Končno poročilo pooblaščenca za zaslišanje (1)

Zadeva AT.37956 – Jeklo za armiranje betona

(2020/C 312/06)

(1) Namen osnutka sklepa je ponovno sprejetje predhodne odločbe Komisije z dne 30. septembra 2009 (v nadaljnjem besedilu: odločba iz leta 2009) (2), ki jo je Sodišče leta 2017 razglasilo za nično in katere namen je bil prav tako ponovno sprejetje predhodne odločbe z dne 17. decembra 2002 (v nadaljnjem besedilu: odločba iz leta 2002) (3), ki jo je Splošno sodišče razglasilo za nično leta 2007.

(2) V osnutku sklepa je ugotovljen obstoj kartela na italijanskem trgu jekla za armiranje betona v obdobju 1989–2000, kar je v nasprotju s členom 65 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo (v nadaljnjem besedilu: Pogodba ESPJ). Naslovljen je na pet podjetij (v nadaljnjem besedilu: strani): 1. Alfa Acciai S.p.A. (v nadaljnjem besedilu: Alfa); 2. Feralpi Holding S.p.A. (v nadaljnjem besedilu: Feralpi); 3. Ferriere Nord S.p.A. (v nadaljnjem besedilu: Ferriere Nord); 4. Partecipazioni Industriali S.p.A. in Amministrazione Straordinaria – prej Riva Fire S.p.A. (v nadaljnjem besedilu: Partecipazioni Industriali) ter 5. Ferriera Valsabbia S.p.A. in Valsabbia Investimenti S.p.A. (v nadaljnjem besedilu: Valsabbia).

(3) Komisija je po sodbah Sodišča z dne 21. septembra 2017 (v nadaljnjem besedilu: sodbe z dne 21. septembra 2017) ( 4 ) , s katerimi je bila odločba iz leta 2009 razglašena za nično, nadaljevala postopek v zadevi AT.37956 – Jeklo za armiranje betona. Za razumevanje osnutka sklepa je potreben kratek opis tega postopka: — odločba iz leta 2002 je bila naslovljena na osem italijanskih proizvajalcev jekla za armiranje betona in združenje italijanskih proizvajalcev jekla Federacciai. Splošno sodišče jo je 25. oktobra 2007 razglasilo za nično z utemeljitvijo, da v njej uporabljena pravna podlaga, tj. člen 65 Pogodbe ESPJ, ob njenem sprejetju ni več veljala (5). Odločba iz leta 2002 je postala pravnomočna v delu, ki se je nanašal na združenje Federacciai, ki pred Splošnim sodiščem ni vložilo predloga za razglasitev ničnosti, — Komisija je z odločbo iz leta 2009 ponovno sprejela odločbo, s katero je ugotovila kršitev in naložila globe osmim podjetjem, ki so izpodbijala odločbo iz leta 2002 (6). Vsa ta podjetja so vložila predlog za razglasitev ničnosti odločbe iz leta 2009 pred Splošnim sodiščem, ki je odločbo potrdilo in odobrilo majhno znižanje globe za dve podjetji (v nadaljnjem besedilu: sodbe z dne 9. decembra 2014) (7). Pet od osmih podjetij je vložilo pritožbo zoper sodbe z dne 9. decembra 2014. Odločba iz leta 2009 je postala pravnomočna za tri podjetja, ki niso vložila pritožbe zoper sodbe z dne 9. decembra 2014 (8), — Sodišče je 21. septembra 2017 razveljavilo odločbo iz leta 2009 v delu, ki se je nanašal na pritožnike. Sodišče je razsodilo, da je odločba iz leta 2009 v nasprotju z bistveno postopkovno zahtevo, ki izhaja iz Uredbe št. 1/2003 in Uredbe št. 773/2004 (9), ker ni bilo opravljeno ustno zaslišanje o vsebini zadeve, na katero naj bi bili povabljeni organi držav članic, pristojni za konkurenco. Organi držav članic, pristojni za konkurenco, namreč niso bili povabljeni k sodelovanju na prvem ustnem zaslišanju dne 13. junija 2002, ki se je nanašalo na vsebino zadeve in je potekalo pred prenehanjem veljavnosti Pogodbe ESPJ (10). Povabljeni so bili na drugo ustno zaslišanje dne 30. septembra 2002, na katerem pa so bile obravnavane le pravne posledice prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ za nadaljevanje postopka.

