pobud, podrobneje pa so obravnavani v spremnem delovnem dokumentu služb Komisije. Velik del teh stroškov so stroški prilagajanja med prehodom. Na splošno naj bi bili predvideni stroški več kot sorazmerni s koristmi, tj. večjo stabilnostjo in integriteto finančnega sistema.

Stroški za finančne posrednike so neizogibni in so do določene mere znak učinkovitosti reform. Na primer, z zmanjšanjem implicitne subvencije za nekatere velike, kompleksne in medsebojno povezane banke se bodo povečali njihovi stroški financiranja ter hkrati zmanjšali stroški za davkoplačevalce. Podobno reforme spodbujajo tudi ponovno ocenjevanje tveganja, kar ustvarja stroške, ki pa prinašajo koristi zaradi preprečevanja pretiranega tveganja zaradi podcenjenega tveganja na trgu. Tako se stroški za finančne posrednike pogosto izravnajo s širšimi gospodarskimi in družbenimi koristmi.

Postopek prehoda na stabilnejši finančni sistem je še posebej zahteven zaradi njegovega morebitnega učinka na realno gospodarstvo. Vendar trenutnih težav na trgu in v širšem gospodarstvu ni mogoče pripisati regulativnim reformam, ampak njihovi odsotnosti. Veliko bolj so povezane s težavami, ki so se nakopičile pred krizo, in njihovimi posledicami, vključno z izgubo zaupanja v trge in povezanimi likvidnostnimi krči, slabimi bilancami stanja bank, visoko stopnjo zasebnega in javnega dolga, nizkimi obrestnimi merami, recesijo ter negotovimi obeti glede gospodarske rasti.

Da bi se čim bolj zmanjšali stroški in morebitne motnje zaradi prehoda, so bila odobrena obdobja postopnega uvajanja.[36] Poleg tega so bila, kadar so se pričakovali znatni negativni učinki, pravila prilagojena (npr. dolgoročni jamstveni paket v direktivi Solventnost II[37]), v nekaterih okoliščinah pa so bile odobrene izjeme (npr. za pokojninske sklade ali nefinančne družbe v uredbi o infrastrukturi evropskega trga). Kadar so se pravila nanašala na nekdaj neregulirana področja, so bila določena obdobja opazovanja (npr. v zvezi s stopnjo finančnega vzvoda in ureditvijo likvidnosti bank). Z rednim spremljanjem in pregledovanjem vseh reform se bo zagotovilo doseganje načrtovanih koristi in preprečevanje neželenih učinkov, vključno s tistimi, ki izhajajo iz medsebojnega učinkovanja različnih reform.

5. Sklepi

Reforme, ki jih je Komisija predlagala za izvajanje izčrpnega programa za regulacijo finančnega sistema, o katerem se je dogovorila skupina G-20 in ki je določen v sporočilih Komisije iz let 2009, 2010 in 2012, obravnavajo regulativne vrzeli ter nedelovanje trga, ki jih je izpostavila kriza.

Predlagane reforme nadzornikom dajejo pooblastila za nadzor trgov, ki so bili prej izven njihovih pristojnosti, ter zagotavljajo preglednost nad dejavnostmi, ki so bile prej znane le peščini dobro obveščenih, vsem udeležencem na trgu.

Predlagane reforme vzpostavljajo ambiciozne nove standarde za omejevanje prevzemanja čezmernih tveganj in za povečanje odpornosti finančnih institucij. Kadar se tveganja kljub temu uresničijo, se breme preloži iz davkoplačevalcev na tiste, ki ustvarjajo dobičke na račun dejavnosti, iz katerih izhajajo ta tveganja.

Predlagane reforme zagotavljajo boljše delovanje finančnih trgov v korist potrošnikov, malih in srednje velikih podjetij ter gospodarstva na splošno.

Predlagane reforme odgovornost prelagajo na vse akterje, vključno z menedžerji, lastniki ter javnimi organi, da se bo zagotovilo, da finančne institucije in udeleženci na trgu spoštujejo najvišje standarde odgovornosti in integritete.

Na splošno bodo predlagane reforme pomagale zmanjšati verjetnost in učinek kriz, do katerih bi lahko prišlo v prihodnosti. Finančni sistem se že spreminja in izboljšuje v ključnih vidikih. Spremembe in izboljšave naj bi se nadaljevale z nadaljnjim učinkovanjem reform. Vendar je treba stanje pozorno spremljati. S spreminjanjem gospodarskih razmer se spreminjajo tudi tveganja za finančni sistem in njegova ranljivost. Komisija bo ostala pozorna in proaktivna, pri čemer bo skrbela za izvajanje splošne reforme ter se odzivala na nova tveganja in ranljivosti, ko se bodo pojavile.

Čeprav se zaradi reform pričakuje nastanek nekaterih stroškov, jih je večina prehodnih. Ekonomska analiza in razpoložljivi dokazi kažejo, da bodo skupne pričakovane koristi programa za regulacijo finančnega sistema po polni izvedbi verjetno pretehtale pričakovane stroške. Obdobja postopnega uvajanja in opazovanja bodo pomagala omejiti stroške prehoda.

V kratkem času se je doseglo veliko, vendar postopek reform še ni izveden v celoti. Sozakonodajalca morata še vedno sprejeti nekaj pomembnih reform (npr. o bančni strukturni reformi, bančnem sistemu v senci, finančnih referenčnih vrednostih). Komisija poziva Svet in Evropski parlament, naj dasta prednost dogovoru o teh predlogih. Poleg tega še vedno potekajo priprave v zvezi z delom na nekaterih preostalih področjih. Zlasti na ravni EU ter mednarodni ravni poteka delo v zvezi z okvirom reševanja za nebančne subjekte in za obravnavanje vprašanj v bančnem sistemu v senci.

