[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 30.4.2007

COM(2007) 225 konč.

SPOROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ

vmesnem pregledu šestega okoljskega akcijskega programa Skupnosti

{SEC(2007) 546} {SEC(2007) 547}

KAZALO

1. Uvod 4

2. Stanje okolja 5

3. Rast, delovna mesta in okolje 5

4. Ocena prednostnih nalog šestega okoljskega akcijskega programa 7

4.1. Podnebne spremembe 7

4.2. Narava in biotska raznovrstnost 9

4.3. Okolje, zdravje in kakovost življenja 10

4.4. Naravni viri in odpadki 11

5. Obeti za boljše oblikovanje politike 11

5.1. Okrepljeno mednarodno sodelovanje 11

5.2. Načela „boljše pravne ureditve“ pri oblikovanju okoljske politike 13

5.3. Spodbujanje politike vključevanja 16

5.4. Boljše izvajanje in uresničevanje 16

6. Sklepne ugotovitve 17

1. UVOD

Okoljska politika je glavni del naloge Evropske unije za zagotovitev blaginje in varnosti evropskih državljanov v okviru socialne solidarnosti. Leto 2006 je bilo prelomno, saj so se okoljska vprašanja vedno bolj začela vključevati v središče upravljanja.

Oblikovanje „Evrope rezultatov“ je prednostna naloga Komisije, pri čemer je okoljska politika Evropske unije ena od zgodb o uspehu Unije v smislu zagotavljanja oprijemljivih koristi za državljane. Približno 80 % nacionalne okoljske zakonodaje temelji na zakonodaji EU. Prav na podlagi zakonodaje EU se je izboljšala kakovost zraka in vode ter odstranjevanje onesnaževal, kot sta svinec in bencin, kar EU omogoča, da doseže svetovni vodilni položaj na določenem področju, kot so podnebne spremembe. Za zagotovitev dolgoročne trajnosti mora gospodarstvo EU med drugim temeljiti na dobrih okoljskih načelih, katerih zagotavljanje je cilj okoljske zakonodaje EU. Prizadevanja Komisije za zagotovitev visoke ravni varstva okolja spodbujajo tudi ekološke inovacije, ki lahko prispevajo k učinkovitosti industrije in ustvarjanju novih delovnih mest.

Okoljska vprašanja so največja skrb evropske javnosti. Glede na raziskave Eurobarometra 72 % državljanov EU meni, da okoljski dejavniki „zelo“ ali „dokaj“ vplivajo na kakovost njihovega življenja[1]. Javnost se zaveda, da se onesnaževanje ne ustavi pri nacionalnih mejah in da je okolje eno od področij politike, na katerem imajo ukrepi EU največjo javno podporo[2].

EU je v zadnjih 30 letih vzpostavila celovit zakonodajni okvir za varstvo okolja, ta postopek pa je potekal na podlagi strateških okoljskih akcijskih programov. Šesti okoljski akcijski program Skupnosti[3] vzpostavlja okvir Skupnosti za okoljsko politiko za obdobje od julija 2002 do julija 2012. Predstavlja okoljske vidike strategije EU za trajnostni razvoj ter določa prednostne okoljske naloge in se zlasti osredotoča na štiri področja:

- podnebne spremembe;

- naravo in biotsko raznovrstnost;

- zdravje in kakovost življenja ter

- naravne vire in odpadke.

Šesti okoljski akcijski program za vsako od teh področij določa posebne cilje in prednostne ukrepe. Šesti okoljski akcijski program obravnava tudi veliko medsektorskih vprašanj, ki vključujejo splošno oblikovanje in izvajanje okoljske politike. Določa tudi več strateških načel.

Ta vmesni pregled obravnava tri različna vprašanja. Prvič, ocenjuje, koliko Unija izpolnjuje obveznosti iz šestega okoljskega akcijskega programa. Drugič, proučuje najnovejše znanstvene dokaze, da se ugotovi, ali pristop iz prvotnega šestega okoljskega akcijskega programa zadostuje za izpolnjevanje sedanjih okoljskih izzivov. Tretjič, obravnava vprašanje, ali bi bilo treba zaradi političnih razmer, ki so se od leta 2002 spremenile, ponovno oceniti strateški pristop EU k okoljski politiki, in sicer ob upoštevanju nedavno spremenjene strategije EU za trajnostni razvoj, lizbonske strategije za rast in delovna mesta ter načrta Komisije za boljšo pravno ureditev. Pregled v smislu te ocene kaže, koliko je treba prednostne naloge Skupnosti do julija 2012 spremeniti.

2. STANJE OKOLJA

Izhodišče okoljske politike je znanstveno razumevanje stanja našega okolja. Oblikovalci politike morajo razumeti stopnjo izboljšanja ali poslabšanja okoljskih problemov. Na področjih, na katerih se stanje poslabšuje, je izziv razvijanje novih in visoko zastavljenih političnih odzivov.

Ena od glavnih ugotovitev o sedanjem stanju evropskega okolja[4] je, da je okoljska politika EU izboljšala kakovost življenja svojih državljanov ter da je bil dosežen velik napredek na področjih, kot so zmanjševanje emisij toplogrednih plinov, ohranjanje mokrišč, trajnostne gozdarske prakse in ravnanje z odpadki. Splošna sklepna ugotovitev pa je, da se kljub doseženemu napredku povečuje razsežnost številnih okoljskih izzivov in da Evropa še ni na poti do povsem trajnostnega razvoja.

3. RAST, DELOVNA MESTA IN OKOLJE

Junija 2006 je Evropski svet sprejel prenovljeno strategijo za trajnostni razvoj za razširjeno EU[5]. Potrdil je, da je trajnostni razvoj splošni cilj Evropske unije, ki upravlja vse politike in dejavnosti Unije. Šesti okoljski akcijski program zagotavlja okoljsko razsežnost strategije trajnostnega razvoja[6].

Koncept trajnostnega razvoja podpira sinergija med gospodarskimi, socialnimi in okoljskimi elementi. Čisto in zdravo okolje je bistveno za dobro počutje ljudi ter dobre socialne razmere. Vendar lahko tudi premišljeno oblikovana okoljska politika prispeva k drugim ciljem, kot so povečanje konkurenčnosti, spodbujanje gospodarske rasti in ustvarjanje delovnih mest.

Stroški neukrepanja

Onesnaževanje se lahko razume kot primer „neuspeha na trgu“ in je povezano z dejanskimi gospodarskimi stroški. Pri oblikovanju politike je zato pomembno opredeliti in obravnavati „stroške neukrepanja“. Onesnaževanje zraka na primer povzroča zmanjšanje produktivnosti in zdravstvene stroške, kar gospodarstvo EU vsako leto stane 14 milijard EUR[7].

