EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 19.3.2021 COM(2021) 139 final POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU o uporabi Direktive Sveta 2000/43/ES o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost (direktiva o rasni enakosti) in Direktive Sveta 2000/78/ES o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (direktiva o enakosti pri zaposlovanju)





























{SWD(2021) 63 final}



1.Uvod Enakost je ena od temeljnih vrednot EU. Komisija je sprejela pomembne ukrepe za njeno spodbujanje in vključevanje ter za vzpostavitev resnične Unije enakosti. Ob podpori interne Projektne skupine za enakost, ustanovljene leta 2019, vidik enakosti vključuje v vse politike in glavne pobude EU. Med nedavnimi primeri so: strategija za enakost spolov za obdobje 2020–2025, akcijski načrt EU za boj proti rasizmu za obdobje 2020–2025, novi strateški okvir za enakost, vključevanje in udeležbo Romov, strategija za enakost LGBTIQ oseb za obdobje 2020–2025, strategija EU za okrepitev uporabe Listine, strategija o pravicah invalidov za obdobje 2021–2030 ter akcijski načrt za evropski steber socialnih pravic, v katerih je poudarjeno, kako pomembno je preprečevati diskriminacijo in se boriti proti njej (npr. z odpravljanjem stereotipov in predsodkov), izvrševati zakonodajo EU in načela na tem področju ter izboljšati zbiranje podatkov. To poročilo se osredotoča na uporabo dveh direktiv EU o enakosti: ·na direktivo o rasni enakosti, ki zahteva enako obravnavo ljudi na področjih zaposlovanja in poklicnega usposabljanja, izobraževanja, socialne zaščite, vključno s socialno varnostjo, socialnih ugodnosti, dostopa do dobrin in storitev (vključno s stanovanji) ter preskrbe z njimi, ne glede na njihovo raso ali narodnost; in ·na direktivo o enakosti pri zaposlovanju, ki zahteva enako obravnavo ljudi pri zaposlovanju in poklicnem usposabljanju, ne glede na njihovo vero ali prepričanje, hendikepiranost [v nadaljnjem besedilu: invalidnost], starost in spolno usmerjenost. Direktivi določata, da mora Komisija vsakih pet let poročati o njuni uporabi. Od leta 2014 naprej Komisija izdaja skupno poročilo o navedenih dveh direktivah, saj sta regulativni pristop in vsebina številnih njunih določb enaka. Komisija redno izvaja javnomnenjske raziskave Eurobarometer o diskriminaciji v EU, da bi bolje razumela razmere na terenu. Raziskave Agencije Evropske unije za temeljne pravice (FRA) prav tako zagotavljajo uporabne podatke in informacije o trendih. Zdi se, da prevladuje mnenje, da je bilo od leta 2014 na področju boja proti diskriminaciji doseženega malo napredka. Splošna populacija priznava, da je diskriminacija v EU razširjena, v večini držav članic pa jo ljudje tudi pogosto doživljajo. Iz raziskav izhaja, da je skoraj vsaka četrta oseba iz etničnih ali priseljenskih manjšin (24 %) v preteklih 12 mesecih doživela diskriminacijo zaradi svojega porekla na enem ali več področjih vsakodnevnega življenja. V okviru raziskave Eurobarometer iz leta 2019 je približno vsaka peta vprašana oseba (21 %), ki je v preteklih 12 mesecih doživela diskriminacijo iz enega ali več razlogov, navedla, da se je to zgodilo na delu, 13 % vprašanih pa je navedlo, da se je to zgodilo pri iskanju dela. Glede na to je ključnega pomena, da se zakonodaja, ki temelji na pravilih EU o prepovedi diskriminacije, na nacionalni ravni pravilno izvršuje. Na podlagi predhodnih poročil o uporabi direktiv iz let 2006, 2008 in 2014 to poročilo: Øocenjuje trenutne razmere in trende od leta 2014; Øopredeljuje glavne težave in izzive, ki izhajajo iz razvoja na področju nediskriminacije; Øpoudarja več primerov dobrih praks in pobud; Ønavaja, kako je Sodišče EU s svojo sodno prakso pojasnilo, kako bi bilo treba razlagati direktivi;

Øpreverja izvajanje Priporočila Komisije iz leta 2018 o standardih za organe za enakost v skladu s strategijo za enakost LGBTIQ oseb, strateškim okvirom za enakost, vključevanje in udeležbo Romov ter akcijskim načrtom EU za boj proti rasizmu (glej zlasti prilogo o organih za enakost); Øpredstavlja morebitne vrzeli v zaščiti, ki jo zagotavlja direktiva o rasni enakosti, kot je navedeno v akcijskem načrtu EU za boj proti rasizmu. Poročilo temelji na informacijah, ki so jih Komisiji poslale države članice, ter na posvetovanjih z evropsko mrežo nacionalnih organov za enakost (Equinet), agencijo FRA, socialnimi partnerji in organizacijami civilne družbe. Temelji tudi na prizadevanjih Komisije za pomoč pri uporabi direktiv in na zadevnih publikacijah. V poročilu so bile ustrezno upoštevane zadevne resolucije in študije Evropskega parlamenta. 2.Vprašanja, skupna obema direktivama Direktivi vsebujeta podobne določbe o pojmu diskriminacije ter o pravnih sredstvih in izvrševanju. Večina držav članic in deležnikov, s katerimi je bilo opravljeno posvetovanje, ni poudarila nobenih večjih težav z razlago navedenih določb. Nekateri pa so navedli, da jim (še vedno) povzroča težave več vprašanj, zlasti glede: ·področja uporabe pojma diskriminacija (glej oddelek 2.1) in ·izvrševanja pravic (glej 2.2), na primer glede: oporočanja o pritožbah (glej 2.2.1); odokazovanja zadeve (glej 2.2.2); ozaščite pred viktimizacijo (glej 2.2.3) in ouporabe ustreznih sankcij (glej 2.2.4). Ozaveščanje ter dialog s socialnimi partnerji in organizacijami civilne družbe sta ključnega pomena za učinkovito izvajanje direktiv (glej 2.3). Prizadevanja nacionalnih organov za enakost (glej 2.4) in razpoložljivost podatkov o enakosti (glej 2.5) sta medsektorski vprašanji, ki sta ključnega pomena za pomoč žrtvam diskriminacije ter za podporo, spremljanje in spodbujanje zakonodaje o enakosti in o prepovedi diskriminacije. 2.1.Pojem diskriminacije Pojem diskriminacije pokriva neposredno in posredno diskriminacijo in vključuje nadlegovanje. Nekateri deležniki opozarjajo na omejeno poznavanje in uporabo posredne diskriminacije v domači sodni praksi. Nekatere države članice tudi poudarjajo, da nacionalna sodišča niso dovolj pozorna na nadlegovanje, ki ne temelji na spolu. Nedavna sodna praksa Sodišča EU vsebuje koristna pojasnila pojma posredna diskriminacija. Evropska mreža pravnih strokovnjakov za boj proti diskriminaciji bo leta 2021 izdala poročilo o uporabi tega pojma, s katerim bo posodobila predhodno poročilo iz leta 2008. Sodišče EU še ni razsodilo o razlagi (in mejah) nadlegovanja na podlagi obeh direktiv. V nacionalni zakonodaji oziroma sodni praksi se ta pojem uporablja v zvezi z več vrstami ravnanj, vključno s fizičnim in psihičnim nasiljem, zastrahovanjem, trpinčenjem in sovražnim govorom. Videti je, da v nekaterih državah EU nacionalna sodišča tega pojma še niso temeljito proučila. V zvezi s pojmom diskriminacije je Sodišče EU zagotovilo koristna pojasnila o različnih okoliščinah ali pojmih: ·diskriminacija zaradi več razlogov – leta 2016 je Sodišče EU ugotovilo, da „diskriminacija lahko obstaja zaradi več razlogov“, zaščitenih na podlagi prava EU. Kljub temu pa je navedlo tudi, da „ni mogoče ugotoviti nobene nove kategorije diskriminacije, ki bi izhajala iz kombinacije več izmed teh razlogov, saj diskriminacija zaradi navedenih razlogov, če se presojata ločeno, ni bila dokazana“.