(4) Generalni direktorat za konkurenco (v nadaljnjem besedilu: GD za konkurenco) je z dopisom z dne 15. decembra 2017 vsem stranem pojasnil sklepe, ki jih je sprejel na podlagi sodb z dne 21. septembra 2017, in podlago, na osnovi katere je nameraval nadaljevati postopek, da bi oblikoval končno stališče o zadevi. V dopisu je bilo pojasnjeno, da se v skladu s sodbo Sodišča v zadevi Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji (sodna praksa PVC II) po razglasitvi ničnosti odločbe Komisije postopek nadaljuje od točke, v kateri je bila ugotovljena procesna napaka (11). V tej zadevi se razglasitev ničnosti odločbe iz leta 2002 ni nanašala na pripravljalne akte odločbe, temveč je zadevala le ustno zaslišanje. Naslovniki odločbe so bili v tem dopisu tudi pozvani, naj sporočijo, ali želijo sodelovati na novem ustnem zaslišanju, na katerem naj bi se obravnavala tudi vsebina zadeve. Vse strani so odgovorile 1. februarja 2018 in navedle, da želijo sodelovati na ustnem zaslišanju.

(5) GD za konkurenco je v poznejših dopisih z dne 22. marca in 13. aprila 2018 pojasnil, da je bila pravilna pravna podlaga za presojo kršitve člen 65 Pogodbe ESPJ, po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ pa je bila pravilna pravna podlaga za postopek Uredba št. 1/2003. V dopisih je bilo nadalje pojasnjeno, da bo Komisija v primeru sprejetja novega sklepa o naložitvi glob v tej zadevi upoštevala Smernice o načinu določanja glob iz leta 1998 in sklepe iz svojih dopisov z dne 30. junija 2008 (da ne bo naložila glob, ki bi bile višje od glob, določenih v letu 2002).

(6) GD za konkurenco je na zahtevo podjetij Alfa in Valsabbia strani obvestil, da so pred novim ustnim zaslišanjem organi držav članic, pristojni za konkurenco, prejeli obvestilo o nasprotovanju, dopolnilno obvestilo o nasprotovanju in odgovore nanju skupaj z dopisi z dne 15. decembra 2017, odgovori na te dopise in dopisi z dne 22. marca 2018.

(7) Novo ustno zaslišanje je potekalo 23. aprila 2018, na njem pa so sodelovale štiri od petih strani: podjetja Alfa, Feralpi, Ferriere Nord in Valsabbia.

(8) Podjetje Partecipazioni Industriali na novem ustnem zaslišanju ni sodelovalo (12). Kljub temu je bilo podjetju Partecipazioni Industriali na njegovo prošnjo dovoljeno, da v roku, predvidenem za novo ustno zaslišanje, predloži ustne pripombe. Podjetje Partecipazioni Industriali je pisne pripombe predložilo 24. aprila 2018. Podjetje Feralpi se je udeležilo novega ustnega zaslišanja dne 7. maja 2018, poleg tega pa je vložilo nov pisni odgovor na tožbo.

(9) Na novo ustno zaslišanje so bili povabljeni organi držav članic, pristojni za konkurenco, od tega se jih je šest novega ustnega zaslišanja dejansko udeležilo (13).

(10) Nekatere strani so trdile, da z novim ustnim zaslišanjem dne 23. aprila 2018 ni mogoče odpraviti težave, ki je nastala, ker leta 2002 ni bilo opravljeno ustno zaslišanje o vsebini zadeve , na katero naj bi bili povabljeni organi držav članic, pristojni za konkurenco, namreč leta 2002 so na ustnem zaslišanju sodelovala še tri druga podjetja in združenje podjetij, na katere so bila naslovljena obvestila o nasprotovanju, odločbe iz leta 2002 in odločbe iz leta 2009. Po mojem mnenju ta trditev ni utemeljena, saj naslovniku obvestila o nasprotovanju ni zagotovljena pravica do ustnega zaslišanja v navzočnosti drugih naslovnikov obvestila o nasprotovanju (14).