Upoštevati je treba tudi to, da so stroški zgodnjih preventivnih ukrepov večinoma manjši kot stroški odpravljanja že nastale škode. To je bilo poudarjeno tudi v Sternovem poročilu o ekonomiki podnebnih sprememb oktobra 2006, katerega ugotovitve so bili, da bi ohranjanje dviga temperature na varni ravni zahtevalo približno 1 % svetovnega BDP, medtem ko bi bili stroški za svetovno gospodarstvo, ki temelji na pristopu običajnega scenarija, petkrat višji. Presoja ekosistemov novega tisočletja je pokazala pomanjkanje storitev ekosistemov in ugotovila, da to povzroča velike gospodarske izgube.

Gibalo inovacij in učinkovitosti virov

Potreba po izboljšanju okoljske učinkovitosti lahko sproži inovacije, ki posledično prispevajo h konkurenčnosti. Podjetja so lahko s trženjem svojih okoljskih rešitev in inovacij v drugih podjetjih v boljšem položaju, saj se kot prva na trgu pojavljajo s svojimi inovativnimi rešitvami. Dober primer tega je področje vetrne energije, kjer je EU vodilna v svetu.

Zmanjševanje onesnaževanja lahko prispeva tudi k učinkovitejšim proizvodnim postopkom. Izboljšanje učinkovitosti virov in energetske učinkovitosti lahko spodbudi produktivnost, hkrati pa zmanjšuje odvisnost od dobaviteljev zunaj EU.

Okoljska politika je omogočila razvoj uspešnega sektorja okoljskih tehnologij. Letni promet evropskih ekoloških industrij je 227 milijard EUR, ki pomeni 2,2 % BDP EU. Sektor zagotavlja 3,4 milijona delovnih mest s polnim delovnim časom, kar je 1,7 % vseh delovnih mest v EU[8].

Tudi okoljski standardi EU prispevajo k blaginji Evrope s podpiranjem enotnega trga. Brez skupnih standardov prevzemamo tveganje „ekološke zaščite“, kadar nacionalna pravila delujejo kot ovira za trgovino.

Vključevanje okoljskih vidikov v strategije podjetij lahko koristi tudi posameznim podjetjem. Poleg povečane inovativnosti in produktivnosti lahko to prispeva k večjemu trženju blagovnih znamk, boljšemu ugledu podjetja in novim tržnim priložnostim (na primer z izkoriščanjem priložnosti na podlagi okolju prijaznih javnih naročil).

Sprejemanje okoljskih izzivov zahteva tudi usklajene interdisciplinarne raziskave in inovacije. Ta vidik je eden od glavnih razlogov za predlog Komisije, da se vzpostavi Evropski tehnološki inštitut, katerega cilj je združevanje najboljših sredstev in strokovnega znanja za zagotovitev tehnoloških rešitev okoljskih problemov.

4. OCENA PREDNOSTNIH NALOG šESTEGA OKOLJSKEGA AKCIJSKEGA PROGRAMA

EU potrebuje v prihodnost usmerjeno in drzno zastavljeno okoljsko politiko, da se odzove na znanstveno resničnost, da oblikuje „Evropo rezultatov“ na področju, na katerem državljani zahtevajo ukrepanje, in da zagotovi trajnostno gospodarsko rast. Na vsakem prednostnem področju, opredeljenem v šestem okoljskem akcijskem programu, je treba obravnavati pomembne izzive.

4.1. Podnebne spremembe

Šesti okoljski akcijski program priznava podnebne spremembe kot „ pomembni izziv v naslednjih 10 letih in kasneje“, cilj tega programa pa je uresničevanje dolgoročnega cilja, in sicer „stabiliziranja koncentracij toplogrednih plinov v ozračju na nivoju, ki bo lahko preprečil človekovo nevarno vmešavanje v podnebni sistem“ [9] .

Od sprejetja šestega okoljskega akcijskega programa se je izboljšalo naše razumevanje tveganj, povezanih s podnebnimi spremembami, zato moramo temu ustrezno spremeniti tudi svoj odziv. V zvezi s tem mora EU rešiti tri glavna vprašanja.

Najprej mora EU na svojem ozemlju zmanjšati emisije toplogrednih plinov in razviti gospodarstvo, ki temelji na nizkih emisijah ogljika. Vsaka država članica se je za dosego kjotskega cilja zavezala pravno zavezujočim ciljem iz Sporazuma o notranji porazdelitvi bremen[10]. Sistem trgovanja z emisijami na ravni EU[11] je bil uspešno vzpostavljen in je mehanizem, ki ga je mogoče razviti v sistem za omejevanje emisij na svetovni ravni. Izpolnjevanje obveznosti za zmanjšanje iz Kjotskega protokola na splošno napreduje, vendar bodo za uresničitev cilja potrebna dodatna prizadevanja[12] v vseh sektorjih, zlasti v sektorjih energije, prometa, industrije in kmetijstva.

Marca 2007 je Evropski svet sprejel predlog Komisije za sklop ukrepov o energiji in podnebnih premebah. Zavezal se je k zmanjšanju emisij toplogrednih plinov za vsaj 20 % do leta 2020 in poudaril, da se bo cilj zmanjševanja povečal na 30 % v okviru mednarodnega sporazuma, ki vključuje druge industrijske države. Kot del sklopa ukrepov bo Svet določil zavezujoče cilje, ki jih je treba uresničiti do leta 2020, in sicer, 20-odstotna proizvodnja obnovljivih energetskih virov in 10-odstotna poraba biogoriv. Poudaril je tudi potrebo po povečanju energetske učinkovitosti v EU[13] in opredelil cilje za zmanjševanje energetske porabe EU za 20 % v primerjavi z napovedmi za leto 2020.

Ključni izziv EU bo uresničevanje teh političnih zavez, naslednji pomemben korak pa bo razširitev sistema trgovanja z emisijami, tako da bo zajemal več sektorjev (npr. letalstvo) in več plinov. Komisija si bo za izboljšanje učinkovitosti ETS med drugim prizadevala z večjo uporabo dražbe. EU mora spodbujati proizvodnjo obnovljivih energetskih virov in povečati raziskave na področju novih tehnologij, kot sta sekvestracija in hranjenje ogljika, uporaba vodika kot goriva in druga generacija biogoriv[14]. zaradi razvoja potrebnih tehnologij bo treba vzpostaviti podporni ureditveni okvir. Komisija bo drugim javnim institucijam na splošno za zgled s tem, da bo določila strategijo za zmanjševanje lastnega onesnaženja z ogljikom do konca leta 2007.

