1. UVOD IN POLITIČNI OKVIR

Člen 79 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) dodeljuje EU nalogo, da oblikuje skupno politiko priseljevanja, s katero zagotovi učinkovito upravljanje migracijskih tokov in pravično obravnavo državljanov tretjih držav, ki zakonito prebivajo v državah članicah.

Direktiva 2004/114/ES vsebuje kogentne določbe za sprejem študentov, ki so državljani tretjih držav. Določbe glede uporabe direktive za učence, prostovoljce in neplačane pripravnike v državah članicah so bile dispozitivne. Če študenti izpolnjujejo pogoje, so upravičeni do dovoljenja za prebivanje in imajo nekatere pravice glede zaposlitve ali samozaposlitve, kar jim omogoča delno kritje stroškov študija in selitev med različnimi državami članicami zaradi študija. Direktiva 2005/71/ES predvideva hiter postopek za sprejem raziskovalcev iz tretjih držav, ki so z raziskovalno organizacijo, ki jo je odobrila država članica, podpisali sporazum o gostovanju. Sporazum o gostovanju potrjuje, da obstaja veljavni raziskovalni projekt ter da ima raziskovalec znanstveno znanje za dokončanje projekta, zadostna sredstva in zdravstveno zavarovanje. Raziskovalci lahko v okviru svojega raziskovalnega projekta prebivajo v drugi državi članici in poučujejo v skladu z nacionalno zakonodajo.

Komisija je leta 2011 Evropskemu parlamentu in Svetu predložila poročila o izvajanju teh dveh direktiv. Poročila so pokazala, da imata direktivi številne slabosti. Obstoječi direktivi, ki ju je Svet sprejel po preprostem posvetovanju z Evropskim parlamentom, ne obravnavata nekaterih težav, s katerimi se spopadajo prosilci, ki želijo priti v EU, zlasti v zvezi z vizumi. Sedanje določbe niso vedno popolnoma v skladu s programi Unije, ki vključujejo ukrepe za mobilnost, in zagotavljajo slaba postopkovna jamstva. Niso dovolj jasne ali zavezujoče, zlasti za študente. V poročilih o izvajanju je bilo zato sklenjeno, da je direktivi treba izboljšati.

To sklepno ugotovitev potrjuje dejstvo, da se današnji politični okvir zelo razlikuje od tistega, v katerem sta bili sprejeti direktivi. Človeški kapital je eno od ključnih sredstev Evrope v okviru strategije Evropa 2020 in potrebe po zagotovitvi pametne, trajnostne in vključujoče rasti. Eden od virov visoko usposobljene delovne sile je priseljevanje iz držav zunaj EU ter zlasti študenti in raziskovalci, ki so državljani tretjih držav, sta vse bolj iskani skupini.

Vse pobude na področju migracij bi bilo treba obravnavati tudi v širšem okviru dialoga in sodelovanja med EU in tretjini državami z vidika ciljev zunanje politike in zunanje migracijske politike Unije, kot določa prenovljeni globalni pristop EU k vprašanju migracij in mobilnosti (GAMM). Spodbujanje medosebnih stikov in pospeševanje ukrepov na področju izobraževanja sta pomembna vidika te politike po vsem svetu, zlasti v državah v neposrednem sosedstvu EU in njenih strateških partnericah. To zagotavlja vzajemno bogatenje na podlagi koristi kulturnih, družbenih in jezikovnih izmenjav. Pomembnost spodbujanja trdnejših medosebnih stikov in zagotavljanja priložnosti za izmenjave, še posebno za mlade, potrjujejo zlasti dogodki v južnem Sredozemlju v preteklih mesecih. EU mora tudi uskladiti svoj cilj spodbujanja priseljevanja raziskovalcev in študentov s svojo zavezanostjo za pomoč prizadetim državam v razvoju pri obvladovanju bega možganov v kritičnih sektorjih.

