OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM

1.PREDMET UREJANJA PREDLOGA

Ta predlog se nanaša na sklep o pooblastitvi držav članic, da v interesu Evropske unije podpišejo in ratificirajo Konvencijo Sveta Evrope o celostnem pristopu k varnosti, zaščiti in storitvah na nogometnih tekmah in drugih športnih dogodkih (v nadaljnjem besedilu: CETS št. 218 ali Konvencija).

2.OZADJE PREDLOGA

2.1Ozadje

Decembra 2013 je Odbor ministrov Sveta Evrope glede na študijo o prednostih in zaželenosti posodobitve Konvencije št. 120 sklenil, da je Konvencija zastarela: ugotovljeno je bilo, da je njena vsebina – zlasti prednostni poudarek na varnostnih ukrepih – neskladna z izkušnjami in dobrimi praksami ter neusklajena z nekaterimi novejšimi priporočili stalnega odbora Konvencije. Odbor ministrov je stalnemu odboru zato naročil, naj revidira Konvencijo št. 120. Stalni odbor se je odločil, da bo namesto revizije pripravil novo besedilo. Rezultat tega dela je CETS št. 218.

29. maja 1985 je bilo med nasilnimi spopadi med nogometnimi navijači na finalu evropskega pokala na stadionu Heysel v Bruslju ubitih 39 ljudi, več tisoč pa ranjenih. Svet Evrope je po katastrofi pripravil Evropsko konvencijo o nasilju in nedostojnem vedenju gledalcev na športnih prireditvah, zlasti na nogometnih tekmah (v nadaljnjem besedilu: CETS št. 120 ali Konvencija št. 120). Poudarek Konvencije št. 120 je bil na preprečevanju, odvračanju in odzivanju na pojavitve nasilja in nedostojnega vedenja na stadionih in v njihovi bližini. Veljati je začela 1. novembra 1985, ratificiralo pa jo je 41 pogodbenic, vključno z večino držav članic Evropske unije.

2.2Konvencija

Namen CETS št. 218 je zagotoviti varno, varovano in gostoljubno okolje na nogometnih tekmah in drugih športnih dogodkih (člen 2). V Konvenciji se razlikuje med „varnostnimi ukrepi“, „varovalnimi ukrepi“ in „ukrepi na področju storitev“ (člen 3).

V konvenciji se od pogodbenic zahteva, da sprejmejo celovit, večagencijski in uravnotežen pristop k zagotavljanju varnosti, varovanja in storitev (člen 2(a)), torej pristop, ki temelji na načelu, da se varnostni in varovalni ukrepi ter ukrepi na področju storitev na nogometnih tekmah in drugih športnih dogodkih neločljivo prekrivajo, da so povezani v smislu učinka, da morajo biti uravnoteženi in da jih ni mogoče oblikovati ali izvajati ločeno (člen 3(f)).

V Konvenciji se od pogodbenic zahteva, da zagotovijo nacionalne in lokalne ureditve usklajevanja za oblikovanje in izvajanje večagencijskega celovitega pristopa k varnosti, varovanju in storitvam (člen 4). Pogodbenice morajo sprejeti različne ukrepe za zagotavljanje varnosti, varovanja in storitev na športnih stadionih (člen 5); zagotoviti morajo, na primer, da ureditve delovanja stadionov določajo učinkovito komunikacijo s policijo in službami nujne pomoči ter drugimi partnerskimi organi, ter da vključujejo politike in postopke o zadevah, kot je rasistično ali diskriminatorno vedenje (člen 5(5)). Od pogodbenic se nadalje zahteva, da spodbujajo sodelovanje med vsemi zadevnimi organi in zainteresiranimi stranmi, da se ustvari varno, varovano in gostoljubno okolje na javnih površinah zunaj stadionov (člen 6). Pogodbenice morajo zagotoviti, da zadevni organi oblikujejo načrte ukrepov in načrte za izredne razmere (člen 7), vse organe pa morajo spodbujati, da se dejavno vključijo v komunikacijo z navijači in lokalnimi skupnostmi (člen 8).

Glede policijskih dejavnosti je v členu 9 Konvencije določeno, da pogodbenice zagotovijo, da se oblikujejo strategije policijskih dejavnosti, ki se redno vrednotijo in izboljšujejo, pri čemer se upoštevajo dobre prakse, skladne pa so tudi s celostnim pristopom k varnosti, varovanju in storitvam; pogodbenice morajo zagotoviti tudi, da policija deluje v sodelovanju z zadevnimi zainteresiranimi stranmi.

Glede preprečevanja in sankcioniranja se v členu 10 Konvencije od pogodbenic zahteva, da sprejmejo vse možne ukrepe za zmanjševanje tveganja pojavitev nasilja in neredov ter da v skladu z nacionalnim in mednarodnim pravom zagotovijo, da so vzpostavljene učinkovite ureditve za izključitev, ki so primerne glede na naravo in lokacijo tveganja, da se take pojavitve odvrnejo in preprečijo. Od pogodbenic se zahteva tudi, da sodelujejo pri prizadevanjih za zagotavljanje, da posamezniki, ki storijo kazniva dejanja v tujini, prejmejo ustrezne sankcije (člen 10(3)), ter da razmislijo o tem, da sodnim ali upravnim organom, odgovornim za nalaganje sankcij posameznikom, ki so povzročili pojavitve nasilja in/ali neredov, povezanih z nogometom, ali prispevali k tem pojavitvam, omogočijo, da naložijo omejitve potovanj na nogometne dogodke, organizirane v drugi državi (člen 10(4)).

Člen 11 Konvencije ima naslov „mednarodno sodelovanje“. Pogodbenicam nalaga vzpostavitev nacionalne nogometne informacijske točke, ki deluje kot osrednja točka za izmenjavo vseh informacij in obveščevalnih podatkov glede nogometnih tekem mednarodnega značaja, ter organizira druge zadeve mednarodnega policijskega sodelovanja (člen 11(2) do (4)). Besedilo člena 11(2) do (4) temelji na Sklepu Sveta 2002/348/PNZ z dne 25. aprila 2002 o varnosti na nogometnih tekmah mednarodnega značaja in uporablja terminologijo iz tega sklepa.

Končne določbe Konvencije govorijo o podpisu (člen 16), začetku veljavnosti (člen 17), pristopu držav, ki niso države članice Sveta Evrope (člen 18), učinkih Konvencije v primerjavi s Konvencijo št. 120 (člen 19), ozemeljski uporabi (člen 20), odpovedi (člen 21) in obveščanju (člen 22). Te določbe po svojem bistvu temeljijo na vzorčnih končnih določbah za konvencije in sporazume, sklenjenih v Svetu Evrope februarja 1980, in na končnih določbah Konvencije št. 120.