Za učinkovito obravnavanje podnebnih sprememb bo treba še veliko bolj zmanjšati emisije toplogrednih plinov na svetovni ravni, zato je drugi izziv „diplomatsko reševanje problemov, ki so posledica podnebnih sprememb“. EU proizvede približno 14 % svetovnih emisij toplogrednih plinov[15] – odstotek, ki se bo zmanjšal, če se bosta Kitajska in Indija še naprej razvijali. EU se je zavezala, da bo sodelovala s tretjimi državami in tako zagotovila podporo splošnemu sporazumu o omejevanju emisij toplogrednih plinov, ko bo leta 2012 poteklo prvo obdobje Kjotskega protokola. To pomeni, da je treba Združene države in druge države prepričati, naj se dejavno vključijo v boj proti podnebnim spremembam, in sicer zaradi svojega lastnega interesa.

Splošen odziv bo vključeval tudi iskanje načina, ki bo državam v razvoju zagotavljal nadaljevanje gospodarske rasti z najmanjšim izkrivljanjem konkurence, vendar z vedno večjim zmanjševanjem emisij. Povečati bo treba tehnično pomoč in prenos tehnologij. Podnebne spremembe v vseh razsežnostih (energija, razvoj, promet, zdravje) vedno bolj postajajo bistveni del zunanje politike EU. Če želimo opredeliti splošni odziv, morajo Komisija in države članice ustrezno določiti diplomatske prednostne naloge (in dodeliti sredstva). Poseben in nujen izziv bo razvijanje mehanizma za zaustavitev in spremembo svetovnega krčenja gozda, ki povzroča 20 % emisij toplogrednih plinov.

Tretji izziv je prilagoditev podnebnim spremembam. Pričakovane spremembe temperature in padavin ter povečana spremenljivost podnebnih razmer bodo vplivale na vzorce kmetijske proizvodnje. Povečala se bo nevarnost ekstremnih vremenskih pojavov, kot so vročinski valovi, poplave, suše in gozdni požari. Zaradi naraščanja morske gladine bo treba zgraditi ustrezno infrastrukturo. Zaradi temperaturnih sprememb se bo pojavilo veliko bolezni. Dejanski vplivi podnebnih sprememb so se šele začeli pojavljati, vendar je treba potrebo po prilagoditvi vključiti v vse pomembne evropske in nacionalne politike. Komisija bo leta 2007 predložila zeleno knjigo o prilagajanju podnebnim spremembam, v kateri bodo predstavljene možnosti za ukrepanje.

4.2. Narava in biotska raznovrstnost

Šesti okoljski akcijski program je potrdil cilj EU, da bo do leta 2010 omejila izumiranje evropskih rastlinskih in živalskih vrst. EU na svetovni ravni uresničuje skupni cilj, in sicer do istega leta bistveno zmanjšati izginjanje svetovne biotske raznovrstnosti.

Komisija je maja 2006 objavila strategijo o doseganju teh ciljev. Glavna sklepna ugotovitev te strategije je, da je okvir politike EU večinoma že vzpostavljen, zlasti v zvezi z omrežjem zaščitenih območij NATURA 2000. Prednostna naloga EU mora biti celovito in učinkovito izvajanje veljavne zakonodaje.

NATURA 2000 je temelj politike za varstvo biotske raznovrstnosti v Evropi. Določa vzorec varstva narave, ki temelji na znanju, je pravno izvedljiv in opredeljuje ekosisteme kot osnovno enoto. Štirje glavni izzivi bodo zagotovili, da se sredstva EU v celoti uporabijo za varstvo narave, to so razširitev območja NATURA 2000, da pokriva morska območja, dokončanje določevanja območij v državah članicah, ki so pristopile k Uniji od leta 2004, ter razumevanje in obravnavanje vplivov podnebnih sprememb na omrežje.

Strategija opredeljuje področja, na katerih je treba razviti nove politične pobude. Ena od teh bo obravnavanje vpliva trgovine na biotsko raznovrstnost. Druga bo razvijanje odziva EU na vprašanje invazivnih vrst. Za izboljšanje sprejemanja odločitev na ravni EU in nacionalni ravni je treba najti boljši način za ocenjevanje stroškov in koristi, povezane z naravnim kapitalom in storitvami ekosistemov.

Strategija obravnava tudi vprašanje izginjanja svetovne biotske raznovrstnosti, pri čemer je bil napredek kljub pomembnemu delu na podlagi Konvencije o biotski raznovrstnosti omejen. Stopnja sprejetih izzivov pomeni, da so potrebni dodatni pristopi, zlasti pa je treba najti način, kako predstaviti varstvo biotske raznovrstnosti, da bo zanimivo z gospodarskega vidika. Poudarjanje resnične vrednosti narave samo po sebi ne bo zadostovalo. EU si bo prizadevala za napredek na področju dostopa do genskih virov in rabe teh virov. To pomeni tudi, da morajo razvite države povečati financiranje razvoja projektov biotske raznovrstnosti in se zavezati k dodatnemu zmanjševanju okolju škodljivih subvencij.

EU bo morala pospešiti prizadevanja za ustavitev krčenja gozdov, ki je poleg vpliva na podnebne spremembe eden od najpomembnejših razlogov za izginjanje svetovne biotske raznovrstnosti. Nezakonita sečnja je velika težava, zato je Komisija nedavno začela pogajanja z Malezijo, Gano in Indonezijo v skladu s sporazumom o uveljavitvi zakonodaje, upravljanju in trgovanju na področju gozdov (FLEGT). Cilj je zagotoviti zakonito sečnjo lesa, uvoženega iz držav partneric. Komisija bo kot dopolnilo k temu postopku predložila dodatni predlog glede trženja tropskega lesa. Komisija bo raziskala tudi inovativne pristope, kot je zagotavljanje gospodarskih spodbud, da bi zaustavili krčenje gozdov po celem svetu.

Ribolov s pridnenimi vlečnimi mrežami je praksa, ki zelo uničuje oceansko dno in pomeni veliko tveganje za morsko biotsko raznovrstnost. Generalna skupščina ZN je proučila stanje tega pomembnega vprašanja in izdala smernice[16] o ukrepih za zaščito občutljivih morskih ekosistemov. Komisija bo predlagala zakonodajo za izvajanje te resolucije, in sicer z uvedbo pravnih zahtev o oceni in preprečevanju vplivov pridnene ribolovne opreme, opredelitvijo in zaprtjem občutljivih območij ter izmenjavo informacij.