Ker presečna diskriminacija pomeni diskriminacijo, ki temelji na neločljivi kombinaciji zaščitenih razlogov in ne na enem od razlogov, obravnavanem ločeno, Sodišče EU ni priznalo presečne diskriminacije kot zaščitenega razloga, saj za to v direktivah trenutno ni jasne pravne podlag. Nekateri deležniki pa so kljub temu poudarili pomen presečnosti ter tega, da je treba večplastno diskriminacijo učinkoviteje obravnavati. Komisija je potrdila pomen presečne diskriminacije ter poudarila, da je ta pojem treba obravnavati v vseh strategijah Komisije o enakosti. Ponudila je tudi podporo pri učinkovitem priznavanju večplastne diskriminacije na nacionalni ravni in zato naročila študije ter sodelovala pri organizaciji seminarja, na katerem so lahko državni uslužbenci proučevali izzive in dobre prakse pri obravnavi te teme v zakonodaji in pri pripravi politik; ·diskriminacija zaradi povezave (kadar je oseba ali skupina oseb postavljena v neugoden položaj zaradi povezave z osebo ali skupino, ki ima zaščiteno lastnost) – iz zadeve „ČEZ Razpredelenie Bulgarija“ AD izhaja, da lahko oseba, ki ni romskega porekla, uveljavlja varstvo, tudi če „sam[a] ne pripada[...] [zaščiteni skupini]“, vendar je „zaradi enega od teh razlogov obravnava[na] manj ugodno ali [je] postavljen[a] v posebno neugoden položaj“. Iz zadeve izhaja, da ugotavljanje diskriminacije ni odvisno od obstoja intimnega ali tesnega razmerja med domnevno žrtvijo in skupino, s katero je ta povezana. Številne države članice navajajo, da je diskriminacija zaradi povezave upoštevana v nacionalni zakonodaji oziroma sodni praksi. Sodišče še ni izrecno obravnavalo vprašanja diskriminacije zaradi dojemanja ali diskriminacije zaradi pripisanih osebnih okoliščin, tj. različnega obravnavanja zaradi napačnega prepričanja ali napačnega dojemanja, da ima oseba sama eno od zaščitenih lastnosti. V več državah članicah EU obstaja v nacionalni zakonodaji oziroma sodni praksi izrecna zaščita pred diskriminacijo zaradi pripisanih osebnih okoliščin, vendar pa je teh držav manj kot tistih, v katerih je izrecno priznana diskriminacija zaradi povezave. 2.2.Pravna sredstva in izvrševanje 2.2.1.Pravno varstvo Direktivi določata, da morajo države članice vsem, ki menijo, da so žrtve diskriminacije, zagotoviti ustrezno pravno varstvo. Več držav članic je poleg splošnih kampanj ozaveščanja o nediskriminaciji navedlo tudi posebne pobude za spodbujanje prijav diskriminacije. Cilj nekaterih je zmanjšati finančno breme postopka, na primer z: üzmanjšanjem sodnih taks za zadeve s področja diskriminacije; üoblikovanjem davčnih spodbud in üustanovitvijo skladov, ki žrtvam diskriminacije zagotavljajo vnaprejšnje kritje stroškov postopka. Druge dobre prakse vključujejo: üomogočanje spletnih prijav; üizboljšanje zmogljivosti in dostopnosti lokalnih organov ter lokalnih posredniških organizacij ali organizacij skupnosti; üustanovitev lahko dostopnih organov za reševanje sporov; üzagotavljanje specializiranih služb za pravno svetovanje in üvzpostavitev mrež policistov in sodnikov, ki so usposobljeni za obravnavo zadev s področja diskriminacije. Od izdaje poročila leta 2014 sta se prijava diskriminacije in število pritožb rahlo povečala, vendar nezadostno prijavljanje ostaja težava. Iz raziskav izhaja, da osebe, ki menijo, da so bile diskriminirane, to težko prijavijo. Zato številni primeri niso odkriti, žrtve pa ne morejo uporabiti pravnih sredstev. To ima negativen vpliv na dostop do pravnega varstva ter na splošno na učinkovitost direktiv. Čeprav številne države članice poudarjajo pomembnost prizadevanj organov za enakost na nacionalni in lokalni ravni v zvezi s spoprijemanjem z diskriminacijo in obravnavo nezadostnega prijavljanja, pa iz raziskav izhaja, da bi le malo ljudi primer diskriminacije prijavilo takim organom. Med razlogi, zaradi katerih osebe ne prijavljajo primerov diskriminacije, so lahko: ûdvom, da obstajajo resne možnosti za uspeh;

