POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU o izvajanju Direktive 2003/8/ES o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih /* COM/2012/071 final */





POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU o izvajanju Direktive 2003/8/ES o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih 1. Uvod V dejanskem evropskem območju pravice se posameznikov in podjetij ne sme z zapletenostjo pravnega in upravnega sistema odvračati od uveljavljanja njihovih pravic. Vsem državljanom mora biti omogočeno sodno varstvo in dostop do organov v katerikoli državi članici na enako lahek način kot tistim, ki so tam doma. Stroški, ki so neločljivo povezani s čezmejno razsežnostjo spora, ne bi smeli onemogočati dostopa do pravnega varstva v civilnih in gospodarskih zadevah. Evropski svet je že leta 1999[1] pozval Svet in Komisijo k uvedbi minimalnih standardov za zagotavljanje ustrezne ravni pravne pomoči v čezmejnih civilnih zadevah v vsej Uniji. Na predlog Komisije, izdan 18. januarja 2002[2], je Svet 27. januarja 2003 sprejel Direktivo 2003/8/ES[3] (v nadaljnjem besedilu: Direktiva) o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih[4]. Direktiva se je začela uporabljati 30. novembra 2004[5]. Stockholmski program[6] določa, da je treba oceniti učinkovitost pravnih instrumentov, sprejetih na ravni Unije. Komisija se je po petih letih uporabe Direktive odločila začeti njeno ocenjevanje.[7]. Komisija je študijo[8] začela že v letu 2010, da bi si zagotovila vhodne podatke za podrobno oceno prenosa in uporabe Direktive. V okviru študije so bile opravljene pravne analize in empirični del na podlagi raziskave med različnimi zainteresiranimi stranmi iz vseh držav članic[9]. Poleg tega se je o uporabi Direktive razpravljalo z Evropsko pravosodno mrežo v civilnih in gospodarskih zadevah na njenih sestankih v letu 2006 in 2010. Komisija je pri oceni upoštevala tudi dopise, pritožbe in prošnje glede Direktive. To poročilo je Komisijina ocena uporabe Direktive za obdobje od 30. aprila 2004 do 31. decembra 2010[10]. Čeprav se Direktiva uporablja v zvezi z različnimi evropskimi postopki, kot je evropski postopek v sporih majhne vrednosti[11], in podpira njihovo uporabo, to poročilo ne vključuje posebnih podatkov o uporabi Direktive v zvezi z evropskimi postopki, in sicer zaradi zelo kratkega obdobja od začetka njene uporabe do zbiranja podatkov za to poročilo za namene zgoraj navedene študije. 2. Glavni elementi Direktive Člen 1 Direktive določa, da je njen namen izboljšati dostop do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo za take spore. Direktiva si prizadeva za pospeševanje uporabe pravne pomoči v čezmejnih civilnih in gospodarskih sporih za osebe, ki nimajo dovolj sredstev, kadar je pomoč potrebna, da se zagotovi dejanski dostop do pravnega varstva. Kot je poudarjeno v uvodni izjavi 5 Direktive, je dostop do pravnega varstva splošno priznana pravica, ki je določena tudi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah[12]. Direktiva določa, da ima vsak državljan, ki je stranka v civilnem ali gospodarskem sporu v državi članici, ki ni država članica njegovega običajnega bivališča, pravico do pravne pomoči pod enakimi pogoji kot državljan rezident te države. „Pravna pomoč“ v smislu člena 3 Direktive obsega naslednje storitve: · svetovanje pred pravdo; · pravno pomoč; · zastopanje na sodišču; · oprostitev stroškov postopka ali pomoč pri stroških postopka, vključno s stroški, ki so povezani s čezmejno naravo spora; ter · honorarje za osebe, ki jih sodišče pooblasti za opravljanje dejanj med postopkom. Poleg tega Direktiva ureja naslednja vprašanja: · obveznost dodeliti pravno pomoč osebam, ki so delno ali povsem nesposobne kriti stroške postopka (člen 5); · pristojni organi držav članic lahko zavrnejo vloge za pravno pomoč v zvezi s postopki, ki so očitno neutemeljeni (člen 6); · kategorije stroškov, ki bi jih morala zajeti pravna pomoč, kot so na primer stroški tolmačenja, prevajanja dokumentov, ki jih zahteva sodišče ali pristojni organ, ali potni stroški (člen 7); · kategorije stroškov, ki jih krije država članica stalnega ali običajnega bivališča (člen 8); · načelo stalnosti pravne pomoči (člen 9); · načelo uporabe pravne pomoči za zunajsodne postopke (člen 10); · načelo uporabe pravne pomoči za izvršitev javnih listin (člen 11); · določitev in pooblastitev nacionalnih organov držav članic za odobritev ali zavrnitev pravne pomoči (člen 12 v povezavi s členom 14) ter · postopek uporabe (člen 13 v povezavi s členom 15). Člen 21(1) Direktive zahteva od držav članic, da „sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 30. novembra 2004, z izjemo člena 3(2)(a), ki se prenese v nacionalno zakonodajo najkasneje do 30. maja 2006“. 