Cilj Komisije je še naprej sodelovati z državami članicami pri uvedbi upravljanja svetovnega ribištva na podlagi ekosistema in odpravljanju škodljivih ribolovnih praks na odprtem morju. Unija bo še naprej podpirala stalni mednarodni moratorij na komercialni kitolov.

4.3. Okolje, zdravje in kakovost življenja

Cilj šestega okoljskega akcijskega programa je zagotavljanje „okolja, v katerem raven onesnaženosti ne učinkuje škodljivo na zdravje ljudi in okolje“ [17].

Temelj pristopa EU k omejevanju okoljskih nevarnosti za zdravje ljudi so štirje zakonodajni dokumenti: Okvirna direktiva o vodah[18] (sprejeta leta 2000), Uredba o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji kemikalij iz leta 2006 (REACH)[19], sedanji predlog Direktive o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo[20] ter predlog okvirne direktive o pesticidih[21].

Te pobude so še sorazmerno nove ali jih institucije EU šele obravnavajo. Srednjeročna prednostna naloga bo sodelovanje z zainteresiranimi stranmi za zagotovitev učinkovitega izvajanja.

Spodbuditi je treba prizadevanje za nacionalno izvajanje Okvirne direktive o vodah, pri čemer pa morajo nacionalni organi zagotoviti zadostno financiranje. Boljše izvajanje Direktive o čiščenju komunalne odpadne vode[22] in zakonodaje o podzemni vodi bo bistveno zmanjšalo emisije iz točkovnih virov.

Tematska strategija o onesnaževanju zraka[23] predlaga ukrepe v zvezi z manjšimi delci in obravnava tudi druge oblike onesnaževanja zraka. Uresničevanje ciljev strategije bo zahtevalo sprejetje in poznejše izvajanje Direktive o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo ter sprejetje podpornih ukrepov Skupnosti, kot je zakonodaja o emisijah težkih vozil, in pregled veljavne zakonodaje o industrijskih emisijah (Direktiva IPPC).

Namen Uredbe REACH je zagotoviti visoko raven zaščite zdravja ljudi in okolja, vključno z nadomestnimi metodami za oceno nevarnih snovi, in tudi prosti pretok snovi na notranjem trgu, obenem pa spodbujati konkurenčnost in inovacije. Zagotovila bo tudi boljšo in zgodnjo opredelitev lastnosti kemikalij (ter inovativnih snovi) in opredelitev ter izvajanje ustreznih ukrepov za obvladovanje tveganja.

Komisija bo pri oblikovanju nove generacije okoljske politike ocenila vrzeli sedanjih ukrepov, ki jih je treba upoštevati, kot je kumulativni učinek kemikalij na območjih, v katerih živi več kot 70 % prebivalstva EU. Komisija si bo prizadevala tudi za izboljšanje ozaveščanja javnosti o onesnaževanju okolja in škodljivih vplivih na zdravje.

4.4. Naravni viri in odpadki

Cilj šestega okoljskega akcijskega programa je „večja učinkovitost virov in takšno ravnanje z viri in odpadki, ki omogoča bolj trajnostno proizvodnjo in porabo“ [24] .

Rast cen surovin kaže, da je ponudba naravnih virov omejena. Socialni in gospodarski razvoj EU mora temeljiti na zmogljivosti ekosistemov. Količina odpadkov se povečuje, pri čemer pa glavna težava ostaja nezmožnost prekinitve povezave med gospodarsko rastjo in okoljskimi vplivi rabe virov, porabe in odpadkov.

Tematska strategija o preprečevanju in recikliranju odpadkov[25] je podlaga za prihodnjo politiko ravnanja z odpadki EU. Izvajanje strategije, vključno s predlagano okvirno direktivo o odpadkih[26], Direktive o odlagališčih in Uredbe o pošiljkah odpadkov bo prednostna naloga v prihodnjih letih. Posebna pozornost bo namenjena sektorjem z največjo rabo virov (nastanitev, prevoz in proizvodnja hrane) ter področjem, za katere je bilo ugotovljeno pomanjkljivo izvajanje. Komisija je zavezana k odpravi nezakonitih pošiljk nevarnih odpadkov v tretje države in bo sprejela ukrepe, potrebne za boljše izvajanje zakonodaje EU na tem področju.

Cilj šestega okoljskega akcijskega programa je ločitev gospodarske rasti od onesnaževanja okolja. Tematska strategija o trajnostni rabi naravnih virov[27] zagotavlja dolgoročen okvir za doseganje tega cilja in je prvi korak k EU kot gospodarstvu z najučinkovitejšo rabo virov na svetu.

K temu cilju prispevata Tematska strategija o preprečevanju in recikliranju odpadkov ter tesno povezan pregled Okvirne direktive o odpadkih. Poudarjata pomen upoštevanja življenjskega kroga pri izvajanju „hierarhije ravnanja z odpadki“, ki kot vodilno načelo politike ravnanja z odpadki poziva k prvim trem korakom, in sicer preprečevanju odpadkov, ponovni uporabi in recikliranju v tem vrstnem redu.

Leta 2007 bo Komisija predlagala tudi zeleno knjigo EU o trajnostni porabi in proizvodnji, da bi preoblikovala netrajnostne vzorce porabe in proizvodnje v najobčutljivejših sektorjih, ob upoštevanju učinkov v celotnem življenjskem ciklu izdelkov.

5. OBETI ZA BOLJšE OBLIKOVANJE POLITIKE

5.1. Okrepljeno mednarodno sodelovanje

Mednarodna razsežnost okoljske politike je vedno pomembnejša zaradi več medsebojno povezanih razlogov. Veliko najresnejših okoljskih problemov, kot so podnebne spremembe, je globalnega značaja. Tudi kakovost evropskega okolja je odvisna od pristopa, ki ga sprejmejo sosednje države. Prizadevanja za izboljšanje kakovosti Sredozemskega, Baltskega in Črnega morja bodo uspešna le, če bo sprejet regionalni pristop[28].

Nekateri vidiki globalizacije, vključno z liberalizacijo trgovine, bi lahko škodljivo vplivali na okolje, če ne bi bili preverjeni. Obstaja tudi vse jasnejša povezava med onesnaževanjem okolja in svetovno revščino ter med okoljsko in politično varnostjo. Spodbujanje trajnostnega razvoja pri mednarodnih partnerjih nam bo pomagalo doseči druge cilje, cilje zunanje politike, vključno z razvojnimi cilji novega tisočletja. V zvezi s tem si novo Evropsko soglasje o razvoju kot glavni in splošni cilj razvojnega sodelovanja EU postavlja izkoreninjenje revščine v okviru trajnostnega razvoja.