OPREDELITEV PROBLEMA

Največja težava pri obeh direktivah je povezana z dovoljenji za državljane tretjih držav za vstop in prebivanje v EU (vizumi za dolgoročno bivanje in/ali dovoljenja za prebivanje). Predpisi so pogosto zapleteni in nejasni. Postopki so dolgotrajni in niso vedno izpeljani pravično ali dosledno. Pri skupinah oseb, za katere se v postopku priseljevanja zahteva, da organizacija spodbudi in olajša sprejem (zlasti učenci, pripravniki in prostovoljci), razdrobljenost v EU zahteva veliko sredstev in dela. Treba je namreč upoštevati več okvirov, ki se včasih razlikujejo.

Čeprav so se pravice zadevnih državljanov tretjih držav s sprejetjem direktive o enotnem dovoljenju razvile, obstaja nevarnost, da zaradi obstoječih omejitev njene določbe ne bodo v celoti zajele nekaterih skupin oseb.

Sedanje določbe o priseljevanju preslabo podpirajo programe Unije, ki vključujejo ukrepe za mobilnost, kot je Erasmus Mundus ali Marie Curie. To lahko privede do težav s postopki sprejema in mobilnostjo znotraj EU. Mobilnost znotraj EU ni težava samo za upravičence programov Unije, ki vključujejo ukrepe za mobilnost, ampak splošneje za študente, raziskovalce in plačane pripravnike, ker določbe direktiv o mobilnosti znotraj EU niso dovolj sodobne.

Opredeljene so bile tudi pomanjkljivosti postopkovnih jamstev. Ena od njih je neobstoj določbe o rokih, v katerih morajo države članice oceniti vloge za sprejem in odločiti o njih.

Na področju trga dela je pomanjkanje priložnosti pri iskanju dela za diplomante iz tretjih držav po diplomiranju in za raziskovalce po dokončanju raziskovalnega projekta. Družinskim članom raziskovalcev ni zagotovljen dostop do trga dela. Študentom je dostop v času študija omejen, kar ovira njihovo sposobnost ustreznega samofinanciranja in zagotavljanja prispevka gospodarstvu.

Področje uporabe sedanjega okvira je omejeno na določene skupine oseb. Ni obvezen za učence, prostovoljce in neplačane pripravnike, kar je privedlo do velikih razlik v pokritosti različnih skupin oseb med državami članicami. Plačanih pripravnikov in varušk au pair ne zajema noben zakonodajni okvir EU, čeprav se spopadajo s podobnimi težavami in sodelujejo v podobnih izmenjavah. Te skupine oseb potrebujejo več zaščite, zlasti varuške au pair, ki so zaradi družinskega okvira, v katerem delajo, posebno ranljive.

Leta 2010 je v EU prišlo približno 220 000 državljanov tretjih držav zaradi izobraževanja in študija ter približno 7 000 zaradi raziskovanja. Ni izčrpnih kvantitativnih podatkov o številu prispelih državljanov tretjih držav, ki se soočajo z zgoraj opisanimi težavami, ali o številu državljanov tretjih držav, ki zaradi takšnih težav izberejo drug cilj in ne EU. Jasno pa je, da veliko tistih, ki prihajajo v okviru sedanjih določb, čuti posledice njihovih pomanjkljivosti, če ni nacionalnih predpisov, ki bi jih odpravili. Na podlagi informacij, ki so na voljo o naravi opredeljenih težav, in velikega števila dovoljenj, letno izdanih na podlagi sedanjih direktiv, je mogoče skleniti, da je stanje treba izboljšati. Opredeljene pomanjkljivosti kot celota lahko zmanjšajo zmožnost EU, da pritegne visoko kvalificirane študente, raziskovalce in druge skupine državljanov tretjih držav v času, ko drugi deli sveta postajajo vse bolj privlačni za te skupine.