ûnepoznavanje pravic in/ali neseznanjenost z obstojem organov za enakost; ûtežave pri zagotavljanju dokazov in/ali ûstrah pred povračilnim ukrepom. Med drugimi konkretnimi težavami, ki lahko ovirajo dostop do pravnega varstva (in ki še zlasti prizadenejo najbolj ranljive ali marginalizirane skupine), so: ûkratki zakonski roki za vložitev tožbe; ûstroški, zapletenost in trajanje postopka; ûnegotovost glede izida zadeve in ûnizka pričakovana odškodnina. Organizacije, kot so sindikati in organi za enakost, lahko žrtvam pomagajo pri individualnih odškodninskih tožbah, zlasti če so za to procesno sposobne. Lahko imajo tudi pomembno vlogo pri spodbujanju „strateških sodnih postopkov“ in/ali pri vlaganju kolektivnih tožb, zlasti ker je Sodišče EU že davno priznalo, da pravo EU prepoveduje tudi diskriminacijo, pri kateri ni mogoče opredeliti posamezne žrtve, na primer v primeru javne izjave delodajalca, da namerava diskriminirati. Nekatere države članice so poročale, da ima procesna sposobnost organizacij odločilno vlogo v primerih kolektivne diskriminacije, ki škodi osebam, ki jih ni mogoče neposredno ali takoj opredeliti. Nekateri organi za enakost ali organizacije, ki pomagajo žrtvam diskriminacije, so vložili tudi tožbo pri Sodišču EU. 2.2.2.Dokazno breme Da bi se zmanjšale težave pri dokazovanju obstoja diskriminacije, direktivi določata prenos dokaznega bremena. Če tožnik dokaže dejstva, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da gre za primer diskriminacije prima facie, mora toženec dokazati, da ne gre za kršitev načela enakega obravnavanja. Višja sodišča v nekaterih državah članicah so zagotovila pojasnila na tem področju, druge države članice pa so spremenile svojo zakonodajo. Kljub temu so nekateri deležniki poročali, da nacionalna sodišča v nekaterih primerih pravil še vedno ne uporabljajo pravilno ali dosledno ter da se dokazni standardi v praksi lahko razlikujejo. V nekaterih okoliščinah je še zlasti težko predložiti dokaze prima facie, na primer v primeru posredne diskriminacije, pri kateri mora tožnik dokazati dejstva, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da določen ukrep ali praksa, ki se zdi nevtralna, nekatere osebe postavlja v posebno neugoden položaj v primerjavi z drugimi. Zbiranje takih dejstev je še zahtevnejše, kadar domnevna diskriminacija izhaja iz uporabe umetne inteligence. Še več, tudi kadar je posredno diskriminacijo mogoče dokazati na podlagi statističnih podatkov, deležniki opozarjajo na težave pri razpoložljivosti in dostopnosti relevantnih statističnih podatkov ter pri tem, kako jih sodišča upoštevajo. 2.2.3.Viktimizacija Nacionalni pravni sistemi morajo zagotoviti zaščito pred viktimizacijo ter učinkovite pravne ukrepe zoper povračilne ukrepe; to je ključnega pomena za učinkovito uveljavljanje pravice do nediskriminacije. Vendar pa se zdi, da je v nekaterih državah članicah taka zaščita v praksi omejena. Zdi se, da se zaščita pred viktimizacijo nanaša predvsem na področje zaposlovanja. Države članice imajo različne pravne zahteve glede določanja, kdo je upravičen do zaščite – nekatere ga zagotavljajo le tožnikom, žrtvam in pričam, Sodišče EU pa zaščito razširja na vsako osebo, na katero bi lahko vplival odziv stranke, ki je predmet tožbe ali postopka. Druge države članice so poročale o široki zaščiti na nacionalni ravni, ki na primer krije tudi posameznike, ki niso žrtve, na primer priče, tiste, ki pomagajo žrtvam ali jih podpirajo, vsakogar, ki je manj ugodno obravnavan zato, ker ne želi diskriminirati, ter osebe, ki utrpijo viktimizacijo zaradi dojemanja ali povezave. Komisija spremlja izvajanje določbe o viktimizaciji v smislu sodbe Sodišča EU v zadevi Hakelbracht in drugi. Postopek za ugotavljanje kršitev, ki je bil začet zoper Belgijo, ker ni pravilno prenesla navedene določbe (med drugimi) iz obeh direktiv, je bil pozneje ustavljen, še vedno pa teče drug postopek, ki se nanaša na podobno določbo iz Direktive 2006/54/ES. 2.2.4.Sankcije Države članice morajo zagotoviti učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije za kršitve nacionalnih določb, ki prepovedujejo diskriminacijo v skladu z direktivama. Direktivi ne določata posebnih ukrepov in državam članicam omogočata, da same določijo ustrezna pravna sredstva za dosego želenih ciljev. Glede na izbrano pravno pot so pravna sredstva lahko različna, na primer globa, odškodnina, odredba, izrečena kršilcu, naj izvrši določena dejanja ali se jih vzdrži, objava kršitve, zahteva za opravičilo ali kazenska sankcija.