Evropa je gosto poseljena in gospodarsko napredna celina, kar pomeni, da porabimo več okoljskih virov, kot jih pridobimo. To je treba upoštevati, če želi EU zmanjšati svoj prispevek k svetovnemu onesnaževanju in izčrpavanju virov. Hkrati smo odvisni od rabe okoljskih virov tretjih držav in se zelo zanimamo za trajnostno rabo teh virov.

Če povzamemo, ti premisleki pomenijo, da morajo evropski zunanji ukrepi obravnavati okoljsko politiko na več različnih ravneh. V naslednji letih se bo Komisija osredotočila na:

- Spodbujanje trajnostnega razvoja po vsem svetu in nadaljnje vključevanje okoljskih vprašanj v vse zunanje politike EU – ne le v našo razvojno pomoč, ampak tudi v trgovinsko ter skupno zunanjo in varnostno politiko. Na podlagi poročila Evropskega računskega sodišča, ki je poudarilo pomanjkljivosti razvojne politike, bodo programi in projekti ustrezno upoštevali okoljske zahteve[29], pripravljena pa bo nova strategija o vključevanju okolja.

- Učinkovita „okoljska diplomacija“ bo vključevala povezovanje okoljskih ciljev z drugimi mednarodnimi pogajanji. Izkoristiti bo treba vse možnosti trgovinskih sporazumov in sporazumov o sodelovanju na regionalni ali dvostranski ravni. EU si bo v okviru pogajanj STO še naprej prizadevala za rešitev vprašanja trajnostnega razvoja. Komisija si bo pri večstranskih pogajanjih v okviru STO prizadevala za liberalizacijo trgovine z blagom in storitvami na področju okolja. Poleg tega si bo prizadevala za zagotovitev večje usklajenosti mnenj, sprejetih na različnih mednarodnih forumih, na primer pri Svetovni trgovinski organizaciji in Konvenciji o biotski raznovrstnosti. Komisija bo prispevala tudi k razvijanju tesnejših delovnih stikov z dejavnostmi pomembnih mednarodnih finančnih ustanov.

- Priložnost za povečanje trgovine s trajnostnimi izdelki in storitvami bodo pogajanja s partnerji v Aziji in Latinski Ameriki v okviru sporazumov o prosti trgovini. EU bo prihodnja pogajanja izkoristila za razpravo o specifičnih obveznostih glede liberalizacije trgovine, ki imajo neposredne koristi za okolje ter tudi obveznostih za učinkovito izvajanje večstranskih okoljskih sporazumov.

- Spodbujanje naše okoljske politike in zahtev. Eden od največjih prispevkov EU k varstvu okolja je bilo spodbujanje širitev naših drznih zahtev. Intenzivna pripravljalna dela kažejo, da je 12 novih držav članic po širitvi lahko sprejelo okoljsko politiko in predpise EU[30]. V zvezi s spodbujanjem okoljskih standardov EU poteka podobno sodelovanje s sedanjimi državami kandidatkami in morebitnimi kandidatkami. Vsi akcijski načrti evropske sosedske politike vsebujejo posebne ukrepe za spodbujanje dobrega okoljskega upravljanja, in sicer za uskladitev z EU ter vključitev okolja v sektorske politike. V okviru obstoječih pojgajanj z Rusijo pa EU spodbuja uvedbo evropskih okoljskih standardov.

- Spodbujanje prenosa tehnologije in/ali virov v države v razvoju, ki jih spodbuja k obravnavanju globalnih problemov, kot so podnebne spremembe. EU mora imeti vodilno vlogo pri spodbujanju načela in razvijanju instrumentov, ki omogočajo njegovo izvajanje, vključno s podporno ureditvijo pravic intelektualne lastnine. Za spodbuditev sodelovanja z državami v razvoju na področju prilagajanja in omejevanja podnebnih sprememb bo ustanovljena Zveza za svetovno podnebno politiko.

- Sodelovanje z državami članicami za razvijanje regionalnih/državnih podpornih strategij, ki ustrezno obravnavajo okoljska vprašanja in vprašanja upravljanja naravnih virov.

- Krepitev, skupaj z državami članicami, dialoga s ključnimi razvijajočimi se gospodarstvi, kot so Kitajska, Indija, Brazilija, Ukrajina in Južna Afrika. Prednostna naloga v naslednjih letih bo prehod z dialoga na razvoj in izvajanje skupnih programov na področjih obojestranskega interesa, kot so podnebne spremembe, ravnanje z odpadki in nezakonita sečnja.

- Izboljšanje mednarodnega okoljskega upravljanja, pri čemer je prednostna naloga nadgradnja Okoljskega programa Združenih narodov (UNEP) z ustanovitvijo Organizacije Združenih (UNEO) narodov za okolje z razširjenim mandatom ter ustreznim in predvidljivim financiranjem.

- Ustanovitev Mednarodnega foruma o trajnostni rabi naravnih virov in podpiranje svetovnega sistema za spremljanje stopnje biotske raznovrstnosti (zlasti v zvezi z gozdovi).

- Zagotovljanje upoštevanja evropskih okoljskih političnih vprašanj pri uskladitvi z državami članicami v organizacijah, kot sta na primer Mednarodna pomorska organizacija in Mednarodna organizacija civilnega letalstva.

5.2. Načela „boljše pravne ureditve“ pri oblikovanju okoljske politike

Boljša pravna ureditev pomeni uresničevanje političnih ciljev, kot je varstvo okolja, čim učinkovitejše s preprečevanjem nepotrebnih upravnih obremenitev. Boljša in enostavnejša zakonodaja je tudi eden od najboljših načinov za izboljšanje izvajanja, kar posledično izboljšuje kakovost okolja. V naslednjih letih se bo Komisija pri oblikovanju okoljske politike osredotočala na krepitev programa boljše pravne ureditve, in sicer z:

- izkoriščanjm trga za doseganje okoljskih rezultatov;

- poenostavitvijo obstoječega ureditvenega okolja in zmanjševanjem upravnih stroškov;

- tesnim sodelovanjem s civilno družbo pri oblikovanju okoljskih politik in razvijanjem tesnih delovnih vezi z industrijo za spodbujanje programa za trajnostni razvoj; širjenjem dobrih ureditvenih praks in

- racionalizacijo zahtev poročanja, obenem pa izboljšanje kakovosti okoljskih informacij.