2. KAKŠNA JE VLOGA EU?

Člen 79 PDEU izrecno določa, da je naloga Unije oblikovati skupno politiko priseljevanja, odločitev o številu priseljencev, ki se sprejmejo zaradi dela ali samozaposlitve, pa prepusti državam članicam.

Za učinkovit sistem priseljevanja, ki privablja nadarjene priseljence, so potrebni skupni pogoji in zahteve za sprejem. Mobilnost znotraj EU je mogoče doseči samo z vzpostavitvijo skupnega sistema za vse države članice.

Zakonodaja EU lahko zajema pogoje za vstop in prebivanje, vizume za dolgoročno bivanje, dovoljenja za prebivanje, pravice državljanov tretjih držav, ki zakonito prebivajo, in pogoje, ki urejajo njihovo mobilnost znotraj EU ter prebivanje. Člen 79(2) PDEU določa, da sprejemanje takšnih določb spada v redni zakonodajni postopek ter da o njem odločata Svet in Parlament.

V preteklih letih se je pokazala dodana vrednost sedanjih direktiv, z novim pravnim aktom pa bi se stanje še dodatno izboljšalo. Pregleden pravni okvir, vključno z varovali za zagotovitev dejanskega prenosa znanja, bi olajšal mednarodne izmenjave med državami članicami in državami pošiljateljicami.

Zakonodaja EU za razjasnitev pravic in pogojev prebivanja bi prispevala tudi k boljši zaščiti temeljnih pravic.

3. CILJI

Glavni splošni cilj politike je izboljšati pravni okvir, ki se uporablja za državljane tretjih držav, ki želijo priti v EU in tam začasno prebivati dlje kot tri mesece zaradi raziskovanja in študija ter pridobivanja izkušenj in/ali sodelovanja v različnih dejavnostih za izboljšanje svojega znanja in usposobljenosti, tudi tako, da so učenci, prostovoljci, neplačani ali plačani pripravniki ali varuške au pair.

Na podlagi zgoraj opisanih težav so bili opredeljeni posebni cilji:

· izboljšati pogoje za sprejem z boljšim povezovanjem pridobivanja ustreznih dovoljenj in izboljšanjem procesov odločanja za ta dovoljenja;

· zagotoviti, da bodo določbe jasnejše in obvezujoče za druge skupine, za katere se uporabljajo;

· okrepiti povezavo med določbami o programih Unije, ki vključujejo ukrepe za mobilnost, kot sta štipendiji Erasmus Mundus in Marie Curie;

· izboljšati postopkovna jamstva, kot so roki za odločitve o vlogah;

· izboljšati dostop do iskanja zaposlitve in trga dela za študente med študijem ter omogočiti raziskovalcem in študentom, da pod določenimi pogoji po zaključku študija ali raziskave ostanejo na ozemlju, da najdejo priložnosti za zaposlitev;

· olajšati mobilnost znotraj EU;

· določiti usklajene določbe, ki zagotavljajo zaščito varušk au pair in plačanih pripravnikov.

4. MOŽNOSTI POLITIKE

Pretehtane so bile štiri možnosti politike.

Možnost 1 (izhodišče). Brez sprememb sedanjega stanja

S to možnostjo politike bi številne težave ostale nerešene. Države članice bi neodvisno druga od druge nadaljevale z izvajanjem različnih ukrepov glede pogojev za sprejem, zlasti vizumov. Ti vidiki bi še vedno bili nejasni in nepregledni, morebitni prosilci in organizacije pa bi še naprej morali upoštevati vse sedanje različne okvire. Pogoji za izvajanje mobilnosti znotraj EU (zlasti za študente) bi ostali omejevalni, medtem ko plačanih pripravnikov zakonodaja EU sploh ne bi zajemala. Ti bi se zato še naprej spopadali z ovirami in morali zanašati na nacionalno zakonodajo, ki se med državami članicami razlikuje. Ob upoštevanju predlogov direktive o osebah, premeščenih znotraj podjetja (o kateri zdaj potekajo pogajanja s Svetom in Parlamentom), ki vključuje tudi določbe za mobilnost znotraj EU za pripravnike, bi nadaljnji neobstoj takšnih določb za pripravnike, ki ne pridejo v EU s premestitvijo znotraj podjetja, privedel do nedoslednosti v pravnem okviru EU za to skupino. Še naprej bi obstajala tudi slaba usklajenost med programi Unije, ki vključujejo ukrepe za mobilnost, in pravili o priseljevanju, obstajalo pa bi tudi tveganje, da določbe o pravicah do enakega obravnavanja v direktivi o enotnem dovoljenju ne bodo v celoti zajele nekaterih skupin oseb.