(11) Vse strani so v svojih pisnih in ustnih stališčih, v katerih so se sklicevale na sklepne predloge generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji (15) in sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (16), kritizirale predolgo trajanje tega postopka – približno 18 let – in trdile, da je bila kršena njihova temeljna pravica do sojenja v razumnem roku, ki je zapisana v členu 41(1) in drugem odstavku člena 47 Listine o temeljnih pravicah. Po mnenju strani Komisija ni imela legitimne podlage za ponovni začetek postopka, saj je do predolgega trajanja postopka in potrebe po dvakratnem sprejetju enake odločbe prišlo izključno zaradi napak Komisije. Če bi se Komisija kljub temu odločila, da sprejme tretji sklep o prepovedi, bi morala bistveno znižati globe, da bi se upoštevalo predolgo trajanje postopka.

(12) Vprašanje spoštovanja temeljne pravice strani do sojenja v razumnem roku, tj. pravice, ki je v sodni praksi Sodišča priznana kot splošno načelo prava Evropske unije ter zapisana v členu 41(1) in drugem odstavku člena 47 Listine o temeljnih pravicah, je v tem primeru treba podrobno obravnavati.

(13) Ob upoštevanju vseh faz upravnega in sodnega postopka je absolutna dolžina postopka v tej zadevi, ki se je začel s preiskavami, ki jih je Komisija izvedla med oktobrom in decembrom 2000, zelo dolga. Dejansko je preteklo že več kot 18 let. Glede na to, da Sodišče v sodbah z dne 21. septembra 2017 številnih pritožbenih razlogov zoper sodbe Splošnega sodišča ni obravnavalo, če so poznejše sodbe potrdile odločbo iz leta 2009, je verjetno, da bodo vsaj nekatere strani izkoristile svojo pravico in zahtevale, da Splošno sodišče in Sodišče proučita tudi tretji sklep Komisije. Ob predpostavki, da se bo z izvedbo tretjega sodnega nadzora dokončno zaključil upravni in sodni postopek v tej zadevi, je mogoče predvideti, da bo do konca preteklo 22 ali 23 let.

(14) Sodišče je menilo, da je razumnost trajanja postopka treba presojati ob upoštevanju okoliščin posamezne zadeve, zlasti interesov, ki jih imajo zadevne osebe v sporu, zapletenosti zadeve ter ravnanja strani in pristojnih organov, pri čemer seznam upoštevnih meril ni izčrpen (17).

(15) To pomeni, da upravičenosti celotnega trajanja postopka ni mogoče utemeljiti zgolj z okoliščino, da zastaralni rok za izrek sankcij iz člena 25 Uredbe št. 1/2003 še ni potekel (18).

(16) Nerazumnost trajanja postopka je lahko posledica predolgega trajanja ene ali več posameznih faz postopka, pa tudi skupnega trajanja upravnega in sodnega postopka (19).

(17) Ni mogoče trditi, da bi morala Komisija oceniti le trajanje svojega postopka. Člen 41(1) in drugi odstavek člena 47 Listine o temeljnih pravicah zajemata dva izraza iste temeljne pravice strani, da se njihova zadeva zaključi v razumnem roku (20). S stališča zadevnih podjetij je pomembno le, kdaj bo o njihovi zadevi dokončno odločil nepristranski organ (21).

(18) Komisija se ne more popolnoma razbremeniti odgovornosti za celotno trajanje postopka, vključno s sodnimi fazami, saj je sistem, v katerem ima Komisija vlogo preiskovalca in organa odločanja na prvi stopnji v protimonopolnih zadevah, s temeljnimi pravicami združljiv le, če imajo strani možnost, da sklepe Komisije pregledajo sodišča Unije (22).