Sodišče EU je izdalo smernice o tem, kako razlagati pravne zahteve glede sankcij: Øpravna sredstva morajo zlasti: oupoštevati načelo sorazmernosti; ozagotavljati resnično in učinkovito pravno varnost in oimeti dejanski odvračilni učinek ter preprečevati nadaljnjo diskriminacijo; to vključuje izrekanje kazni tudi, kadar žrtve ni mogoče opredeliti; Økakršne koli denarne odškodnine morajo biti zlasti: oustrezne glede na izgubo in utrpelo škodo; ozanje ne sme biti vnaprej določena zgornja meja ter Øpovsem simbolična sankcija se ne more šteti za zadostno . Zdi se, da v praksi še ostaja nekaj težav pri izvajanju direktiv, na primer v zvezi z zgornjimi mejami višine odškodnin in v zvezi z zadevami, pri katerih žrtve ni mogoče opredeliti. Nekatera nacionalna sodišča določajo zmerne višine odškodnin, dajejo prednost nedenarnim odškodninam ali prisojajo nižje zneske odškodnin, čeprav bi bili možni tudi višji zneski. To lahko žrtve odvrača od vlaganja tožb ali zahtevkov za denarno odškodnino pri sodišču. Komisija še naprej spremlja standarde, ki se v državah članicah uporabljajo pri izrekanju sankcij in pri uporabi pravnih sredstev, čeprav je podrobne informacije na nacionalni ravni težko zbrati, včasih pa sploh niso na voljo. Tudi mreža Equinet opravlja pomembno delo na tem področju. 2.3.Informacije, dialog in vključevanje vidika spola 2.3.1.Informacije Direktivi določata, da morajo države članice poskrbeti, „da se zadevne osebe obvestijo o določbah“. Številne države članice, organi za enakost, organizacije civilne družbe in socialni partnerji priznavajo, kako pomembno je ozaveščanje, in so pri tem zelo dejavni, pripravljajo na primer brošure, priročnike in študije, izvajajo splošne in usmerjene kampanje ter ponujajo usposabljanja. Kljub temu pa slaba ozaveščenost o protidiskriminacijski zakonodaji in o obstoju organov za enakost, ki pomagajo žrtvam, ostajata velika izziva v boju proti diskriminaciji. Na primer, 71 % članov etničnih ali priseljenskih manjšin poroča, da ne poznajo nobene organizacije, ki zagotavlja podporo ali svetuje žrtvam diskriminacije. V nasprotju s tem pa je ozaveščenost splošne javnosti o obstoju institucij, ki ponujajo podporo žrtvam diskriminacije pri delu, relativno visoka (61 %). Komisija je v letih 2019 in 2020 s ciljem prispevati k ozaveščanju izvedla kampanjo obveščanja o boju proti diskriminaciji na delovnem mestu. Ta je bila sestavljena iz: ·splošnega dela, ki je bil namenjen ozaveščanju ljudi o njihovih pravicah in obveznostih na podlagi protidiskriminacijske zakonodaje EU, ter ·ciljno usmerjenega dela, ki bil namenjen delodajalcem in se je nanašal na invalidnost; ta je vključeval: oorganizacijo seminarjev v osmih državah članicah ter opriročnikov za dobre prakse za družbe v vsej EU, ki želijo zaposliti delovne invalide.

Komisija je v letih 2015 in 2016 podpirala tudi lokalne organe v ciljno usmerjenih dejavnostih komuniciranja za boj proti diskriminaciji Romov in za boj proti stereotipom. Komisija prav tako še naprej spodbuja dejavnosti obveščanja v okviru podpore mreži Equinet in evropski mreži za pravo s področja enakosti (European Equality Law Network), ki objavljata kratke vesti, brošure, poročila in študije o ključnih vprašanjih, ki se nanašajo na direktivi. Poleg tega Komisija podpira usposabljanje sodnikov, odvetnikov in drugih strokovnjakov v zvezi z razlago in uporabo direktiv ter jih seznanja s ključnimi koncepti, vprašanji glede dokazovanja in sankcijami za kršitve. 2.3.2.Dialog V več državah članicah se pri pripravi ali izvajanju zakonodaje, akcijskih načrtov in strategij s področja enakosti opravijo posvetovanja z organizacijami civilne družbe in socialnimi partnerji ali pa so ti v pripravo ali izvajanje dejavno vključeni. Nekatere države članice so z zakonom določile redne dialoge ali pogajanja o enakosti z organizacijami civilne družbe. Več jih je znotraj nacionalnih organov za enakost ustanovilo svetovalne odbore, ki združujejo organizacije civilne družbe in/ali socialne partnerje. Hkrati pa so organizacije civilne družbe v nekaterih državah članicah navedle, da je dialog običajno omejen ali pa ga sploh ni. Druge so poročale o težavah pri pravilnem delovanju v nekaterih državah članicah zaradi omejujoče zakonodaje ter o težavah z dostopom do financiranja, pa tudi o nadlegovanju. Socialni partnerji imajo ključno vlogo pri boju proti diskriminaciji ter pri spodbujanju enakosti in raznolikosti na delovnem mestu. Sindikati in združenja delodajalcev sodelujejo tako, da sklepajo kolektivne pogodbe, objavljajo skupna besedila in smernice ter izvajajo projekte. 2.3.3.Vključevanje vidika spola Obe direktivi določata, da mora Komisija poročati o vplivu ukrepov na ženske in moške v skladu z načelom vključevanja vidika spola. Nekatere države članice poročajo, da njihova zakonodaja vsebuje splošno obveznost vključevanja vidika spola. Druge so pojasnile, da je spol dejavnik pri splošnem pristopu k presečnosti. V skladu s tem posebno pozornost namenjajo ranljivejšemu položaju na primer romskih žensk in deklet, migrantk in invalidk. 2.4.Organi za enakost V skladu z direktivo o rasni enakosti so vse države članice imenovale enega ali več posebnih organov, ki so odgovorni za spodbujanje enakega obravnavanja ne glede na raso ali narodnost. Pri tem je imelo pomembno vlogo več direktiv s področja zakonodaje EU o enakem obravnavanju, saj je pred njihovim sprejetjem tak organ ustanovilo le 11 (od 27) držav članic. Čeprav direktiva o enakosti pri zaposlovanju ne določa ustanovitve organa za enakost, imajo skoraj vsi organi držav članic pristojnosti tudi na področju uporabe navedene direktive. Direktiva o rasni enakosti pušča državam članicam veliko manevrskega prostora pri opredelitvi delovanja organov za enakost. Člen 13 določa le, da morajo imeti nekatere minimalne pristojnosti: ·žrtvam diskriminacije morajo zagotavljati neodvisno pomoč pri uveljavljanju njihovih tožb; ·izvajati morajo neodvisne preglede v zvezi z rasno diskriminacijo ter ·objavljati neodvisna poročila in sestavljati priporočila glede vseh zadev v zvezi s tako diskriminacijo. Ker so države članice odgovorne za dejansko izvajanje določb, se organi za enakost razlikujejo glede na mandat, pooblastila, strukturo, vodstvo, neodvisnost, vire in učinkovitost. Posledica teh razlik je neenako izvrševanje Direktive v državah članicah glede ravni in narave zaščite ter glede spodbujanja enakosti in ozaveščanja splošne javnosti in nacionalnih institucij. Kljub temu so se v večini primerov organi za enakost izkazali za ključne pri spodbujanju in izvrševanju zakonodaje o enakem obravnavanju. Izkazali so se za potrebne in dragocene institucije za spodbujanje sprememb pri posameznikih, institucijah in v družbi na splošno. Komisija je 22. junija 2018 sprejela Priporočilo o standardih za organe za enakost, da bi lahko vsi v celoti izkoristili svoj potencial. Junija 2019 je kot dopolnitev teh priporočil z državnimi uradniki soorganizirala tudi seminar o dobrih praksah. Organi za enakost so bistvenega pomena za zagotovitev, da lahko posamezniki in skupine, ki se soočajo z diskriminacijo, v celoti uveljavljajo svojo pravico. Zato bi morali biti sposobni učinkovito opravljati naloge, ki so jim dodeljene v skladu s pravom EU. Komisija se je zavezala podrobneje proučiti, v kolikšni meri so države članice upoštevale priporočilo iz leta 2018, zlasti pa vlogo in neodvisnost organov za enakost.