Nekatere države članice so uvedle dodatne spremembe svojih zakonodajnih okvirov o izvajanju določb za študente in raziskovalce, druge pa ne. To pomeni, da se je stanje že spremenilo v bolj razdrobljen pristop med državami članicami. Ni znakov, da bi se to v prihodnosti spremenilo. Odprtost EU glede tretjih držav, ki se podpira v pomembnih političnih okvirih, kot so sedanje direktive, evropski raziskovalni prostor in evropski visokošolski prostor, se torej ne bi realizirala.

Možnost 2. Več obveščanja (zlasti v primeru raziskovalcev) in boljše izvajanje sedanjih določb

Ta možnost vključuje boljše zagotavljanje informacij in boljši dostop do njih, kar bi povečalo jasnost sedanjih določb in izboljšalo njihovo izvajanje. Več bi lahko bilo narejenega tudi za povečanje ozaveščenosti o najboljših praksah držav članic pri sprejemu in zaščiti skupin oseb, ki jih Direktiva 2004/114/ES zdaj ne zajema, tj. varušk au pair in plačanih pripravnikov. Izvedeno bi bilo bolj sistematično zagotavljanje, da države članice razumejo in spoštujejo svoje obveznosti iz direktiv.

Možnost 3. Izboljšanje pogojev za sprejem, pravic in postopkovnih jamstev

Ta možnost vključuje predvsem izboljšave za študente, učence, prostovoljce in neplačane pripravnike, saj uvede pogoje za sprejem teh skupin oseb (omogočanje pridobitve vizuma), ki so primerljivi s tistimi, ki veljajo za raziskovalce. Sedanje dispozitivne določbe za učence, prostovoljce in neplačane pripravnike bi postale kogentne. Države članice bi morale državljanom tretjih držav (študentom in drugim skupinam), ki so predložili vlogo in izpolnjujejo pogoje za sprejem, omogočiti lažjo pridobitev potrebnih vizumov. Spremenjena bi bila tudi postopkovna jamstva, v glavnem z uvedbo rokov, ki organe držav članic zavezujejo, da odločijo o vlogi v 60 dneh. To se zaradi začasne narave prebivanja obravnava kot sorazmerno. V izjemnih razmerah bi se rok lahko podaljšal za 30 dni. S to možnostjo bi se tudi razširila pravica do dela za študente, da bi bilo zajetih najmanj 15 ur na teden od prvega leta prebivanja. Zaradi zagotovitve skladnosti s pravnimi akti EU o zakonitih migracijah, kot sta direktiva o enotnem dovoljenju in novejša sodna praksa o ustreznih pristojbinah, bi ta možnost vključevala tudi določbo, da bi v primeru, če država članica zaračunava pristojbine za obdelavo vlog, te morale biti sorazmerne.