(19) V tej zadevi nedvomno obstaja dejansko tveganje, da Sodišče presodi, da je celotno trajanje postopka v tej zadevi, vključno z dvema fazama pred Splošnim sodiščem po odločbi iz leta 2002 in odločbi iz leta 2009, nerazumno dolgo. Nato je treba ugotoviti, katero pravno sredstvo bi bilo primerno, da se ta kršitev popravi.

(20) Evropsko sodišče za človekove pravice je razsodilo, da mora biti zaradi prekoračitve razumnega roka sojenja kot kršitve postopka, ki pomeni kršitev temeljne pravice, zadevni strani omogočeno učinkovito pravno sredstvo, s katerim lahko to ustrezno popravi (23).

(21) Sodišče se je pogosto srečalo z vprašanjem, katero pravno sredstvo bi moralo Splošno sodišče ali Sodišče dodeliti, če bi katero od njiju ugotovilo, da je bil upravni in/ali sodni postopek v protimonopolni zadevi nerazumno dolg.

(22) V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča lahko Splošno sodišče ali Sodišče sklep Komisije, v katerem Komisija ugotovi kršitev členov 101 in 102 PDEU ter naloži globe za to kršitev, razglasi za ničnega le, če je dokazano, da je nerazumno trajanje upravnega in/ali sodnega postopka negativno vplivalo na zmožnost zadevnih podjetij za obrambo v upravnem in/ali sodnem postopku (24).

(23) Abstraktne in nedoločene trditve zadevnih podjetij, da so bile kršene njihove pravice do obrambe, ne zadostujejo. Dokazati je treba dejanski negativni učinek na zmožnost podjetja za obrambo, na primer, da osebe v podjetju, ki bi lahko zagotovile razbremenilna pojasnila dokazov v spisu Komisije, niso bile več žive oziroma niso bile več na voljo v času, ko je bil podjetju odobren zapozneli dostop do spisa Komisije, medtem ko bi te osebe bile na voljo, če bi bil dostop do spisa omogočen pravočasno (25).

(24) Če dejanski negativni učinek na zmožnost podjetja za obrambo ni bil dokazan, je lahko Splošno sodišče ali Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso dodelilo le finančno nadomestilo. V skladu s starejšo sodno prakso je lahko Splošno sodišče ali Sodišče to denarno nadomestilo dodelilo v obliki znižanja globe, ki ga je Sodišče določilo z izvajanjem neomejene pristojnosti v smislu člena 261 PDEU (26), v skladu z novejšo sodno prakso pa velja, da mora podjetje kot ustrezno pravno sredstvo vložiti ločeno odškodninsko tožbo na podlagi člena 268 PDEU v povezavi z drugim odstavkom člena 340 PDEU (27).

(25) V tej zadevi po mojem mnenju ni bilo nobenega dokaza o dejanskem negativnem učinku nerazumnega trajanja postopka na zmožnost strani za obrambo. Prva upravna faza postopka, ki se je zaključila z odločbo iz leta 2002, je potekala razmeroma hitro in strani so imele takrat neomejen dostop do spisa. Strani na novem ustnem zaslišanju dne 23. aprila 2018 in v različnih pisnih stališčih, predloženih po ponovnem začetku postopka po dopisih z dne 15. decembra 2017, niso dokazale nobenih dejanskih negativnih učinkov na njihovo zmožnost za obrambo. Nasprotno, vsebinske trditve, predložene na novem ustnem zaslišanju in v nekaterih od teh pisnih stališč, dokazujejo zmožnost strani za obrambo.

(26) Strani kljub temu trdijo, da bi morala Komisija v tej konkretni zadevi, v kateri morda že zdaj krši njihovo temeljno pravico do sojenja v razumnem roku, nemudoma ustaviti postopek, da bi preprečila zavestno podaljševanje že tako predolgega postopka in s tem nadaljnjo kršitev temeljne pravice strani.

