Zaradi zemljepisnih značilnosti, podnebnih pogojev ter družbeno-gospodarske strukture manjših egejskih otokov sta tamkajšnja kmetijska dejavnost in proizvodnja v neugodnem položaju. Otoki se soočajo s postopnim opuščanjem zemljišč, ki sčasoma privede do krčenja lokalnih skupnosti, saj se njihova kmetijska zemljišča nahajajo predvsem na deloma marginalnih ali marginalnih območjih.

Manjši egejski otoki so na splošno gorati in hriboviti, nanje pa vpliva sredozemsko podnebje, za katero so značilna suha in vroča poletja z nevarnostjo suše ter kratke in deževne zime.

V tem poročilu o izvajanju se upošteva zlasti izvajanje programa do poslovnega leta 2014 in delo zunanjega ocenjevalca (ADE: Analysis for Economic Decision) pri ocenjevanju ukrepov, izvedenih v okviru sheme POSEI/sheme za manjše egejske otoke, ki je bilo opravljeno kot del programa ustreznosti in uspešnosti predpisov (REFIT). Zunanji ocenjevalec je svoje delo opravil med junijem 2015 in avgustom 2016. Dejavnost ocenjevanja bo uradno zaključena s pripravo delovnega dokumenta služb Komisije.

Člen 20(3) Uredbe Sveta (ES) št. 229/2013 določa: „Komisija do 31. decembra 2016 in nato vsakih pet let Evropskemu parlamentu in Svetu predloži splošno poročilo, iz katerega je razviden učinek ukrepov, sprejetih na podlagi te uredbe, vključno s primernimi predlogi, kjer je to ustrezno.“

Shemo za manjše egejske otoke financira Evropski kmetijski jamstveni sklad (EKJS). V Uredbi (EU) št. 229/2013 je določena letna zgornja meja programa, ki je 23,93 milijona EUR letno. Grčija zagotavlja dodatno nacionalno financiranje (0,547 milijona EUR). Podrobnosti o finančnem izvajanju med letoma 2006 in 2014 so predstavljene v Prilogi k temu poročilu.

Po začetku veljavnosti Lizbonske pogodbe leta 2013 je bila Uredba Sveta (ES) št. 1405/2006 nadomeščena z Uredbo (EU) št. 229/2013 Evropskega parlamenta in Sveta, sprejeta pa sta bila delegirani in izvedbeni akt, Uredbi Komisije (EU) št. 178/2014 oziroma 181/2014 .

Začetki posebne sheme za manjše egejske otoke segajo v leto 1993, ko so bile posebne težave, s katerimi se srečujejo kmetijski sektorji na manjših egejskih otokih zaradi njihove oddaljenosti in otoškega značaja, priznane v Uredbi Sveta (EGS) št. 2019/93.

Egejski otoki obsegajo območje, ki na jugu meji na otok Kreto, na severu in zahodu na celinsko Grčijo, na vzhodu pa na celinsko Turčijo ter skupaj pokriva 210 240 km2 površine. V Egejskem morju je skupaj 7 582 otokov in otočkov, vendar je med njimi skoraj 90 % manjših od 10 km2, le dva otoka, Lezbos in Rodos, pa sta po površini večja od 1 000 km2. Skupna površina grških otokov in otočkov obsega 17,1 % ozemlja države. Večino otokov naseljujejo manjše skupnosti z manj kot 5 000 stalnimi prebivalci, z izjemo nekaterih otokov, ki so sorazmerno večji po površini in imajo od 10 000 do 40 000 prebivalcev, kot so Lezbos, Hios, Samos, Kos, ali Rodosa, ki ima več kot 100 000 prebivalcev.

Ob upoštevanju tega posebnega položaja, ki ni primerljiv s celino EU, so manjši egejski otoki upravičeni do posebnih kmetijskih ukrepov v okviru skupne kmetijske politike (v nadaljnjem besedilu: SKP). Poleg podpore v okviru prvega stebra SKP so manjši egejski otoki upravičeni do posebne sheme podpore (sheme za manjše egejske otoke), ki pomaga pospeševati lokalno proizvodnjo in zagotavlja preskrbo z osnovnimi proizvodi. Shema zajema vse egejske otoke razen otokov Evboja in Kreta.

Nekateri otoki so zelo izolirani od celinske Grčije ter se soočajo s težavami zaradi otoške lege, ki jih dvojno ali celo trojno prizadene. To med drugim vpliva na preskrbo z osnovnimi kmetijskimi proizvodi in povzroča dodatne stroške prevoza, ki so povezani z otoško lego manjših egejskih otokov, njihovo majhnostjo in oddaljenostjo od trgov.

Grški manjši egejski otoki so izredno razdrobljeno otoško ozemlje, ki je odvisno od velikih zemljepisnih in naravnih omejitev, je redko poseljeno ter ima omejeno število kmetijskih zemljišč v uporabi. Tudi topografija in podnebje manjših egejskih otokov sta omejujoča dejavnika za kmetijsko proizvodnjo.

Otoki so razdeljeni na južno egejsko regijo (ki zajema otočji Kikladi in Dodekanez) ter severno egejsko regijo (ki obsega devet naseljenih otokov: Lezbos, Lemnos, Efstratios, Hios, Psara, Oinousses, Samos, Ikarija in Fourni).