Ker so bili v zvezi z večino reform dogovori že sklenjeni, sta zdaj v središču učinkovito izvajanje in skladna uporaba novega regulativnega okvira. Potrebna sta redno spremljanje in pregledovanje za vrednotenje izvajanja ter splošnega vpliva in učinkovitosti reform. Delovni dokument služb Komisije za naslovom „Gospodarski pregled programa za regulacijo finančnega sistema“ (Economic Review of the Financial Regulation Agenda) je prvi korak v tem procesu. Pri izvajanju reform ostaja pomemben izziv zagotavljanje regulativne in nadzorne konvergence med vsemi glavnimi finančnimi središči po svetu. Komisija bo še naprej spodbujala mednarodno usklajen pristop na področju regulacije finančnega sistema in od svoji partnerjev pričakuje, da bodo učinkovito izpolnjevali svoje zaveze.

V prihodnje je treba vedno večjo politično pozornost namenjati potrebam Evrope po dolgoročnem financiranju in razvoju bolj diverzificiranega finančnega sistema z večjimi deleži neposrednega financiranja kapitalskega trga ter večjo vključenostjo institucionalnih vlagateljev in alternativnih virov financiranja. Kot je navedeno v sporočilu o dolgoročnem financiranju iz marca 2014, je obravnavanje teh vprašanj prednostna naloga za okrepitev konkurenčnosti gospodarstva in industrije Evrope.[38]

[1] Poročilo skupine na visoki ravni za finančni nadzor v EU, 25. februar 2009.

[2] Sporočilo z naslovom Spodbujanje okrevanja evropskega gospodarstva, COM(2009) 114 final.

[3] Sporočilo z naslovom Reguliranje finančnih storitev za trajnostno rast, COM(2010) 301 final.

[4] Sporočilo z naslovom Časovni načrt za uvedbo bančne unije, COM(2012) 510 final. Sporočilo z naslovom

Načrt za poglobljeno in pravo ekonomsko in monetarno unijo – Začetek evropske razprave, COM(2012) 777 final/2.

[5] Pregled zajema le ukrepe finančne regulacije, ne zajema pa drugih pomembnih reform, ki so bile kot odziv na krizo sprejete na drugih področjih.

[6] Glej statistični pregled državnih pomoči Evropske komisije iz leta 2013.

[7] Glej uredbe (EU) št. 1092/2010,1093/2010, 1094/2010 in 1095/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne

24. novembra 2010; UL z dne 15. decembra 2010, L 331 ter Uredbo Sveta (EU) 1096/2010 z dne 17. novembra 2010; UL L331/1 z dne 15.12.2010.

[8] ESFS se pregleduje ločeno.

[9] Uredba Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko.

[10] COM(2013) 520.

[11] Direktiva 2009/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2009 o spremembah Direktive 94/19/ES o sistemih zajamčenih vlog glede stopnje kritja in rokov za izplačilo.

[12] Direktiva 2013/36/EU Evropskega parlamenta in sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti

kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES ter Uredba (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012.

[13] COM(2012) 280.

[14] COM(2011) 656, COM(2011) 652.

[15] Uredba (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o izvedenih finančnih instrumentih OTC, centralnih nasprotnih strankah in repozitorijih sklenjenih poslov.

[16] COM(2012) 73.

[17] Uredba (EU) št. 236/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. marca 2012 o prodaji na kratko in določenih vidikih poslov kreditnih zamenjav.

[18] Glej Sporočilo z naslovom Bančni sistem v senci – Obravnavanje novih virov tveganja v finančnem sektorju, COM(2013) 614 final.

[19] Direktiva 2011/61/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2011 o upraviteljih alternativnih

investicijskih skladov in spremembah direktiv 2003/41/ES in 2009/65/ES ter uredb (ES) št. 1060/2009 in (EU) št. 1095/2010.

[20] COM(2013) 615.

[21] Direktiva 2009/138/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja (Solventnost II).

[22] Poročilo strokovne skupine na visoki ravni o reformi strukture bančnega sektorja EU (2012), oktober.

[23] COM(2014) 43.

[24] COM(2011) 651 in COM(2011) 654.

[25] COM(2013) 641.

[26] Direktiva 2014/17/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih

pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010.

[27] Na primer COM(2012) 352.

[28] Na primer COM(2012) 350.

[29] COM(2013) 266.

[30] Uredba (EU) št. 462/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o spremembi Uredbe (ES) št. 1060/2009 o bonitetnih agencijah.

[31] COM(2011) 779 in COM(2011) 778.

[32] Sporočilo z naslovom Akcijski načrt za boljši dostop do finančnih sredstev za MSP, COM(2011) 870 final.

[33] Predlagani člen 35 direktive MiFID.

[34] Člen 501 Uredbe (EU) št. 575/2013 (sveženj CRD IV).

[35] Uredba (EU) št. 345/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2013 o evropskih skladih

tveganega kapitala ter Uredba (EU) št. 346/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2013 o evropskih skladih za socialno podjetništvo. Glej tudi COM(2013) 462.

[36] Na primer za kapitalske in likvidnostne zahteve v svežnju CRD IV.

[37] Kakor bo spremenjeno v direktivi Omnibus II. COM(2011) 8 final.

[38] COM(2014) 168 final.