v skladu s členom 10(2) Uredbe (ES) št. 391/2009 o skupnih pravilih in standardih za organizacije za tehnični nadzor in pregled ladij

I.Uvod

Namen tega poročila je pregled izvajanja člena 10(1) Uredbe (ES) št. 391/2009 (v nadaljnjem besedilu: „uredba“) s strani priznanih organizacij EU glede uskladitve njihovih pravil in postopkov ter vzpostavitve sistema vzajemnega priznavanja klasifikacijskih spričeval za materiale, opremo in dele.

To poročilo temelji na neodvisni študiji v skladu s členom 10(2) navedene uredbe.

Pri izvajanju svojih odgovornosti lahko uprave države zastave prenesejo zakonsko določene odgovornosti, ki izhajajo iz mednarodnih konvencij, na organizacije za tehnični nadzor in pregled ladij („klasifikacijski zavodi“). Vsaka organizacija je odgovorna upravi države zastave za delo, ki ga opravlja v imenu uprave.

Glavne pristojnosti, prenesene na te organizacije, so opisane v mednarodnih konvencijah Mednarodne pomorske organizacije ali v ustrezni zakonodaji Unije. V EU uredba in Direktiva 2009/15/ES določata skupna pravila in standarde za organizacije za tehnični nadzor in pregled ladij ter vzpostavljata pravni okvir za priznavanje organizacij za tehnični nadzor in pregled ladij in za ustrezne dejavnosti pomorskih administracij držav članic, ki lahko za zgoraj omenjene predpisane dejavnosti pooblastijo samo organizacije, priznane v skladu z uredbo (v nadaljnjem besedilu: „priznane organizacije EU“).

Na mednarodni ravni ustrezni pravni okvir vzpostavljajo kodeksi za izvajanje instrumentov IMO in za PO, ki se uporabljajo od 1. januarja 2015. Da bi se zagotovila skladnost zakonodaje Unije z navedenimi kodeksi, je Komisija sprejela Izvedbeno direktivo Komisije 2014/111/EU in Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 1355/2014.

Uvodna izjava (25) Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 1355/2014 pojasnjuje, da se lahko sistem vzajemnega priznavanja klasifikacijskih spričeval za materiale, opremo in dele, kot je določen s členom 10(1) Uredbe (ES) št. 391/2009, uveljavlja samo v Uniji in v zvezi z ladjami, ki plujejo pod zastavo države članice. Kar zadeva tuja plovila, lahko o sprejemanju zadevnih spričeval še naprej v okviru svoje izključne pristojnosti, zlasti na podlagi Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu (UNCLOS), po svoji presoji odločajo ustrezne države zastave, ki niso članice EU.

Pri opravljanju svojih dejavnosti klasifikacijski zavodi obvežejo proizvajalce, da upoštevajo različne nize zahtev, ki jih pripravi vsak zavod. Te zahteve so pomembne za gradnjo in delovanje ladij in imajo pomembno vlogo pri pridobivanju zaupanja lastnika ladje, zavarovalnice in navsezadnje tudi države zastave glede varnosti plovila.

Pomanjkanje vzajemnega priznavanja klasifikacijskih spričeval med zavodi povzroča potrebo po večkratnem izdajanju spričeval: da lahko opravljajo dejavnosti na svetovni ravni (in da imajo dostop do velikega števila lastnikov ladij, ki izberejo klasifikacijski zavod za nadziranje gradnje ladje), morajo dobavitelji za isti kos pomorske opreme pridobiti spričevala od različnih klasifikacijskih zavodov, ki potrjujejo skladnost s pogosto zelo podobnimi zahtevami in včasih na podlagi enakih testov, ki se celo izvajajo v istih (pogosto proizvajalčevih) laboratorijih. Ta težava je obravnavana v členu 10(1) Uredbe (ES) št. 391/2009, saj je vprašanje, ali naj proizvod potrdi eden ali več zavodov, pomembno tudi z vidika notranjega trga EU.