Možnost 4. Dodatno izboljšanje pogojev za sprejem, pravic v zvezi z mobilnostjo znotraj EU in postopkovnih jamstev; zagotovitev dostopa do iskanja zaposlitve po končanem študiju ali raziskovalnem projektu za študente in raziskovalce; razširitev področja uporabe na varuške au pair in plačane pripravnike

Cilj te možnosti je večja prizadevnost pri izboljšanju pogojev in pravic zajetih skupin. Razširilo bi se področje uporabe zakonodajnega okvira na varuške au pair in plačane pripravnike ter uvedlo posebne pogoje za sprejem, ki bi zagotovili boljšo zaščito za navedene državljane tretjih držav. Vključitev varušk au pair v področje uporabe direktive je sorazmerna z njihovo ranljivostjo, ki je v primerjavi z drugimi skupinami državljanov tretjih držav razmeroma visoka. To je predvsem zato, ker delajo v družinskem okviru, za katerega se v običajnih razmerah ne opravljajo inšpekcijski pregledi. Vključitev plačanih pripravnikov je smiselna, ker so težave v zvezi s pripravniki zelo podobne, ne glede na to, ali so plačani ali ne in ali pridejo v EU s premestitvijo znotraj podjetja ali ne, kot je določeno v predlogu direktive o osebah, premeščenih znotraj podjetja.

Države članice bi imele možnost izdaje vizumov za dolgoročno bivanje ali dovoljenj za prebivanje. Če se izdajata obe vrsti dovoljenj, bi se morala zahtevati samo izpolnitev pogojev za sprejem, navedenih v direktivi (tako da pogoji ostajajo nespremenjeni ne glede na vrsto dovoljenja). Če državljani tretjih držav ostanejo dlje kot eno leto, bi morale države članice, ki so izdale vizume za dolgoročno bivanje, po prvem letu izdati dovoljenja za prebivanje. Mobilnost znotraj EU, za katero so zaradi čezmejne narave potrebne skupne določbe na ravni EU, bi bila lažja in poenostavljena za raziskovalce in njihove družinske člane ter študente in prvič uvedena tudi za plačane pripravnike. Posebne in ugodnejše določbe bi veljale za upravičence programov Unije, ki vključujejo ukrepe za mobilnost, kot je Erasmus Mundus ali Marie Curie. Po vzoru kontaktnih točk, ustanovljenih na podlagi direktive o modri karti, in predloga direktive o osebah, premeščenih znotraj podjetja, bi morale države članice vzpostaviti kontaktne točke za sprejemanje in pošiljanje informacij, potrebnih za izvajanje mobilnosti znotraj EU.

Glede pravic do enakega obravnavanja bi ta možnost omogočila ugodnejše obravnavanje raziskovalcev, državljanov tretjih držav, na področjih socialne varnosti, vključno z družinskimi dodatki, ki presegajo pravice, dodeljene na podlagi določb direktive o enotnem dovoljenju. Zagotovila bi tudi dostop do blaga in storitev, dostopnih javnosti, tistim skupinam oseb, ki bi lahko na podlagi direktive o enotnem dovoljenju bile prikrajšane za ta dostop.

Kot to že velja v nekaterih državah članicah, bi imeli študenti pravico do najmanj 20 ur dela na teden od prvega leta prebivanja, kar bi jim omogočilo boljše samofinanciranje in zagotovitev večjega prispevka gospodarstvu države članice. Države članice bi še naprej lahko upoštevale nacionalni trg dela. Po zaključenem študiju ali raziskavi bi študenti in raziskovalci lahko ostali na ozemlju 12 mesecev, da najdejo službo. V številnih državah članicah že veljajo takšne določbe. Glede na čas, potreben za uspešen zaključek procesa iskanja dela, se 12 mesecev šteje za sorazmerni rok. V zvezi z postopkovnimi jamstvi bi morali organi držav članic o vlogah odločiti v 60 dneh za vse skupine in v 30 dneh za štipendiste programov Erasmus Mundus in Marie Curie. Tako kot možnost 3 bi tudi ta možnost vključevala določbo, da bi v primeru, če država članica zaračunava pristojbine za obdelavo vlog, te morale biti sorazmerne.