Kmetijstvo ima pomembno vlogo v gospodarskem življenju severnih egejskih otokov. Kmetijski sektor predstavlja več kot 21 % bruto domačega proizvoda (BDP) regije in zaposluje 12,2 % njene aktivne delovne sile (leto 2013). Kmetijska zemljišča v uporabi (v nadaljnjem besedilu: KZU) so leta 2010 obsegala 168 610 ha, kar predstavlja 44 % celotnega ozemlja. Oslabitev sektorja je mogoče pripisati dejavnikom, povezanim z njegovo strukturo, in težavam pri preskrbi otokov s kmetijskimi proizvodi, višjimi proizvodnimi stroški, nizko stopnjo namakanja in velikim deležem neobdelane zemlje.

Kmetijske dejavnosti vključujejo rastlinsko pridelavo (mastike, oljk, vinske trte, agrumov in žit) ter živinorejo (čebelarstvo ter vzrejo ovac, koz in goveda). Povprečna velikost kmetij je majhna (okoli 5 hektarjev KZU na kmetijsko gospodarstvo v letu 2013).

Kar zadeva južno egejsko regijo, je kmetijski sektor razmeroma omejen in ne zadovoljuje prehranskih potreb regije, zato je potrebna precejšnja preskrba iz preostale Grčije in tujine. Ta pojav je še posebej izrazit v poletnih mesecih, ko se zaradi turističnih dejavnosti povečajo potrebe. Zemljepisna nepovezanost regije in velika nesorazmerja znotraj regije ustvarjajo edinstven značaj, ki ni ugoden za razvoj primarnega sektorja. Suho podnebje z malo padavinami v povezavi z omejeno dostopnostjo zemljišč in goratim ozemljem ovira razvoj kmetijstva in s tem tudi trajnost posameznih otokov. Vendar primarni sektor zaposluje 6,1 % delovne sile, zanj pa sta značilna močna sezonska narava in podzaposlenost (podatki za leto 2013). KZU v regiji obsegajo 106 080 ha in predstavljajo 16,7 % celotne površine (podatki za leto 2010).

5.Cilji, shema in načrtovanje programov

Cilji sheme za manjše egejske otoke, kot so navedeni v členu 2 Uredbe (EU) št. 229/2013, so naslednji:

-manjšim otokom zagotoviti preskrbo s proizvodi, ki so osnovnega pomena za prehrano ljudi ali nadaljnjo predelavo in kot kmetijski vložki, z ublažitvijo dodatnih stroškov, ki nastanejo zaradi njihove otoške lege, majhne velikosti in oddaljenosti od trgov;

-ohraniti in razviti kmetijsko dejavnost manjših otokov, vključno s proizvodnjo, predelavo, trženjem in prevozom nepredelanih in predelanih lokalnih proizvodov.

V ta namen je program sestavljen iz dveh vrst podpore: posebnih režimov preskrbe in podpore lokalni proizvodnji, kar oboje financira Evropski kmetijski jamstveni sklad (EKJS).

5.1.Posebni režimi preskrbe

Posebni režimi preskrbe predstavljajo pomoč, ki se dodeli za preskrbo s kmetijskimi proizvodi iz EU in se pretežno nanaša na živalsko krmo ter bistveno manj na moko za prehrano ljudi. Glavni proizvodi za živalsko krmo so koruza in oljne pogače ter drugi ostanki iz živalskih maščob ali olj, glavni proizvod, ki prejema podporo za moko, pa je pšenična ali soržična moka.

Manjši egejski otoki se delijo v dve skupini, ki prejemata različno podporo glede na dodatne stroške zaradi oddaljenosti: skupina A zajema otoke, ki so bližje celini, skupina B pa najbolj oddaljene otoke, ki predstavljajo okoli tri četrtine manjših egejskih otokov.

Upravičenci do podpore v obliki posebnih režimov preskrbe so:

za živalsko krmo: organizacije kmetijskih zadrug, neodvisne kmetijske zadruge, kmetje in trgovci;

za moko: trgovci z moko in peki.

Grčija je za ta ukrep namenila 5,47 milijona EUR na leto (23 % letnih dodeljenih finančnih sredstev), kar je pod mejo 7,11 milijona EUR, ki je določena v Uredbi o manjših egejskih otokih (EU) št. 229/2013.

Treba je opozoriti, da medtem ko je shema POSEI v okviru posebnih režimov preskrbe upravičena do izvzetja od plačila uvoznih dajatev za proizvode iz tretjih držav, pa shema za manjše egejske otoke ni upravičena do tega mehanizma odstopanja od carinskih postopkov Unije.

5.2.Podpora lokalni proizvodnji

Shema podpore lokalni proizvodnji si prizadeva razvijati lokalno kmetijsko proizvodnjo in preskrbo s kmetijskimi proizvodi na podlagi ukrepov, namenjenih proizvodnji, predelavi in trženju lokalnih kmetijskih proizvodov. V programu so bili opredeljeni številni proizvodi, ki veljajo za tradicionalne in pomembne za manjše egejske otoke. Grčija je za podporo lokalni proizvodnji namenila povprečno okoli 19 milijonov EUR na leto. Upravičenci do te podpore so kmetijski proizvajalci ali organizacije proizvajalcev.

5.3.Načrtovanje programov in partnerski pristop