S to določbo se uvaja koncept certificiranega davčnega zavezanca.

Praviloma se davčni zavezanci za namene DDV identificirajo z identifikacijsko številko za DDV. Za zdaj se na ravni dodeljevanja takih številk še ne razlikuje med zanesljivimi in manj zanesljivimi davčnimi zavezanci. Kar zadeva identifikacijo, se pravila o DDV uporabljajo enako za obe kategoriji.

Koncept certificiranega davčnega zavezanca omogoča potrditev, da se določeno podjetje na splošno lahko šteje za zanesljivega davčnega zavezanca. Ta koncept je pomemben, saj se bodo nekatera poenostavitvena pravila, ki bi bila lahko dovzetna za goljufije, uporabljala le, kadar bo v zadevno transakcijo vključen certificirani davčni zavezanec.

Poleg tega bo koncept certificiranega davčnega zavezanca eden bistvenih elementov prvega koraka k dokončnemu sistemu za trgovanje med podjetji znotraj Unije. Ta dokončni sistem bo z eno obdavčljivo dobavo blaga za namene DDV v namembni državi članici (t. i. „dobava blaga znotraj Unije“) nadomestil sedanjo prehodno ureditev, ki zajema oproščeno dobavo blaga v državi članici odhoda in obdavčljivo pridobitev znotraj Skupnosti v namembni državi članici, pri čemer je pridobitelj tisti, ki je zavezan za plačilo DDV. Koncept certificiranega davčnega zavezanca bo omogočil postopno uvedbo dokončnega sistema DDV, saj se bo v prvi fazi tega sistema takrat, ko bo v primeru dobave znotraj Unije pridobitelj certificirani davčni zavezanec, uporabljala obrnjena davčna obveznosti (tj. obveznost plačila DDV na strani pridobitelja in ne dobavitelja, kar v praksi ustvarja položaj, podoben tistemu iz obstoječe prehodne ureditve). Taka rešitev je upravičena s tem, da naj zaradi neobračunanega DDV na dobavo znotraj Unije certificiranemu davčnemu zavezancu ne bi prihajalo do goljufij, saj je slednji po definiciji zanesljiv plačnik davkov.

Ta določba določa splošna merila, na podlagi katerih bodo države članice lahko certificirale davčne zavezance. Po sprejetju tega predloga bo treba sprejeti izvedbeno uredbo Sveta na podlagi člena 397 direktive o DDV, da se uredijo praktični vidiki statusa certificiranega davčnega zavezanca in da se zagotovi zadostna raven harmoniziranosti ter standardiziranosti postopka za izdajo in odvzem statusa certificiranega davčnega zavezanca po vsej Uniji za zagotovitev enotne uporabe. Predlagala se bo tudi sprememba uredbe o upravnem sodelovanju, da se pri davčnih zavezancih omogoči vključitev statusa certificiranega davčnega zavezanca v sistem VIES (sistem izmenjave podatkov s področja DDV) in tako davčnim upravam in podjetjem omogoči spletno preverjanje statusa certificiranega davčnega zavezanca za določeno podjetje.

Ker status certificiranega davčnega zavezanca zajema obveznosti poročanja o DDV in plačila DDV, osebe, ki niso davčni zavezanci, do njega ne bodo upravičene. Iz istega razloga predlog izključuje možnosti pridobitve statusa certificiranega davčnega zavezanca za kmete pavšaliste, oproščena MSP, druge davčne zavezance, ki so oproščeni, ne da bi imeli pravico do odbitka, in občasne davčne zavezance. Vendar bodo MSP, ki ne uporabljajo sheme oprostitve, lahko za status certificiranega davčnega zavezanca zaprosila pod enakimi pogoji kot kateri koli drugi davčni zavezanec. Zato je predlog v skladu s politiko EU za MSP, začrtano v Aktu za mala podjetja.

Obstajajo podobnosti med merili, ki se bodo uporabljala za dodelitev statusa certificiranega davčnega zavezanca, in merili, ki se uporabljajo v zvezi s statusom pooblaščenega gospodarskega subjekta, kakor je opredeljen v carinskem zakoniku Unije (člen 39). Podobna merila na podlagi statusa pooblaščenega gospodarskega subjekta je mogoče najti tudi v nedavnem predlogu o DDV za e-trgovanje.

Skladiščenje na odpoklic: členi 17a (nov), 243(3) in 262 (spremenjena)

Pri skladiščenju na odpoklic gre za shemo, pri kateri dobavitelj prenese blago na znanega pridobitelja, ne da bi pri tem že prenesel tudi lastništvo nad blagom. Pridobitelj sme iz dobaviteljevih zalog prevzeti blago po lastni presoji, takrat pa se opravi tudi dobava blaga. Pri uporabi v domačih razmerjih ta model ne povzroča posebnih težav, vprašanja pa se pojavijo, kadar se dobavitelj in pridobitelj nahajata v različnih državah članicah.