(27) Čeprav se ne strinjam s končnim sklepom strani, do katerega so prišle na podlagi svojih trditev, se strinjam z njihovo ugotovitvijo, da se sedanji položaj Komisije v tej zadevi razlikuje od položaja, na katerega se nanaša sodna praksa, navedena v točkah od 21 do 24 zgoraj.

(28) Sodna praksa, navedena v točkah od 21 do 24 zgoraj, se nanaša na pravno sredstvo, ki bi ga moralo Splošno sodišče ali Sodišče dodeliti, če bi ugotovilo, da je bil upravni in/ali sodni postopek v protimonopolni zadevi nerazumno dolg, v tej zadevi pa se postavlja vprašanje, ali naj Komisija nadaljuje postopek in sprejme nov, tj. tretji sklep, zaradi česar bi se z nadaljnjim sodnim nadzorom, do katerega so strani povsem upravičene, že tako zelo dolg postopek verjetno dodatno podaljšal za štiri ali pet let (glej točko 13 zgoraj).

(29) Bistvena razlika je, da Komisija ni zavezana ponovno začeti postopka in naložiti globe, potem ko je bila na podlagi procesnih razlogov predhodna odločba, s katero je bila ugotovljena kršitev protimonopolnih pravil, razglašena za nično, niti ni zavezana nadaljevati ponovno začetega postopka do sprejetja novega sklepa.

(30) Tako kot ima Komisija na eni strani široko diskrecijsko pravico pri odločitvi, ali bo začela preiskovati morebitno kršitev protimonopolnih prepovedi oziroma ali bo nadaljevala preiskave, izvedene do sprejetja prve odločbe, s katero se ugotovi kršitev protimonopolnih pravil in naložijo globe (28), ima na drugi strani široko diskrecijsko pravico pri odločitvi, ali naj ponovno začne postopek po razglasitvi ničnosti te prve odločbe na podlagi procesnih razlogov, pa tudi glede tega, ali naj nadaljuje ponovno začeti postopek do sprejetja druge odločbe. Če je tudi ta druga odločba iz procesnih razlogov razglašena za nično, ima Komisija ponovno široko diskrecijsko pravico glede tega, ali naj ponovno začne postopek, in glede tega, ali naj ta postopek nadaljuje do sprejetja tretje odločbe.

(31) Vendar se ne strinjam s stališčem strani, da bi Komisija v sedanjem položaju, v katerem bi Sodišče lahko presodilo, da celotni postopek traja že nerazumno dolgo, nujno izgubila vso diskrecijsko pravico in bila zato zavezana ustaviti postopek. S tem stališčem se preveč enostransko pripisuje prednost potrebi po zaščiti pravice strani do sojenja v razumnem roku, ki jo imajo v skladu z Listino o temeljnih pravicah, pri tem pa se popolnoma zanemari pomen izvajanja pravil konkurence v EU, kar je temeljni cilj Pogodb (29).

(32) Po mojem mnenju je v sedanjem položaju pravilno zavzeti stališče, da je Komisija pri izvajanju svoje diskrecijske pravice glede tega, ali naj ponovno začne postopek in ga nadaljuje do sprejetja novega sklepa, s katerim bo ugotovila kršitev protimonopolnih pravil in naložila globe, zavezana, da prouči in ustrezno upošteva možno kršitev temeljne pravice strani do sojenja v razumnem roku, ki se je že zgodila, in nadaljnji vpliv njene odločitve na varstvo temeljne pravice strani.

(33) To pomeni, da mora Komisija, preden sprejme nov, tretji sklep v tej zadevi, ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve proučiti, ali je sprejetje tretjega sklepa v tej zadevi tako pomembno za doseganje cilja izvajanja pravil konkurence v EU, da prevlada nad vplivom tega ukrepa na varstvo pravic strani, ki jih imajo na podlagi Listine o temeljnih pravicah.