5. ANALIZA UČINKOV

Učinek možnosti politike 2, 3 in 4 je bil ocenjen na podlagi izhodiščnega scenarija glede njihove ustreznosti in učinkovitosti pri doseganju ključnih ciljev, njihove izvedljivosti (težavnost prenosa ali tveganja pri prenosu, vključno s sorazmernostjo, upravnim bremenom/poenostavitvijo in finančnim učinkom), njihovih gospodarskih, družbenih in zunanjih učinkov ter njihovega učinka na temeljne pravice. Analiza možnih učinkov možnosti politike vključuje nekaj kvantitativnih elementov, vendar temelji predvsem na oceni kakovosti z več merili.

Možnost 2 bi imela nekaj pozitivnih učinkov, vendar bi bili ti povezani predvsem z boljšim poznavanjem sedanjih določb, kot so pogoji za sprejem, in koristmi, ki bi lahko nastale, saj bi lahko v EU privabila več študentov in raziskovalcev. Ker sedanji pravni akti ne bi bili spremenjeni, bi njihove pomanjkljivosti še naprej obstajale. Ker se dostop do trga dela za te državljane tretjih držav ne bi izboljšal, bi zaradi te možnosti EU bila v vse slabšem položaju za privabljanje nadarjenih kadrov v študijske in raziskovalne namene. Učinek na tri druge (neobvezne) skupine, ki jih zajema Direktiva 2004/114/ES, bi bil zelo omejen. Ekonomski učinek in upravno breme te možnosti bi bila omejena na prizadevanja, potrebna za izvajanje izboljšanih komunikacijskih dejavnosti, kolikor države članice menijo, da je to potrebno.

Možnost 3 bi olajšala dostop do EU študentom, učencem, prostovoljcem in neplačanim pripravnikom. Imela bi torej nekaj pozitivnih učinkov, predvsem družbene narave. Študentom bi omogočila, da zaprosijo za mobilnost z ozemlja države članice, s čimer bi se povečala mobilnost znotraj EU ter okrepila kulturna in jezikovna raznovrstnost EU. Določbe o enakem obravnavanju bi okrepile pravice študentov in jih dodatno uskladile s pravicami državljanov EU. Ta možnost bi povečala število študentov in raziskovalcev, ki so državljani tretjih držav, v EU. Nekateri od njih lahko pozneje bistveno prispevajo h gospodarski rasti in razvoju EU, če država članica izda potrebno dovoljenje za delo. Izboljšan dostop do trga dela med študijem bi študentom omogočil ustreznejše samofinanciranje in zagotavljanje prispevka h gospodarstvu v tem času. Uvedba zavezujočih rokov za obdelavo vlog bi povečala preglednost in morebitnim prosilcem omogočila vnaprejšnje načrtovanje. Prizadevanja za prenos in stroški bi se med državami članicami razlikovali, odvisno od obsega, v katerem že imajo določbe na zadevnih področjih, in od tega, ali so prenesle določbe za skupine oseb, ki so na podlagi Direktive 2004/114/ES dispozitivne. Dodatna postopkovna jamstva bi zahtevala več dela, na primer v primerih, ko mora organ države članice v pisni odločbi navesti razloge za zavrnitev vloge.

Možnost 4 bi imela največje pozitivne gospodarske učinke. Razlog je v tem, ker bi študentom in raziskovalcem omogočila, da ostanejo na ozemlju države članice 12 mesecev po zaključku študija ali raziskave, da najdejo priložnosti za zaposlitev. V državah članicah, kjer to zdaj ni mogoče, bi se s tem pojavila nova skupina nadarjenih kadrov, ki bi lahko prispevali k rasti in konkurenčnosti EU, če se država članica odloči, da izda potrebno delovno dovoljenje. To bi ustvarilo razmere, ki temeljijo na povpraševanju, kar bi državljanom tretjih držav zagotovilo delo, če bi na nacionalnem trgu dela obstajalo povpraševanje po njihovem znanju. Nekatere države članice bi morale to možnost uvesti, druge pa jo prilagoditi, tako da bi (vsaj) ustrezala 12 mesecem. Bistveno izboljšani pogoji za sprejem bi morali olajšati dostop raziskovalcem in študentom, ki bi s svojimi spretnostmi, znanjem in usposobljenostjo že med prvotnim bivanjem pozitivno vplivali na spodbujanje raziskav in razvoja ter inovativnost. Izboljšane določbe o mobilnosti znotraj EU bi omogočile, da bi se take prednosti bolj razširile po EU. Ta možnost vključuje tudi varuške au pair in plačane pripravnike, s čimer bi se okrepila zaščita teh ranljivih skupin priseljencev, ki so pogosto žrtve zlorab.