Uredba obvezuje priznane organizacije EU, da uskladijo svoja pravila o klasifikaciji in vzpostavijo sistem vzajemnega priznavanja klasifikacijskih spričeval za materiale, opremo in dele. V skladu s členom 10(1) navedene uredbe zlasti velja, da se priznane organizacije „med seboj redno posvetujejo, da bi ohranile enakovrednost ter si prizadevale za usklajenost svojih pravil in postopkov in njihovega izvajanja. Priznane organizacije med seboj sodelujejo, da dosežejo usklajeno razlago mednarodnih konvencij brez poseganja v pristojnosti držav zastave.

Priznane organizacije se v ustreznih primerih sporazumejo o tehničnih in postopkovnih pogojih, pod katerimi bodo vzajemno priznavale klasifikacijska spričevala za materiale, opremo in dele, ki temeljijo na enakovrednih standardih, pri čemer kot izhodišče upoštevajo najzahtevnejše in najstrožje standarde.“

Tovrstno usklajevanje je treba razlikovati od usklajevanja predpisanih zahtev za pomorsko opremo na ravni EU. Direktiva o pomorski opremi ureja opremo, nameščeno na krovu plovila, za katerega velja „zahteva glede prevoza“ na podlagi ene ali več mednarodnih konvencij (npr. za preprečevanje onesnaževanja morja, požarno varnost, plovbo, reševalno opremo). Države članice ne smejo prepovedati dajanja pomorske opreme, ki je skladna z direktivo o pomorski opremi, na trg ali na krov ladje pod zastavo EU ali zavrniti izdaje spričevala na podlagi te uredbe za ladje, ki plujejo pod njihovo zastavo. Na zadevni opremi mora biti vidna oznaka skladnosti z direktivo o pomorski opremi, ti. „znak krmila“. Unija je sklenila sporazum o vzajemnem priznavanju z Združenimi državami, da bi se olajšalo trgovanje in preprečilo večkratno izdajanje spričeval za opremo z znakom krmila.

Vendar pa širok nabor pomorske opreme (npr. oprema, ki ni vključena v mednarodne konvencije) ne spada v področje uporabe direktive o pomorski opremi, temveč za to opremo veljajo zahteve glede izdajanja spričeval klasifikacijskih zavodov. Takšna oprema je predmet člena 10(1) navedene uredbe.

II.Doseženi rezultati

Uredba ne določa posebnih načinov za izvajanje vzajemnega priznavanja. Prav tako ne določa posebnih rokov. Tako zagotavlja fleksibilnost, ki priznanim organizacijam EU omogoča, da sodelujejo med seboj in z drugimi deležniki, npr. z Evropskim združenjem ladjarjev in proizvajalcev pomorske opreme (SEA Europe), in se odločijo o ukrepih, potrebnih za njeno izvajanje.

Kar zadeva prvo zahtevo (usklajevanje), so priznane organizacije EU začele uporabljati sistematični pristop k usklajevanju tehničnih in postopkovnih pogojev za izdajanje spričeval za proizvode, ki so upravičeni do sistema vzajemnega priznavanja. Organizacije trdijo, da pri tem uporabljajo najzahtevnejše in najstrožje standarde. Kar zadeva usklajevanje pravil in postopkov, je pregled trenutnega stanja izvajanja pokazal, da je slednje še vedno v začetni fazi. Čeprav so bila nekatera spričevala o vzajemnem priznavanju izdana na podlagi „sistema vzajemnega priznavanja“, ta na trgu obstajajo skupaj s spričevali posameznih priznanih organizacij za te proizvode. Z drugimi besedami, spričevala posameznih priznanih organizacij niso bila umaknjena s trga. Zgoraj navedeno poudarja potrebo po dodatnem času, ki je potreben za preizkušanje novega spričevala o vzajemnem priznavanju v praksi, kar bi lahko postalo običajna praksa in sčasoma nadomestilo posamezno izdana spričevala.

Kar zadeva drugo zahtevo (vzajemno priznavanje), so priznane organizacije EU obravnavale naslednje možnosti:

1.neposredno sprejetje standardov druge strani kot enakovrednih in samodejno vzajemno priznavanje spričeval;