(34) Če na podlagi te primerjave ugotovi, da prispevek, ki ga ima sprejetje novega, tretjega sklepa k uresničitvi cilja izvajanja pravil konkurence v EU, prevlada nad vplivom tega ukrepa na spoštovanje temeljne pravice strani v skladu z Listino, lahko Komisija sprejme takšen tretji sklep. Da bi odpravila možno kršitev temeljne pravice strani, pa mora po mojem mnenju stranem odobriti znižanje zneska glob. Obseg znižanja mora odražati posebnosti primera, vključno z dejstvom, da predolgega trajanja postopka v tej zadevi ni mogoče pripisati ravnanju strani (30).

(35) Osnutek sklepa po mojem mnenju izpolnjuje te zahteve. Zaključi se namreč z ugotovitvijo, da je ob upoštevanju vseh posebnih okoliščin zadeve sprejetje tretjega sklepa, s katerim se naloži globa, na splošno upravičeno, in določa znižanje globe za 50 % zaradi dolgega trajanja postopka. Tudi če bi Sodišče ugotovilo, da je trajanje postopka v tej zadevi nerazumno dolgo, bi to zmanjšanje pomenilo ustrezno pravno sredstvo (31).

(36) V primerjavi z odločbo iz leta 2009 poleg znižanja za 50 %, navedenega v točki 35 zgoraj, se v osnutku sklepa upoštevajo sodbe z dne 9. decembra 2014, zato se osnovni znesek globe za podjetje Partecipazioni Industriali zniža za 3 % in za podjetje Ferriere Nord za 6 % (32). Poleg tega se glede na finančni položaj podjetja Partecipazioni Industriali v tem osnutku sklepa ne uporabi odvračilni množitelj za podjetje Partecipazioni Industriali in se po uporabi zgornje meje 10 % v skladu s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 določi globa v višini 0 EUR.

(37) V skladu s členom 16 Sklepa 2011/695/EU sem proučil, ali se osnutek sklepa nanaša samo na nasprotovanja, v zvezi s katerimi so imele strani priložnost izraziti svoja stališča, in ugotovil sem, da je tako.

(38) Na splošno ugotavljam, da je bilo učinkovito uveljavljanje procesnih pravic strani v postopku v tej zadevi spoštovano.

Bruselj, 1. julij 2019 Wouter WILS

(1) V skladu s členoma 16 in 17 Sklepa 2011/695/EU predsednika Evropske komisije z dne 13. oktobra 2011 o funkciji in mandatu pooblaščenca za zaslišanje v nekaterih postopkih o konkurenci (UL L 275, 20.10.2011, str. 29) (v nadaljnjem besedilu: Sklep 2011/695/EU).

(2) Odločba Komisije C(2009) 7492 final z dne 30. septembra 2009 o kršitvi člena 65 Pogodbe ESPJ (COMP/37.956 – Jeklo za armiranje betona, ponovno sprejetje), kakor je bila spremenjena s Sklepom Komisije C(2009) 9912 final z dne 8. decembra 2009 v zvezi s postopkom na podlagi člena 65 Pogodbe ESPJ (zadeva COMP/37.956 – Jeklo za armiranje betona, ponovno sprejetje), povzetek objavljen v UL C 98, 30.3.2011, str. 16. Končno poročilo pooblaščenca za zaslišanje z dne 22. septembra 2009 v zadevi COMP/37.956 – Jeklo za armiranje betona, ponovno sprejetje (UL C 98, 30.3.2011, str. 14).

(3) Odločba Komisije 2006/894/ES z dne 17. decembra 2002 o postopku v skladu s členom 65 Pogodbe ESPJ zoper družbe Alfa Acciai S.p.A., Feralpi Siderurgica S.p.A., Ferriere Nord S.p.A, IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A., Leali S.p.A., Acciaierie e Ferriere Leali Luigi S.p.A. v likvidaciji, Lucchini S.p.A., Siderpotenza S.p.A., Riva Acciaio S.p.A., Valsabbia Investimenti S.p.A., Ferriera Valsabbia S.p.A. in združenje podjetij Federacciai, Federazione delle Imprese Siderurgiche Italiane (zadeva št. C.37.956 – Jeklo za armiranje betona) (UL L 353, 13.12.2006, str. 1). Končno poročilo pooblaščenca za zaslišanje z dne 9. decembra 2002 v zadevi COMP/37.956 – Jeklo za armiranje betona (UL C 303, 13.12.2006, str. 2).