Močnejša povezava med zahtevami za pridobitev dovoljenj in vizumov bi pomenila prilagoditve na ravni držav članic, pri prenosu pa ne bi smelo biti večjih težav. Izvajanje teh določb bi kratkoročno bilo dražje, zlasti v zvezi s spremembami pogojev za sprejem. Srednje- in dolgoročno pa bi države članice lahko pričakovale prihranke zaradi neposrednejše povezave med različnimi vrstami dovoljenj. Uvedba in uporaba postopkovnih jamstev bo zahtevala dodatne stroške.

6. PRIMERJAVA MOŽNOSTI

Možnost 2 bi obravnavala pomembno pomanjkljivost sedanjega okvira (zagotavljanje informacij). V celoti pa ima omejene pozitivne učinke, saj se ne bi spremenila vsebina sedanjih pravnih aktov. Njihove druge pomanjkljivosti bi zato še naprej obstajale.

Možnost 3 bi bila korak naprej pri izboljšanju pogojev za sprejem v zvezi z izdajanjem vizumov in/ali delovnih dovoljenj. Imela bi pozitivne učinke predvsem za študente in do neke mere za učence, prostovoljce in neplačane pripravnike. Roki bi raziskovalcem prinesli zelo omejene koristi, skupinam oseb, ki jih zdaj ne zajema nobena direktiva, pa nobenih. Možnost 4 bi imela znatno večje pozitivne učinke na dostop do EU, ne samo za skupine oseb, ki jih zajemata direktivi, ampak tudi za varuške au pair in plačane pripravnike. Spremembe, ki bi jih uvedla možnost 4, bi zagotovile, da bi bile zahteve, ki jih je treba izpolniti v različnih fazah postopka za sprejem, veliko bolj jasne, jasnejše pa bi bile tudi njihove medsebojne povezave.

Glede enakega obravnavanja bi v primerjavi z drugimi možnostmi samo možnost 4 omogočila ugodnejše obravnavanje raziskovalcev, ki so državljani tretjih držav, na področjih socialne varnosti, vključno z družinskimi dodatki, ki presegajo pravice, dodeljene na podlagi določb direktive o enotnem dovoljenju. Zagotovila bi tudi dostop do blaga in storitev, dostopnih javnosti, tistim skupinam, ki bi lahko na podlagi direktive o enotnem dovoljenju bile prikrajšane za ta dostop.

Glede mobilnosti znotraj EU bi možnost 3 izboljšala samo pogoje za študente. Možnost 4 bi izboljšala tudi pogoje za raziskovalce in njihove družinske člane ter za plačane pripravnike in zagotovila posebne določbe za upravičence programov Unije, ki vključujejo ukrepe za mobilnost.

Glede postopkovnih jamstev bi zavezujoči roki za obdelavo vloge, ki bi jih uvedla možnost 3, povečali preglednost in morebitnim prosilcem omogočili vnaprejšnje načrtovanje. Strožji roki, ki jih predlaga možnost 4, bi še dodatno povečali prednosti za morebitne prosilce.

Glede izboljšanja dostopa do trga dela bi možnost 3 bistveno izboljšala sedanje razmere za študente, saj bi se povečalo najmanjše število delovnih ur in odpravila možnost omejevanja dostopa do trga dela v prvem letu prebivanja. Možnost 4 bi še dodatno povečala najmanjše število delovnih ur za študente. Prav tako bi zagotovila bistveno privlačnejši pravni okvir za študente in raziskovalce, saj bi jim dovolila, da zaradi iskanja zaposlitve ostanejo na ozemlju države članice, družinskim članom raziskovalcev pa bi omogočila dostop do trga dela.