Več kot dve leti po sprejetju priporočila so štiri države članice navedle, da nameravajo spremeniti svoje nacionalne določbe o organih za enakost, da bi upoštevale nekatera priporočila, približno deset pa jih je to že storilo, npr. s povečanjem proračuna. Vendar pa večina držav članic poroča, da niso sprejele nobenih sprememb ali nobenih večjih reform. Delovni dokument služb Komisije, ki je priložen temu poročilu, vsebuje podrobno analizo izvajanja priporočila. V njem je ugotovljeno, da omejena in neenakomerna raven izvajanja priporočila še naprej ovira nekatere organe za enakost pri učinkovitem izvajanju njihovih nalog. V praksi to povzroča različne ravni zaščite pred diskriminacijo po EU. Nadaljnja izmenjava dobrih praks in/ali smernic na ravni EU ter ozaveščanje bosta zelo koristna za krepitev vloge organov za enakost. Vendar izkušnje z izvajanjem priporočila kažejo, da to ni dovolj. Komisija bo zato ocenila možnost, da predlaga morebitno zakonodajo za okrepitev vloge nacionalnih organov za enakost do leta 2022. 2.5.Zbiranje podatkov Podatki o enakosti so ključnega pomena za ozaveščanje ljudi, opredelitev diskriminacije, prikaz trendov v posameznem obdobju, dokazovanje obstoja diskriminacije, ocenjevanje izvajanja zakonodaje o enakosti, dokazovanje, da so potrebni pozitivni ukrepi, in prispevanje k oblikovanju politik na podlagi dokazov. Direktivi na splošno ne zahtevata zbiranja, analize in uporabe podatkov o enakosti. Vendar pa direktiva o rasni enakosti določa, da morajo organi za enakost izvajati neodvisne preglede, objavljati neodvisna poročila in sestavljati priporočila o vprašanjih, ki se nanašajo na rasno diskriminacijo (glej zgoraj). Na ravni EU so bili sprejeti naslednji pomembni ukrepi za obravnavo nezadostnosti podatkov o enakosti ter potrebe po praktičnih smernicah za zbiranje takih podatkov: üKomisija je predstavila več študij o podatkih o enakosti; üKomisija je podprla prizadevanja podskupine za podatke o enakosti, ki je del skupine EU na visoki ravni za nediskriminacijo, enakost in raznolikost, ki je izdala: osmernice za izboljšanje zbiranja in uporabe podatkov o enakosti na nacionalni ravni – v njih je poudarjeno, da splošna uredba o varstvu podatkov (GDPR) ne preprečuje zbiranja podatkov o enakosti, tudi kadar so ti razčlenjeni po rasi in narodnosti, če se zbiranje ustrezno izvede; ozbirko obetavnih praks in odiagnostično orodje za evidentiranje; üv programu Komisije za pravice, enakost in državljanstvo (REC) je med prednostnimi nalogami navedeno izboljšanje zbiranja podatkov o enakosti. Številne države članice so poročale o dobrih praksah v zvezi z zbiranjem podatkov o enakosti, vključno z: ·vključevanjem več relevantnih akterjev (in usklajevanjem med njimi), npr. statističnih uradov, javnih organov in agencij, inšpektoratov, univerz, raziskovalnih centrov, organizacij civilne družbe, organov za varstvo podatkov ter zasebnega sektorja; ·objavo podatkov o pritožbah, ki jih prejmejo organi za enakost, policija, javne službe, inšpektorati in pravosodje, ter o sodbah; ·uporabo strokovnega znanja agencije FRA o zbiranju podatkov; ·spodbujanjem zbiranja in uporabe podatkov o enakosti na podlagi namenskih projektov; ·uporabo podatkov o enakosti z namenom proučitve in ocene učinka in učinkovitosti protidiskriminacijske zakonodaje; ·uporabo prikritega nakupovanja in situacijskega testiranja za proučitev vzorcev diskriminacije; ·vključevanjem manjšinskih organizacij v zbiranje in razširjanje podatkov o enakosti;

·razvojem statističnih podatkov, ki so lahko dokaz o posredni diskriminaciji ter ·zbiranjem razčlenjenih podatkov o enakosti v okviru popisov prebivalstva. Kljub temu številne države članice še vedno menijo, da je nezadostnost podatkov o enakosti na nacionalni ravni težava. Izboljšanje je zlasti mogoče doseči glede pravilnosti in primerljivosti podatkov, zbiranja podatkov o pritožbah in primerih diskriminacije (vključno z izrečenimi sankcijami), zbiranja podatkov, razčlenjenih po rasi ali narodnosti, zbiranja podatkov s strani zasebnih akterjev (vključno z delodajalci) ter glede sodelovanja med vsemi zadevnimi vpletenimi. 3.Vprašanja, ki se nanašajo posebej na direktivo o rasni enakosti Za celovit sistem pravnega varstva pred diskriminacijo je treba zagotoviti, da v takem varstvu ni vrzeli. Dvajset let po sprejetju direktive o rasni enakosti so v skladu z akcijskim načrtom EU za boj proti rasizmu predstavljene tudi morebitne vrzeli v zaščiti, ki jo zagotavlja Direktiva. Nezadostno prijavljanje diskriminacije ostaja težava, zbiranje podatkov o pritožbah in primerih diskriminacije pa je treba še izboljšati. Zato je težko opraviti temeljito oceno področij življenja, na katerih se diskriminacija dejansko dogaja. Iz raziskav agencije FRA izhaja, da ljudje po vsej EU redno doživljajo visoko stopnjo diskriminacije zaradi rase ali narodnosti. Iz njenih podatkov je tudi jasno razvidno, da je med področji, na katera se nanaša direktiva o rasni enakosti, zaposlovanje tisto področje, na katerem je največ diskriminacije zaradi etničnega ali priseljenskega porekla. To vključuje primere, ko osebe iščejo delo, in primere na delovnem mestu. 