Izkoriščanje trga za doseganje okoljskih rezultatov

Dobro oblikovana ureditev je temelj okoljske politike EU, vendar se lahko tržni mehanizmi uporabijo kot del kombinacije politike za stroškovno učinkovito doseganje okoljskih ciljev in prispevanje k učinkovitemu izvajanju. Sistem trgovanja z emisijami je en primer doseganja okoljskih ciljev; Komisija pa je pred kratkim sprejela zeleno knjigo o tržno zasnovanih instrumentih za okolje in s tem povezanimi politikami[31]. Revizija Direktive leta 2007 bo pokazala, ali se lahko tržno zasnovani mehanizmi uporabljajo za krepitev izvajanja in spodbujanja inovacij.

Izkoriščanje trga pomeni tudi iskanje mehanizma za pravilno vrednotenje okoljskega blaga in storitev. Pomemben instrument, ki lahko vpliva na obnašanje potrošnikov, je optimalna uporaba obdavčitve, povezane z okoljem[32]. Vendar je treba te davke uporabljati tako, da se prepreči izkrivljanje delovanja notranjega trga in povečajo okoljske koristi. Obstaja tudi tehten razlog za prenos davčne obremenitve s področij, ki jih želi spodbujati EU, kot je zaposlovanje, na porabo virov in energije ter/ali onesnaževanje. EU je zavezana tudi k zmanjševanju okolju škodljivih subvencij, zato bo Komisija do leta 2008 pripravila načrt za reformo teh subvencij v posameznih sektorjih in jih nazadnje odpravila.

V zvezi s tem bi bilo koristno, da bi lahko oblikovalci politike izmerili napredek, bogastvo in blaginjo na podlagi socialnih in okoljskih stroškov ter koristi. Bruto domači proizvod (BDP) je najbolj priznan ukrep gospodarske učinkovitosti in se pogosto šteje za približni kazalnik razvoja in dobrega počutja ljudi. Vendar razmerje med gospodarsko rastjo, izmerjeno na podlagi BDP, in drugimi razsežnostmi trajnostnega razvoja, ni jasno[33]. Da bi Komisija ta vprašanja umestila v samo središče okoljskih razprav bo leta 2007 organizirala veliko konferenco.

Kot je mogoče sklepati iz priporočil strategije za trajnostni razvoj, si bo Komisija prizadevala tudi za izboljšanje okoljske učinkovitosti izdelkov in postopkov ter spodbujanje njihovega prevzemanja s strani podjetij in potrošnikov. Komisija bo predlagala razširitev sistema označevanja učinkovitosti z električnih naprav in avtomobilov na druge skupine izdelkov. Komisija bo prevzela vodilno vlogo tudi pri redni primerjalni analizi učinkovitosti zelenih javnih naročil v celotni EU, da bo do leta 2010 dosežena povprečna stopnja zelenih javnih naročil, ki je enakovredna sedanjim stopnjam v najuspešnejših državah članicah.

Poenostavitev, kodifikacija in zmanjšanje upravne obremenitve

Komisija predvideva pregled več pomembnih pravnih instrumentov za poenostavitev, kodifikacijo in zmanjšanje upravne obremenitve. Cilj bo izboljšati njihovo učinkovitost pri doseganju okoljskih ciljev, hkrati pa zmanjšati upravne in izvedbene stroške podjetij.

Tesno sodelovanje z zainteresiranimi stranmi

Komisija bo pri oblikovanju okoljske politike še naprej tesno sodelovala s civilno družbo. Nevladne organizacije so ustanove, ki jim javnost najbolj zaupa pri okoljskih vprašanjih[34], saj imajo te pogosto tehnično znanje, ki je bistveno za oblikovanje učinkovite politike. Zagotavljajo lahko tudi neprecenljivo povezavo med oblikovalci politike in evropskimi državljani.

Boljši pristop k ureditvi zahteva tudi tesno sodelovanje z industrijo, ki je dejansko odgovorna za izvajanje večine okoljske zakonodaje. Veliko vodilnih v industriji je okoljski program vključilo v svoje poslovne modele, Komisija pa bo s temi vodilnimi industrijami vzpostavila aktiven dialog. Komisija bo razvijala tudi dialog s podjetji, sindikati in nevladnimi organizacijami, zato da bo spodbudila visoko zastavljene poslovne odzive, kot je poročanje podjetij, ki presegajo sedanje najmanjše zakonske zahteve.

Komisija in države članice si bodo morale še naprej prizadevati za spodbujanje ekoloških inovacij in okoljskih tehnologij, saj lahko industrija pomembno prispeva k zaščiti okolja. Ključna naloga bo celostno izvajanje akcijskega načrta okoljskih tehnologij in dopolnilnih ukrepov. Komisija si bo prizadevala za vključevanje ekoloških izdelkov, storitev in postopkov v svojo industrijsko in okoljsko politiko. Ko bo leta 2008 ponovno proučena politika raziskav in razvoja Unije, bo treba okoljska vprašanja še bolj poudariti.

Izboljšati je treba tudi delovanje prostovoljnih instrumentov, oblikovanih za industrijo: EMAS in Ecolabel. Ti instrumenti imajo veliko zmogljivost, vendar še niso v celoti razviti. Komisija bo te sisteme pregledala, zato da bo spodbudila njihovo uporabo in zmanjšala upravne obremenitve njihovega upravljanja.

Spodbujanje dobrih ureditvenih praks

Komisija bo izboljšala spremljanje učinkovitosti politike in spodbujala bolj strukturirano razširjanje dobrih praks. Raziskave Evropske agencije za okolje kažejo, da so upravni stroški izvajanja okoljske zakonodaje v nekaterih državah članicah veliko manjši kot v drugih. Z vključevanjem najboljših praks v standardne prakse bomo zmanjšali stroške in povečali okoljsko učinkovitost naše politike.

Poenostavljene in izboljšane informacije o okolju

Razvoj in izvajanje okoljske politike sta odvisna od jasnih in zanesljivih informacij o stanju okolja, pritisku in vplivih nanj ter spodbujevalcih sprememb. Sedanje zbiranje in posredovanje informacij o okoljskih vprašanjih ostaja neenotno, kakovost podatkov pa je spremenljiva. Sedanje prizadevanje za posodobitev načina ustvarjanja in izmenjave informacij se bo pospešilo, zlasti z razvojem skupnega okoljskega informacijskega sistema za zagotovitev široke razpoložljivosti informacij, potrebnih za razvijanje in izvajanje okoljske politike, z zmanjševanjem upravnih obremenitev za organe držav članic.