Samo možnost 4 izpolnjuje cilj zagotovitve usklajenih določb, ki zagotavljajo zaščito varušk au pair in plačanih pripravnikov. Predvideva usklajen sklop pogojev za sprejem in pravic, ki zagotavljajo, da cilji usposabljanja in dela varušk au pair v EU niso ogroženi.

Najprimernejša možnost

Na podlagi analize in primerjave možnosti je mogoče zaključiti, da obstajajo težave, ki jih ni mogoče odpraviti samo z boljšim obveščanjem in je zato direktivi treba posodobiti.

Možnost 2 ima najnižje stroške izvajanja, vendar ima samo omejene možnosti za izpolnitev ciljev. Glavna zadevna vprašanja ostajajo večinoma nerešena. Možnost 2 je zato najmanj gospodarna. Možnost 3 je učinkovitejša in gospodarnejša od možnosti 2.

V celoti pa je najučinkovitejša in najgospodarnejša možnost 4. Izvajanje je dražje kot pri drugih možnostih, vendar so stroški izvajanja sorazmerni s cilji in potrebni za uresničitev bistvenih koristi.

Ker so opredeljena vprašanja podobna za obe direktivi in da bi zagotovili večjo usklajenost in jasnost pravil EU, bi bil najučinkovitejši način izvajanja najprimernejše možnosti združitev obeh direktiv v en zakonodajni akt. To bi bilo narejeno s prenovitvijo obeh direktiv, in sicer z združitvijo v en zakonodajni akt in predlaganjem vsebinskih sprememb.

7. SPREMLJANJE IN VREDNOTENJE

Zdaj je glavni kazalnik število dovoljenj, izdanih državljanom tretjih držav, ki pridejo v EU zaradi raziskovanja ali izobraževanja in študija. V okviru novega pravnega akta bi si bilo mogoče prizadevati za boljše razlikovanje med različnimi skupinami, vključno s plačanimi pripravniki in varuškami au pair, ne glede na to, ali pridejo v EU na podlagi dovoljenja ali vizuma za dolgoročno bivanje. Evidentiranje števila izdanih dovoljenj bi omogočilo spremljanje stanja skozi čas. Za boljšo oceno njihove mobilnosti znotraj EU bi bilo mogoče število upravičencev programov za mobilnost, ki jih financira EU, evidentirati ločeno. Mogoče bi bilo razviti tudi statistiko za spremljanje števila študentov in raziskovalcev, ki iščejo zaposlitev, v primerjavi s skupnim številom oseb, ki so državljani tretjih držav in ki pridobijo potrebno delovno dovoljenje. Čas, ki ga potrebujejo države članice, da odločijo o vlogah, bi se evidentiral in primerjal z zdaj veljavnimi roki.

Tako kot pri vseh pravnih aktih EU je Komisija odgovorna za zagotovitev, da države članice direktive uporabijo pravilno in pravočasno. Na področju migracij Komisija komunicira z državami članicami prek Kontaktnega odbora za migracije. To je forum za razpravo, ki pomaga pri predvidevanju in učinkovitejšem odpravljanju težav, zlasti v obdobju izvajanja.

Komisija bo še naprej preverjala, ali so ukrepi za prenos skladni z direktivo in ali države članice prenos izvedejo pravočasno. Po potrebi bo sprožila postopke za ugotavljanje kršitev. Predlog bo vključeval obveznost Komisije, da Evropskemu parlamentu in Svetu predloži poročilo z oceno uporabe nove direktive v državah članicah pet let po roku za prenos. Poročilo bi lahko zajemalo tudi učinke direktive in vključevalo priporočila za politiko.