3.1.Pojem rase in narodnosti Direktiva o rasni enakosti ne opredeljuje pojma rase ali narodnosti. Sodišče EU je navedlo smernice za razlago pojma narodnosti; natančneje, v sodbi v zadevi „ČEZ Razpredelenie Bulgarija“ AD je ugotovilo, da „[p]ojem narodnosti [...] izhaja iz ideje, da so za družbene skupine značilni zlasti skupno državljanstvo, vera, jezik, kulturno in tradicionalno poreklo in življenjsko okolje“. Ali gre za vprašanje rase oziroma narodnosti je torej mogoče ugotoviti na podlagi raznih značilnosti, vključno z jezikom, vero, poreklom, barvo kože in državljanstvom. Glede na to, da iz podatkov agencije FRA izhaja, da sta barva kože in/ali vera osebe posebna sprožilca diskriminacije zaradi narodnosti ali rase, ima to pomembne praktične posledice. V zadevi Jyske Finans je Sodišče EU poudarilo, da je lahko pomemben dejavnik tudi država rojstva osebe. Pojasnilo pa je tudi, da tega ni mogoče sprejeti za zadostno merilo. Država rojstva osebe je „le en specifičen dejavnik, ki bi omogočal sklepanje, da neka oseba pripada neki etnični skupini, vendar tega nikakor ne bi dokončno določal“. Po mnenju Sodišča različna obravnava kreditne institucije zgolj na podlagi države rojstva osebe (ob odsotnosti vseh drugih dejavnikov) ne zadošča za trditev, da gre za diskriminacijo na podlagi narodnosti. Za dokaz posredne diskriminacije bi bilo treba opredeliti specifično etnično skupino, ki je v primerjavi z drugimi skupinami v manj ugodnem položaju. Po mnenju Sodišča trditve, da bi država rojstva osebe „verjetneje na splošno bolj škodovala ‚osebam določene etnične pripadnosti‘ v primerjavi z ‚drugimi osebami‘, ni mogoče sprejeti“. Sodišče EU je svoj pristop potrdilo v sodbi v zadevi Maniero, ki se je nanašala na štipendijo za izobraževanje, ki je bila na voljo le posameznikom, ki so opravili nemški pravniški državni izpit, ne pa tudi tistim, ki so enakovreden izpit opravili v drugih državah. V skladu z razlogovanjem v zadevi Jyske Finans je Sodišče navedlo, da ni mogoče opredeliti nobene specifične etnične skupine, ki bi bila v primerjavi z ostalimi skupinami v manj ugodnem položaju. Več držav članic je pri poročanju o uporabi direktive o rasni enakosti opozorilo na zaščito, ki se zagotavlja na nacionalni ravni zoper diskriminacijo na podlagi barve kože, kraja rojstva, jezika, porekla ali narodnosti. Razlogi, kot so barva, jezik in rojstvo, so med drugim izrecno navedeni v členu 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Listina se uporablja na področju prava EU, njenemu členu 21 pa je bil priznan neposreden horizontalni učinek. Pri razlagi pojma narodnosti se je Sodišče EU zanašalo na to, kako pomembno je zagotoviti učinkovito varstvo pravice do enakosti in prepovedi diskriminacije, kot je navedeno v členu 21 Listine. Čeprav je razsodilo, da področja uporabe Direktive ni mogoče opredeliti omejujoče, je vseeno pojasnilo, da ga ni mogoče razširiti na diskriminacijo zaradi razlogov, ki niso taksativno našteti v direktivi. 3.2.Področje uporabe V okviru navedenega področja uporabe se Direktiva uporablja tudi za diskriminacijo, ki je posledica uporabe umetne inteligence. Glede zaposlovanja se Direktiva uporablja za pogoje dostopa do zaposlitve, samozaposlitve in poklica, za dostop do vseh oblik in ravni poklicnega svetovanja in usposabljanja ter za zaposlitvene in delovne pogoje, vključno z odpovedjo in plačilom. Pri tem pa obstaja izjema, pri kateri različno obravnavanje na podlagi značilnosti, ki se nanaša na raso ali narodnost, ne pomeni diskriminacije, če ustreza posebni zahtevi, ki je nujna za izvajanje določene poklicne dejavnosti. To na primer pomeni, da lahko vodja igralske zasedbe za vlogo v filmu išče igralca določene rase. Direktiva se uporablja za vse vrste izobraževanja, splošno in poklicno, javno in zasebno, versko in sekularno, od predšolske vzgoje do visokošolskega izobraževanja. V sodbi v zadevi Maniero je Sodišče EU pojasnilo pojem izobraževanja. Glede na namen Direktive spodbujati enakost je Sodišče pojem razlagalo široko, torej da vključuje dostop do izobraževanja in odpravo zadevnih finančnih ovir. Dodelitev finančnih ugodnosti, ki so tesno povezane s posameznikovo udeležbo v projektih izobraževanja, torej spada na področje uporabe Direktive.