5.3. Spodbujanje politike vključevanja

Vključevanje okoljskih vprašanj v druga področja politike je eno od glavnih načel okoljske politike. Vključeno je v člen 6 Pogodbe EU – napredek pa je različen. V kmetijskem sektorju so se v zadnjih 15 letih izvajale temeljne reforme, ki so prispevale k obravnavanju kmetov kot oskrbnikov narave. Kljub temu je bilo vključevanje okoljskih vprašanj v druga področja manj uspešno. Cardifski proces, ki je bil vzpostavljen leta 1998 za institucionaliziranje te vrste vključevanja, ni izpolnil pričakovanj.

Presoja vpliva je zdaj v postopku oblikovanja politike običajna, pri čemer obstaja cilj velikega izboljšanja presoje vpliva na okolje, ki ga bodo imele druge politike. Komisija se zavezuje, da bo izboljšala sposobnost te presoje za merjenje okoljskega, gospodarskega in socialnega vpliva svojih političnih predlogov. Odbor za presojo vpliva bo pomembno orodje za doseganje navedenega cilja, pri čemer mora biti na voljo dovolj sredstev za zagotovitev, da vse presoje vpliva vključujejo presojo vpliva na trajnostni razvoj.

Komisija bo za izboljšanje presoje vpliva na okolje na nacionalni ravni pregledala učinkovitost Direktive o presoji vpliva na okolje in strateških okoljskih presoj. Komisija si bo prizadevala za pospešitev teh postopkov, hkrati pa zagotovila, da varstvo okolja ne bo zapostavljeno[35].

Komisija bo proučila možnosti za nadaljnje vključevanje okoljskih vprašanj v druge politike, npr. kmetijsko politiko ter politiko raziskav in razvoja. Načrti in projekti, ki jih financira EU, morajo biti v skladu z zakonodajo EU, vključno z okoljsko zakonodajo. Navzkrižna skladnost se je izkazala za učinkovito pri zagotavljanju vključevanja okoljskih vprašanj v skupno kmetijsko politiko, pri čemer bo Komisija raziskala, ali je mogoče to orodje koristno uporabiti na drugih področjih politike, kot sta ribištvo in promet.

Komisija bo pripravila strateški okvir za obravnavanje vprašanja politike vključevanja. Posebno pozornost bo namenila sektorjem, ki imajo največjo možnost za sinergijo politik, kar izboljšuje kakovost okolja (kmetijstvo, ribištvo, promet, energija, regionalna in industrijska politika in zunanji odnosi EU). Različne sestave Sveta morajo na ravni držav članic pripraviti letna poročila o tem, kako so upoštevale obveznosti za vključevanje okoljskih vprašanj v svoje delo.

5.4. Boljše izvajanje in uresničevanje

Skupni okvir okoljske politike je po 35 letih pravnega razvoja končno vzpostavljen. Vendar je veliko število pritožb in postopkov za ugotavljanje kršitev znak, da izvajanje okoljske zakonodaje še vedno ni zadovoljivo. Uresničitev okoljskih ciljev je mogoča le z zagotovitvijo ustreznega izvajanja pravnega reda. Učinkovito izvajanje je tudi ključni element načrta boljše pravne ureditve ter je potrebno za preprečevanje izkrivljanja konkurence in zagotavljanje nemotenega delovanja enotnega trga. To je zlasti pomemben izziv po razširitvi, saj morajo nove države članice naenkrat pregledati pravni red. Komisija bo sodelovala z državami članicami, da se povečajo splošne sposobnosti okoljskih institucij za uspešno izvajanje standardov EU.

Komisija bo države članice spodbujala tudi k izkoriščanju možnosti financiranja na ravni EU za zagotovitev, da njihovo programiranje odhodkov na podlagi več instrumentov[36] prispeva k boljšemu izvajanju okoljske zakonodaje EU.

Komisija bo leta 2007 predložila pregledano strategijo o izvajanju in uveljavitvi okoljske zakonodaje EU. Ta strategija bo osredotočena zlasti na sistematične pomanjkljivosti izvajanja, ki so bile ugotovljene, ter bo spodbujala uporabo kombinacije pravnih in nepravnih instrumentov.

Komisija je ob upoštevanju ustrezne sodbe Sodišča Evropskih skupnosti[37] in nujnosti zadeve, kot kaže kaznivo odlaganje strupenih odpadkov v Slonokoščeni obali, predlagala Direktivo o kazenskopravnem varstvu okolja[38], katere cilj je izboljšanje preprečevanja in preganjanje okoljskega kriminala.

6. SKLEPNE UGOTOVITVE

Po petdesetletni „gradnji Evrope“ je okoljska politika postala eden od pomembnih dosežkov EU. Škodljive emisije v zrak in vodo so se bistveno zmanjšale, ravnanje z odpadki je boljše, manj pa je tudi škodljivih kemičnih snovi. Vse to je izboljšalo zdravje ljudi. Evropska industrija je postala vodilna v svetu po številu hitro razvijajočih se sektorjev in je ustvarila milijone delovnih mest.

Kljub doseženemu napredku si je treba še bolj prizadevati za uresničitev zastavljenih ciljev EU. Leta 1992 je bil sprejet peti okoljski akcijski program Na poti k trajnosti, leta 1999 pa je bil trajnostni razvoj določen za enega od ciljev Evropske unije, ki temelji na pogodbi. Vendar EU še vedno ni na poti trajnostnega okoljskega razvoja. Dosežen je bil le majhen napredek pri temeljnih vprašanjih vključevanja okoljskih vprašanj na druga področja politike in pri izboljšanju uveljavitve zakonodaje EU. Veliko pritiskov na okolje se je dejansko povečalo, in sicer se povečujejo globalne emisije toplogrednih plinov, pospešeno izginja biotska raznovrstnost, onesnaževanje ima še vedno velik vpliv na javno zdravje, še naprej se povečuje količina odpadkov , proizvedenih v EU, povečujejo pa se tudi posledice našega vpliva na okolje.

Podnebne spremembe, biotska raznovrstnost, zdravje in raba virov ostajajo največji okoljski izzivi, pri čemer je šesti okoljski akcijski program še vedno ustrezen okvir prihodnjih ukrepov na ravni Skupnosti. EU je na splošno uspešna pri sprejemanju ukrepov iz akcijskega programa. Vendar je pet let po začetku izvajanja 10-letnega programa prezgodaj, da bi predvideli rezultate večine ukrepov, predlaganih na podlagi šestega okoljskega akcijskega programa. Veliko ukrepov je bilo sprejetih šele nedavno, zato bo zagotavljanje izvajanja nujna prednostna naloga Komisije.