(4) Sodbe v zadevah C-85/15 P, Feralpi Holding proti Komisiji, EU:C:2017:709; C-86/15 P, Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti proti Komisiji; C-87/15 P, Alfa Acciai proti Komisiji, EU:C:2017:717; C-88/15 P, Ferriere Nord proti Komisiji, EU:C:2017:716, in C-89/15 P, Riva Fire proti Komisiji, EU:C:2017:713.

(5) Sodba v združenih zadevah T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 in T-98/03, SP, Leali, Acciaerie e Ferriere Leali Luigi, IRO, Lucchini, Ferriera Valsabbia, Valsabbia Investimenti in Alfa Acciai proti Komisiji, EU:T:2007:317, ter sodbe v zadevah T-45/03, Riva Acciaio proti Komisiji, EU:T:2007:318; T-77/03, Feralpi Siderurgica proti Komisiji, EU:T:2007:319, in T-94/03, Ferriere Nord proti Komisiji, EU:T:2007:320. Pogodba ESPJ je bila podpisana leta 1952 za obdobje 50 let in je prenehala veljati 23. julija 2002.

(6) (1) Alfa Acciai S.p.A; (2) Feralpi Holding S.p.A. (prej Feralpi Siderurgica S.p.A.); (3) Ferriere Nord S.p.A.; (4) IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A.; (5) Leali S.p.A. In Acciaierie e Ferriere Leali Luigi S.p.A. v likvidaciji; (6) Lucchini S.p.A. in S.P. S.p.A. v likvidaciji (prej Siderpotenza S.p.A.); (7) Riva Fire S.p.A. (prej Riva Acciaio S.p.A.) ter (8) Ferriera Valsabbia S.p.A. in Valsabbia Investimenti S.p.A.

(7) Sodba v združenih zadevah T-489/09, T-490/09 in T-56/10, Leali in Acciaierie e Ferriere Leali Luigi proti Komisiji, EU:T:2014:1039; sodbe v zadevah T-69/10, IRO proti Komisiji, EU:T:2014:1030; T-70/10, Feralpi proti Komisiji, EU:T:2014:1031; T-83/10, Riva Fire proti Komisiji, EU:T:2014:1034; T-85/10, Alfa Acciai proti Komisiji, EU:T:2014:1037; T-90/10, Ferriere Nord proti Komisiji, EU:T:2014:1035; T-91/10, Lucchini proti Komisiji, EU:T:2014:1033; T-92/10, Ferriera Valsabbia in Valsabbia Investimenti proti Komisiji, EU:T:2014:1032. Splošno sodišče je podjetju Riva Fire znižalo globo za 3 %, podjetju Ferriere Nord pa za 6 %.

(8) Naslednja tri podjetja niso vložila pritožbe: IRO Industrie Riunite Odolesi S.p.A. (IRO), Ferriere Leali Luigi S.p.A. (Leali) in Lucchini S.p.A. – prej Siderpotenza S.p.A. (Lucchini). Glej tudi sodbo v zadevi T-185/18, Lucchini proti Komisiji, EU:T:2019:298.

(9) Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe (UL L 1, 4.1.2003, str. 1) (v nadaljnjem besedilu: Uredba št. 1/2003); Uredba Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma 81 in 82 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti (UL L 123, 27.4.2004, str. 18) (v nadaljnjem besedilu: Uredba št. 773/2004).

(10) Pogodba ESPJ, v skladu s katero je imela Komisija izključno pristojnost za uporabo pravil konkurence, takega sodelovanja ni predvidevala.

(11) Sodba v združenih zadevah C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, EU:C:2002:582, točke 70–76.