Direktiva o rasni enakosti se uporablja za preskrbo z dobrinami in storitvami, ki so na voljo javnosti, ter dostop do njih. Pomen pojma storitev je vzet iz člena 57 PDEU – nanašati se morajo na gospodarsko dejavnost, tj. praviloma se morajo opravljati za plačilo in vključevati zlasti dejavnosti industrijskega ali trgovinskega značaja. Direktiva se uporablja ne glede na to, ali dobrine in storitve, ki so na voljo javnosti, zagotavlja javni ali zasebni sektor. Vključuje torej tudi javne storitve, vendar le kolikor ustrezajo pomenu storitve v smislu člena 57 PDEU, kot je opredeljen zgoraj. Storitve v smislu Direktive vključujejo na primer stanovanje ali zagotavljanje električne energije . Zdravstveno varstvo je vključeno kot vidik socialne varnosti, lahko pa se umesti tudi v obseg storitev, vendar le, če se zagotavlja v zameno za plačilo pridobitnega organa . Zakonodajalec v vsebinsko področje uporabe Direktive ni vključil dejavnosti javnega sektorja, ki vključujejo „izvrševanje javnih pooblastil“ (na primer s strani policije, organov za odkrivanje goljufij, pravosodnih organov s področja kazenskega in civilnega prava) brez kakršnih koli elementov „zagotavljanja storitev“. Direktiva se na primer ne uporablja, kadar policija ustavi ali nadleguje osebo zaradi njene rase ali narodnosti. Sklicevanje na dobrine in storitve, „ki so na voljo javnosti“, včasih sproža dodatna vprašanja. Pogoj za dostopnost javnosti vključuje primere, ko je ponudba zagotavljanja posamezne dobrine ali storitve objavljena javno (npr. z oglasom v časopisu ali na javno dostopnem spletišču, na letaku na oknu), ne vključuje pa primerov, ko so dobrine ali storitve ponujene le družinskim članom. 3.3.Romi so ena od najbolj diskriminiranih skupin Več držav članic in deležnikov je navedlo, da diskriminacija še posebno prizadene Rome, zlasti na področju izobraževanja ter dostopa do zaposlitve in stanovanja (to izhaja tudi iz raziskav agencije FRA). Romske skupnosti imajo tudi velike težave glede ozaveščenosti o pravicah in dostopa do sodnega varstva. Pandemija COVID-19 je Rome nesorazmerno prizadela in še povečala neenakosti, zlasti pri izobraževanju, zdravstvenem varstvu in zaposlovanju. V okviru spoprijemanja s temi izzivi so države članice poročale o specifičnih ukrepih politike, raziskavah in kampanjah. Komisija je na podlagi svoje ocene okvira EU za nacionalne strategije vključevanja Romov do leta 2020 izdala okrepljen in prenovljen strateški okvir EU za enakost, vključevanje in udeležbo Romov za obdobje 2020–2030. S tristebrno strukturo dopolnjuje družbenoekonomsko vključevanje Romov s spodbujanjem enakosti in udeležbe. Izboljšano zbiranje podatkov je pomemben vidik pobude. Novemu okviru je priložen predlog priporočila Sveta o enakosti, vključevanju in udeležbi Romov. Eden od ključnih ciljev je učinkovito izvajanje direktive o rasni enakosti za preprečevanje diskriminacije Romov in boj proti taki diskriminaciji. Vsebuje priporočila za spoprijemanje z anticiganizmom ter spodbuja države članice, naj okrepijo udeležbo nacionalnih organov za enakost in organizacij civilne družbe pri doseganju teh ciljev ter sodelovanje s temi organi in organizacijami. Komisija je od leta 2014 začela postopke ugotavljanja kršitev zoper tri države članice zaradi segregacije romskih otrok v šolah. Ti postopki še potekajo. 4.Vprašanja, ki se nanašajo posebej na direktivo o enakosti pri zaposlovanju Države članice v obdobju 2014–2020 niso opozorile na nobene večje težave glede razlage in uporabe določb direktive o enakosti pri zaposlovanju, so pa opozorile na nekatere težave s pojmi, ki so skupni obema direktivama. Nekateri deležniki so se osredotočili zlasti na vprašanje razumnih prilagoditev za invalide, vključno z izzivi pri razumevanju tega koncepta, njegovi uporabi v praksi in ustreznih smernicah glede tega. Nekateri deležniki so predlagali, da se obveznost zagotovitve razumne prilagoditve razširi še na druge razloge za diskriminacijo, ne le na invalidnost. V zvezi z Direktivo trenutno ne poteka noben postopek za ugotavljanje kršitev. Vendar pa je Sodišče EU izdalo pomembno število sodb v zadevah za sprejetje predhodne odločbe, ki so jih glede diskriminacije zaradi vseh razlogov iz Direktive vložila nacionalna sodišča več držav članic. 4.1.Področje uporabe Sodišče EU je izdalo več pomembnih sodb o področju uporabe direktive o enakosti pri zaposlovanju. Pojasnilo je, da lahko pojem „pogoj[i], pod katerimi je dostopna zaposlitev“ iz člena 3(1)(a) vključuje tudi delodajalčevo javno izjavo, dano tudi zunaj postopka zaposlovanja, če se taka izjava dejansko nanaša na politiko zaposlovanja družbe. Zadeva se nanaša na javno izjavo odvetnika, da nikoli ne bi zaposlil homoseksualnega kandidata. Na razlago ne vpliva morebitna omejitev izvrševanja svobode izražanja. V drugi sodbi je Sodišče menilo, da se Direktiva uporablja za davčno ureditev, katere namen je izboljšati dostop mladih do poklicnega izobraževanja, pri čemer se davčna obravnava stroškov izobraževanja razlikuje glede na starost udeleženca. V drugem primeru pa je v zadevi C razsodilo, da nacionalna zakonodaja o dodatnem davku na dohodke od pokojnine ne spada na stvarno področje uporabe Direktive. Taka zakonodaja se ne nanaša na „plačilo“, ampak na stopnjo davka, ki ni del delovnega razmerja. Sodišče je v svoji sodni praksi potrdilo, da je seznam razlogov za diskriminacijo iz člena 1 Direktive izčrpen in ne vključuje poklicne kategorije ali narave delovnega razmerja zadevnih posameznikov. 4.2.Vera Prvič od sprejetja Direktive je imelo Sodišče EU priložnost izdati pomembne sodbe o določbah, ki se nanašajo na diskriminacijo na podlagi vere.