V skladu z obstoječimi pravili o DDV se šteje, da je podjetje, ki je lastno blago preneslo v drugo državo članico, da bi ustvarilo zaloge za prejemnika, opravilo DDV oproščeno dobavo blaga v državi članici odhoda. Prihod blaga ima za posledico pridobitev znotraj Skupnosti, ki jo je opravilo podjetje, ki je blago preneslo, ki je predmet DDV v tej drugi državi članici. Podjetje, ki je preneslo blago, mora biti praviloma identificirano za namene DDV v državi članici prihoda blaga, da bi lahko pridobitev znotraj Skupnosti prijavilo v obračunu DDV. Ko se blago iznese iz skladišča in dostavi pridobitelju, nastane druga dobava, pri kateri je kraj dobave država članica, v kateri se nahaja zaloga.

Nekatere države članice zaradi odpravljanja težav, ki jih ta ureditev povzroča v praksi, pri takih transakcijah uporabljajo ukrepe za poenostavitev, druge pa ne. Te razlike so v nasprotju z enotno uporabo pravil o DDV na enotnem trgu.

V okviru predlagane rešitve se šteje, da pri aranžmajih skladiščenja na odpoklic v primeru, da transakcija poteka med dvema certificiranima davčnima zavezancema, nastaneta enotna dobava v državi članici odhoda in pridobitev znotraj Skupnosti v državi članici, v kateri se nahaja zaloga. S tem se bo preprečilo, da bi bilo treba dobavitelja identificirati v vsaki državi članici, v kateri je za blago uporabil aranžma skladiščenja na odpoklic. Da pa bi se davčnim upravam zagotovila možnost ustreznega spremljanja blaga, bosta morala tako dobavitelj kot pridobitelj voditi evidenco blaga, skladiščenega na odpoklic, za katero veljajo ta pravila. Poleg tega mora biti identiteta pridobiteljev, katerim bo blago kasneje odpremljeno v okviru aranžmajev skladiščenja na odpoklic, navedena v rekapitulacijskem poročilu dobavitelja.

Identifikacijska številka za DDV in oprostitve za nekatere transakcije znotraj Skupnosti: člen 138(1) (spremenjen)

Oprostitev plačila DDV za dobave blaga znotraj Skupnosti iz člena 138(1) Direktive o DDV je v središču zdajšnje prehodne ureditve. Ta oprostitev pa je tudi vzrok tako imenovanega davčnega vrtiljaka. Z dokončnim sistemom DDV za trgovino znotraj Unije naj bi bila ta težava odpravljena, do njegove veljavnosti pa so države članice zahtevale začasne rešitve. Zlasti so zahtevale, da se zahteva po veljavni identifikacijski številki za DDV pridobitelja v državi članici, ki ni tista, v kateri se začne prevoz blaga, v direktivo o DDV vključi kot vsebinski pogoj za to, da bi lahko dobavitelj uporabil oprostitev. To presega zdajšnji položaj, pri katerem je v skladu z razlago Sodišča Evropske unije identifikacijska številka za DDV pridobitelja zgolj formalni pogoj za pravico do oprostitve dobave znotraj Skupnosti. Zato trenutno nastajajo primeri, v katerih lahko države članice ob neizpolnjevanju tega pogoja naložijo zgolj denarne kazni ali upravne sankcije, ne morejo pa zavrniti same oprostitve.

Zdajšnja prehodna ureditev nadalje temelji na obveznosti dobavitelja, da predloži rekapitulacijsko poročilo (t. i. seznam VIES, v katerem je navedena identifikacijska številka za DDV pridobitelja). Tudi v tem primeru gre za formalni in ne za vsebinski pogoj v zvezi z oprostitvijo. Te informacije so prek sistema VIES dostopne davčnim organom države članice, v kateri je pridobitelj, ki so tako obveščeni o prihodu blaga, ki je običajno predmet obdavčene pridobitve znotraj Skupnosti, na njihovo ozemlje. Pridobitelj mora to pridobitev znotraj Skupnosti prijaviti v obračunu DDV, davčni organi pa lahko primerjajo to prijavo s podatki v sistemu VIES. Seznam VIES je bil zato ključni sestavni del sistema DDV od odprave davčnih meja in posledično carinske dokumentacije.

Brez pravilnih informacij v sistemu VIES davčni organi držav članic niso ustrezno obveščeni o prihodu neobdavčenega blaga na njihovo ozemlje in se lahko zanašajo le na to, kar so prijavili njihovi davčni zavezanci. Če seznam ni izpolnjen, kar zadeva dobavo, to sicer lahko privede do kazni, ne pa do zavrnitve oprostitve kot take.

Novi predlog zato vsebuje spremembe člena 138(1) glede teh dveh vidikov. S prvega vidika se zdajšnje sklicevanje na pridobitelja kot davčnega zavezanca ali pravno osebo, ki ni davčni zavezanec, ki deluje kot tak, spremeni tako, da je odslej kot vsebinski pogoj za uporabo oprostitve določeno, da mora biti pridobitelj identificiran za namene DDV v državi članici, ki ni država, v kateri se odpošiljanje ali prevoz blaga začne. Kot že zdaj bo moral dobavitelj pred uporabo oprostitve preveriti status svoje stranke prek sistema VIES. S tega vidika za dobavitelja ni praktičnih razlik, lahko pa bi bile drugačne posledice, saj lahko to, da njegova stranka ni identificirana, na tej podlagi povzroči zavrnitev oprostitve. Z drugega vidika postaja tudi pravilna vložitev seznama VIES vsebinski pogoj, ki lahko ob neizpolnitvi povzroči, da davčna uprava zavrne uporabljeno oprostitev.