(12) Izredni upravitelji podjetja Partecipazioni Industriali so zavrnili povabilo na novo ustno zaslišanje. V skladu s členom 14(4) in (5) Uredbe (ES) št. 773/2004 podjetja Partecipazioni Industriali na ustnem zaslišanju niso mogli zastopati le njegovi zunanji odvetniki; glej sodbo v zadevi 49/69, Badische Anilin- & Soda-Fabrik proti Komisiji, EU:C:1972:71, točka 11.

(13) Povabilo organom držav članic, pristojnim za konkurenco, je bistvena postopkovna zahteva, vendar ti organi niso zavezani, da se udeležijo ustnega zaslišanja; glej sodbo v zadevi T-691/14, Servier proti Komisiji, EU:T:2018:922, točka 163.

(14) Sodba v združenih zadevah T-25/95 itd., Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, EU:T:2000:77, točka 697, in sklepni predlogi generalnega pravobranilca Marca Darmona v zadevi C-89/85 itd., Ahlström Osakeyhtiö in drugi proti Komisiji, EU:C:1988:258, točka 155.

(15) Sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi C-109/10 P, Solvay proti Komisiji, EU:C:2011:256.

(16) Sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevah Eckle proti Nemčiji, pritožba št. 8130/78, točka 76; Gorou proti Grčiji, pritožba št. 12686/03, točka 46; Kakamoukas in drugi proti Grčiji, pritožba št. 38311/02, točka 32. Podjetji Alfa in Valsabbia sta se prav tako sklicevali na zadevo Neumeister proti Avstriji, pritožba št. 1936/63, in zadevo Rouille proti Franciji, pritožba št. 50268/99.

(17) Sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točka 237, in tam navedena sodna praksa.

(18) Sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točka 347.

(19) Sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točki 238 in 239.

(20) Sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točka 240.

(21) Sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točka 240.

(22) Glej sodbo v zadevi C-501/11 P, Schindler proti Komisiji, EU:C:2013:522, točka 34.

(23) Kudla proti Poljski, pritožba št. 30210/96, točke 150–156; glej tudi sodbo v zadevi C-58/12 P, Groupe Gascogne proti Komisiji, EU:C:2013:770, točka 72.

(24) Sodba v zadevi C-105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied proti Komisiji, EU:C:2006:592, točki 42 in 43, ter sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točke 250–262.

(25) Sodba v zadevi Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied, kot je navedeno v opombi 24, točki 49 in 56, ter sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točke 312 do 320.

(26) Sodba v zadevi C-185/95 P, Baustahlgewebe proti Komisiji, EU:C:1998:608, točka 48.

(27) Sodbe v zadevah C-385/07 P, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland proti Komisiji, točka 195; Groupe Gascogne proti Komisiji, kot je navedeno v opombi 23, točke 81–83; C-414/12 P, Bolloré proti Komisiji, EU:C:2014:301, točka 106, in C-608/13 P, CEPSA proti Komisiji, EU:C:2016:414, točka 71.

(28) Obstoj te široke diskrecijske pravice izhaja iz besedila člena 7 in člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, ki določata, da Komisija lahko sprejme takšne odločbe, iz sodne prakse v zvezi s pravicami pritožnikov (glej sodbo v zadevi C-119/97 P, Ufex in drugi proti Komisiji, EU:C:1999:116, točke 86–92) ter iz sodne prakse v zadevi Masterfoods (C-344/98, EU:C:2000:689).

(29) Mnenje Sodišča 2/13 (Pristop EU k EKČP), EU:C:2014:2454, točka 172, in sklepni predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točka 328.

(30) Iz razlogov, navedenih v točki 18 zgoraj, stranem ni mogoče očitati dejstva, da so uveljavljale pravico do nadzora zakonitosti odločbe iz leta 2002 in odločbe iz leta 2009, ki sta ga opravili sodišči Unije.

(31) Primerjaj s sklepnimi predlogi generalne pravobranilke Juliane Kokott v zadevi Solvay proti Komisiji, navedeni v opombi 15, točka 357.

(32) Glej točko 3 in opombo 7 zgoraj.