V zadevi Achbita je Sodišče „vero“ razlagalo široko, in sicer tako, da vključuje tudi svobodo ljudi javno izražati svoja verska prepričanja. Odločilo je, da notranje pravilo zasebne družbe, ki prepoveduje nošenje kakršnih koli vidnih znakov političnega, filozofskega ali verskega prepričanja, ne pomeni neposredne diskriminacije, če velja za vse delavce enako. Vendar pa lahko tako na videz nevtralno pravilo pomeni posredno diskriminacijo, če ni objektivno upravičeno na podlagi primernosti in nujnosti. Politika politične, filozofske in verske nevtralnosti je lahko legitimen cilj. V zadevi Bougnaoui je Sodišče odločilo, da če delodajalec nima politike nevtralnosti, delavki ne sme prepovedati nošenja islamske naglavne rute pri delu kot odgovor na željo stranke. Taka obravnava ne pomeni „bistven[e] in odločiln[e] zahtev[e] za neki poklic“ v smislu člena 4(1) Direktive, ki jo opravičuje narava/kontekst poklicnih dejavnosti delavca. Dve drugi sodbi Sodišča EU se nanašata na razlago člena 4(2) Direktive, ki določa izjemo od načela prepovedi diskriminacije v zvezi s cerkvami ali drugimi organizacijami na podlagi etike. Sodišče je odločilo, da morajo nacionalna sodišča zagotoviti učinkovito sodno presojo poklicnih zahtev, ki jih uvedejo organizacije na podlagi etike. Zahteve morajo biti nujne in objektivno povezane z naravo/kontekstom poklicne dejavnosti, ob upoštevanju etike organizacije. Ne smejo vključevati preudarkov, ki niso v skladu z navedeno etiko ali pravico organizacije do avtonomije, in morajo biti skladne z načelom sorazmernosti. Pričakuje se, da bo Sodišče ta vprašanja nadalje pojasnilo v dveh zadevah, ki ju obravnava, in sicer C-804/18 in C-344/20. Slednja se nanaša tudi na vprašanje „prepričanja“. Več držav članic je navedlo, da bi bila dobrodošla nadaljnja pojasnila tega pojma v sodni praksi EU. 4.3.Spolna usmerjenost Sodišče je ob upoštevanju ciljev in temeljnih vrednot Direktive pojasnilo pogoje, pod katerimi homofobne javne izjave pomenijo diskriminacijo. Če delodajalec v zvezi z zaposlovanjem izraža diskriminatorna mnenja, bo to verjetno odvrnilo posameznike od prijave na delovno mesto. V drugi sodbi je Sodišče poudarilo, da lahko države članice svobodno urejajo zakonsko zvezo med osebama istega spola ali alternativno obliko pravnega priznanja njunega razmerja ter določijo datum začetka veljavnosti take zakonske zveze. Odločilo je, da predpis na Irskem, na podlagi katerega pravica do vdovske pokojnine obstaja, če je bila registrirana partnerska skupnost sklenjena, še preden je zavarovanec iz poklicne pokojninske sheme dopolnil 60 let, ne pomeni diskriminacije na podlagi spolne usmerjenosti, kljub temu da nacionalno pravo ni dovoljevalo sklepanja registriranih partnerskih skupnosti, preden sta partnerja dopolnila navedeno starost. 4.4.Invalidnost Nekaj deležnikov je navedlo težave pri razlagi pojma „hendikapiranost“ oziroma „invalidnost“. V tem smislu je Sodišče EU zagotovilo koristno pojasnilo s sklicevanjem na Konvencijo Združenih narodov o pravicah invalidov, ki je bila v imenu Evropske Skupnosti potrjena s Sklepom Sveta 2010/48/ES in ki je od začetka njegove veljavnosti, tj. 3. maja 2008, sestavni del pravnega reda EU. Sodišče je navedlo, da je treba pojma „invalidnost“ in „dolgotrajna“ omejitev zmožnosti osebe za delo avtonomno in enotno razlagati v vsej EU. Pojem „invalidnost“ se nanaša na omejitev, ki je zlasti posledica dolgotrajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki v povezavi z različnimi ovirami lahko preprečujejo, da bi zadevni posameznik v poklicnem življenju polno in učinkovito sodeloval na podlagi enakopravnosti z drugimi delavci. Sodišče je v sodbi v zadevi Z. pojasnilo, da sama nezmožnost imeti otroka po običajni poti načeloma ne ovira opravljanja poklicne dejavnosti. V sodbi v zadevi FOA je Sodišče navedlo, da čeprav debelost sama ne pomeni „invalidnosti“, pa lahko v nekaterih okoliščinah izpolnjuje pogoje iz Direktive, zaradi česar se ta zanjo uporablja. Pri oceni, ali so delovni invalidi v manj ugodnem položaju v primerjavi z drugimi oziroma ali nacionalni ukrepi izpolnjujejo zahteve iz preskusa sorazmernosti, je treba upoštevati posebne okoliščine in potrebe takih delavcev. V zadevi Ruiz Conejero je Sodišče odločilo, da so invalidi izpostavljeni dodatni nevarnosti, da izostanejo z dela zaradi bolezni, povezane z njihovo invalidnostjo, ter da so bolj izpostavljeni povečani nevarnosti, da dosežejo določeno število dni odsotnosti zaradi bolezni in s tem meje, ki jih določa zakonodaja. Sodišče je sklenilo, da lahko to delovne invalide postavi v manj ugoden položaj in tako povzroči različno obravnavanje, ki posredno temelji na invalidnosti. Nadalje je Sodišče pri oceni sorazmernosti zadevnih nacionalnih ukrepov odločilo, da se prav tako ne sme prezreti nevarnosti za invalide, ki imajo pri ponovnem vključevanju na trg dela praviloma več težav od delavcev, ki niso invalidi. V drugi zadevi je Sodišče odločilo, da če delodajalec ne zagotovi razumnih prilagoditev (člen 5 Direktive), odpustitev delovnega invalida na podlagi meril, ki jih določi delodajalec (nizka produktivnost, nizka stopnja vsestranskosti ter visoka stopnja odsotnosti z dela), pomeni posredno diskriminacijo na podlagi invalidnosti. V tem smislu se je Sodišče sklicevalo na člen 2 Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov, na podlagi katerega je odrekanje razumnih prilagoditev oblika diskriminacije. V nedavni sodbi je Sodišče razložilo pojem diskriminacije (člen 2 Direktive) in razsodilo, da je namen načela enakega obravnavanja zaščita delavca z invalidnostjo pred vsako diskriminacijo zaradi te invalidnosti ne le v primerjavi z delavci brez invalidnosti, ampak tudi v primerjavi z drugimi delavci z invalidnostjo. 4.5.Starost Večina sodb Sodišča EU v zvezi z direktivo o enakosti pri zaposlovanju se nanaša na razlike v obravnavanju, ki temeljijo na starosti. Čeprav so države članice ustrezno prenesle Direktivo, pa so nastale nekatere težave s skladnostjo s posebnimi predpisi iz nacionalne zakonodaje. Pri oceni teh je Sodišče presojalo zlasti: -primerljivost okoliščin; -morebiten obstoj objektivnega, nevtralnega dejavnika, ki ni povezan s starostjo; -legitimnost ciljev; ter -ustreznost/sorazmernost uporabljenih sredstev. Sodišče je s sklicevanjem na pravico do dela, ki jo zagotavlja člen 15(1) Listine EU o temeljnih pravicah, posebno pozornost namenilo udeležbi starejših delavcev na trgu dela, s tem pa tudi v gospodarskem, kulturnem in družbenem življenju, ter navedlo, da se z obdržanjem takih delavcev spodbuja raznolikost. Hkrati pa je potrdilo, da lahko države članice vodijo socialno politiko ali politiko zaposlovanja, katere cilj je spodbujanje dostopa mladih do trga dela. Pristojni organi držav članic morajo poiskati pravo ravnotežje med različnimi interesi. Pri oceni sorazmernosti zadevne nacionalne zakonodaje je Sodišče sprejelo, da se lahko upošteva dejstvo, da izključitev iz dela prizadene upokojence, katerih poklicno življenje se je končalo in ki prejemajo pokojnino. Nacionalnemu sodišču, ki je predložilo vprašanje za predhodno odločanje, pa je prepustilo presojo, ali je taka izključitev ustrezna, da se zagotovi doseganje cilja, in ali dejansko odraža prizadevanje za njegovo dosledno in sistematično doseganje.