Pregled nedavnih znanstvenih razmer ne kaže različnih vrzeli med cilji šestega okoljskega akcijskega programa in ukrepi za doseganje teh ciljev. Na teh področjih bo treba okrepiti sedanje ukrepe ali sprejeti nove.

Okolje je področje politike, na katerem lahko EU državljanom zagotovi oprijemljive koristi v obliki boljših življenjskih in delovnih razmer. To je tudi področje politike, na katerem velika večina evropskih državljanov podpira dodatne in učinkovitejše ukrepe. EU praznuje svojih 50 let in se veseli naslednjih 50 let, zato je jasno, da bosta razvijanje in izvajanje politik za uspešno varstvo okolja Evrope osrednji del evropskega „projekta“. Izvajanje in nadgrajevanje šestega okoljskega akcijskega programa bo v obdobju do leta 2012 v središču tega projekta.

[1] Posebna izdaja Eurobarometra 217 „Odnos evropskih državljanov do okolja“, Fieldwork, november 2004, objavljeno aprila 2005.

[2] Raziskava Eurobarometra maja 2006 je pokazala, da 72 % evropskih državljanov meni, da je treba za varstvo okolja več storiti na evropski ravni.

[3] Sklep št. 1600/2002/ES (UL L 242/1, 19.9.2002).

[4] Poročilo Evropske agencije za okolje o stanju okolja „Stanje in napovedi (2005)“ je glavno znanstveno poročilo, uporabljeno pri pripravi sporočila, vendar se je od objave šestega okoljskega akcijskega programa znanstveno razumevanje ravni in nujnosti okoljskih izzivov izboljšalo – zlasti zaradi dela Mednarodnega odbora za podnebne spremembe, Sternovega poročila o gospodarskem vplivu podnebnih sprememb in objave presoje ekosistemov novega tisočletja.

[5] Svet Evropske unije, 9. junij 2006, dokument 10917/06.

[6] Glej člen 2(2) šestega okoljskega akcijskega programa.

[7] V ta znesek niso všteti stroški zaradi škode, ki jo onesnaževanje zraka povzroča ekosistemom in kmetijski produktivnosti.

[8] Evropska komisija, GD za okolje, „Ekološka industrija, njen obseg, delovna mesta, načrti in ovire za rast v razširjeni EU“, september 2006, končno poročilo.

[9] Glej člen 2(2) šestega okoljskega akcijskega programa.

[10] Odločba št. 2002/358//ES (UL L 130/1, 15.5.2002).

[11] Direktiva 2003/87/ES (UL L 275/32, 25.10.2003).

[12] EU se je s Kjotskim protokolom zavezala, da bo v obdobju 2008–2012 zmanjšala emisije toplogrednih plinov za 8 % glede na ravni iz leta 1990.

[13] To je še zlasti pomembno v novih državah članicah, kjer obstaja velik potencial za prihranek energije.

[14] Biogoriva prve generacije, večinoma proizvedena iz poljščin, namenjenih za prehrano, z uporabo najučinkovitejših proizvodnih metod na splošno prispevajo k zmanjšanju emisij toplogrednih plinov (za 30-50 %v primerjavi s konvencionalnimi gorivi, ki jih nadomeščajo). Vendar pa sta zmanjšanje emisij toplogrednih plinov in splošen vpliv na okolje odvisna od načina proizvodnje, vključno s poljščinami, namenjenimi za krmoBiogoriva prve generacije lahko povzročijo tudi krčenje gozdov v državah v razvoju, v katerih biogoriva povzročajo gojenje pridelkov na gozdnem prostoru ali drugih habitatih visoke naravne vrednosti. Z biogorivi druge generacije bo verjetno mogoče prihranti več ogljikovih emisij (do 90 %).

[15] http://ec.europa.eu/environment/climat/pdf/cc_factsheet_aug2005.pdf.

[16] Resolucija 61/105.

[17] Glej člen 2(2) šestega okoljskega akcijskega programa.

[18] Direktiva 2000/60/ES (UL L 327/1, 22.12.2000).

[19] Uredba št. 1907/2006 z dne18. decembra 2006 (UL L 396/1, 30.12.2006).

[20] COM(2005) 447, 21.9.2005.

[21] COM(2006) 373, 12.7.2006.

[22] Direktiva št. 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 (UL L 135, 30.5.1991).

[23] COM(2005) 446, 21.9.2005.

[24] Glej člen 2(2) šestega okoljskega akcijskega programa.

[25] COM(2005) 666, 21.12.2005.

[26] COM(2005) 667, 21.12.2005.

[27] COM(2005) 670, 21.12.2005.

[28] COM(2007)160: Sinergija Črnega morja – nova pobuda za regionalno sodelovanje.

[29] Evropsko računsko sodišče: posebno poročilo št. 6/2006: Okoljski vidiki razvojnega sodelovanja Komisije.

[30] Neto vpliv je bil bistveno izboljšanje stanja okolja v EU.

[31] COM(2007) 140 z dne 28.3.2007.

[32] Rast, konkurenčnost in zaposlovanje: izzivi in pot naprej v 21. stoletje – Bela knjiga, COM(93) 700, poglavje 10.

[33] BDP se na primer ne more uporabiti za merjenje trajnosti rasti, država pa lahko doseže začasno visok BDP s čezmernim izkoriščanjem naravnih virov ali nepravilno dodelitvijo naložb. Tudi obsežne naravne katastrofe, kot sta južnoazijski cunami ali orkan Katrina, se lahko (na nenaraven način) izkažejo koristne za BDP.

[34] EUROBAROMETER 217 „Odnos evropskih državljanov do okolja“ (april 2005).

[35] Komisija je na primer v Prednostnem načrtu medsebojnega povezovanja, ki je del svežnja predlogov o energiji , ki ga je Komisija sprejela 10. januarja 2007, že predlagala zmanjšanje trajanja postopkov načrtovanja in odobritve na največ 5 let za projekte vseevropskega prometnega omrežja v evropskem interesu.

[36] Instrumenti kohezijske politike, Evropski kmetijski sklad za razvoj podeželja, Evropski sklad za regionalni razvoj, Evropski socialni sklad, Evropski sklad za ribištvo, okvirni programi za raziskave, konkurenčnost in inovativnost ter nov enotni instrument za okolje LIFE+.

[37] C-176/03, 13. september 2005.

[38] COM(2007) 51.