3. Prenos Direktive in njena uporaba 3.1. Na splošno Pred začetkom veljavnosti Direktive je bila pravna pomoč v čezmejnih civilnih zadevah zajamčena le v nekaterih državah članicah na podlagi mednarodnih sporazumov ali njihovega notranjega prava. Obstajali sta dve kategoriji sporazumov: dvostranski in večstranski sporazumi[13], vendar so oboji imeli omejeno področje uporabe. Sprejetje in prenos Direktive sta na splošno pripomogla k jasnosti in enotnosti postopkov med državami članicami. Ob koncu obdobja, ki ga obravnava poročilo, je bil sistem čezmejne pravne pomoči za civilne zadeve, ki dejansko koristi osebam s stalnim prebivališčem v drugi državi članici, uveden na podlagi Direktive v vseh državah članicah[14]. Nacionalna zakonodaja, v katero je bila prenesena Direktiva, je predstavljena v delovnem dokumentu služb Komisije[15], ki je priložen temu poročilu. Čeprav se razlaga posameznih določb Direktive lahko razlikuje med državami članicami, ni bilo skoraj nobenega spora ali pritožb v zvezi s prenosom. Edina sodba Sodišča Evropske unije v zvezi z Direktivo je z dne 22. decembra 2010[16]. 3.2. Pogoji za odobritev pravne pomoči 3.2.1. Soglasno priznanje načela pravne pomoči osebam, ki nimajo dovolj sredstev Določbe člena 5(1), ki določajo, da je treba pravno pomoč odobriti osebam, ki nimajo dovolj sredstev, da bi plačale stroške postopka iz Direktive, so bile prenesene v vseh državah članicah. Enako velja za člen 5(2), ki določa, da je treba sredstva takih oseb oceniti po objektivnih merilih. Poleg tega Direktiva priznava možnost, da lahko gre za znatne razlike v življenjskih standardih v posameznih državah članicah, in določa, da kjer je določen prag, tega ni treba upoštevati, če prosilec dokaže, da obstaja razlika med življenjskimi stroški v zadevnih dveh državah članicah. To določbo so prenesle vse razen ene države članice[17]. 3.2.2. Prenos „pomembnosti“ spora za prosilca Direktiva omogoča državam članicam, da izberejo sistem, po katerem se vloge lahko zavrnejo v zvezi s postopki, ki so očitno neutemeljeni[18]. Ta možnost obstaja v mnogih nacionalnih sistemih pravne pomoči in jo je izbrala večina držav članic, ki so se tako zavarovale pred morebitnimi neresnimi vlogami. Vendar pa člen 6(3) določa, da morajo države članice pri odločanju o vsebini vloge upoštevati „pomembnost posamezne zadeve za prosilca“. Očitno je koncept „pomembnosti posamezne zadeve za prosilca“ takšen, da ga je mogoče v različnih državah članicah različno razlagati. Dejansko je težko opredeliti, ali ima ta „pomembnost“ finančni sopomen ali bi jo bilo treba razlagati z moralnega vidika ali mogoče v zvezi z drugimi merili, kot na primer uporaba, povezana s človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami. 4. Postopki v zvezi z Direktivo 4.1. Pravdni postopki Implementacija načela civilne pravne pomoči državam članicam povzroča zelo malo težav v primeru pravdnih postopkov. Vendar je položaj nekako drugačen v zvezi z zunajsodnimi postopki ter izvrševanjem sodb in javnih listin. 4.2. Zunajsodni postopki Člen 10 Direktive glede zunajsodnih postopkov določa, da mora pravna pomoč zajeti stroške takih postopkov, če jih zahteva zakon ali če strankam sodišče naloži, da jih morajo uporabiti. Pojem zunajsodnih postopkov se razlikuje med državami članicami in razlaga člena 10 lahko včasih povzroči težave in neenotno uporabo. V nekaterih državah članicah se pravna pomoč za zunajsodne postopke, ki jih odredi sodišče[19] ali jih zahteva zakon[20], ne odobri. 4.3. Izvrševanje sodnih odločb in javnih listin Člena 9 in 11 Direktive se nanašata na izvrševanje sodb in javnih listin. Člen 9(2) določa, da prejemnik, ki je prejel pravno pomoč v državi članici zasedanja sodišča, prejme pravno pomoč, predvideno z zakonom države članice, v kateri se zahteva priznavanje ali izvršitev. Čeprav razlaga glede določitve, ali je odobritev take pomoči avtomatična ali mora prejemnik vložiti vlogo v državi članici izvršitve, ni enotna med državami članicami, je treba poudariti, da je večina držav članic dobro prenesla to določbo[21]. Člen 11 določa, da se pravna pomoč odobri za izvršitev javnih listin v drugi državi članici. Čeprav je večina držav članic prenesla to določbo[22], je mogoče ugotoviti dve težavi, glede katerih se v praksi poraja nekaj vprašanj: prvič, pojem javne listine ne obstaja v vseh državah članicah, in drugič, člen 11 ne določa, katera država mora nositi te stroške, čeprav je logično, da se člena 7 in 8 glede delitve stroškov med državo članico, v kateri odloča sodišče, in državami članicami običajnega bivališča prosilca za pravno pomoč uporabljata analogno. 5. Stroški, ki jih pravna pomoč krije na podlagi Direktive V Direktivi so navedeni stroški, ki jih države članice morajo kriti v zvezi s čezmejno pravno pomočjo v civilnih in gospodarskih zadevah. 5.1. Stroški, povezani s pomočjo, zastopanjem, tolmačenjem in prevajanjem Načelo odobritve pravne pomoči v povezavi s sodnim postopkom je razširjeno med nacionalnimi shemami pravne pomoči. Zato so bile v vseh državah članicah[23] prenesene določbe Direktive, ki določajo, da mora pravna pomoč obsegati stroške v zvezi s pomočjo odvetnika ali zastopanjem s strani odvetnika ter v zvezi s tolmačenjem in prevajanjem. 5.2. Potni stroški Člen 7(c) Direktive določa, da mora pravna pomoč obsegati potne stroške, če se fizična prisotnost prejemnika na sodišču zahteva z zakonom ali to zahteva sodišče države članice, v kateri odloča sodišče. Večina držav članic je to določbo prenesla v nacionalno zakonodajo[24]. Komisija poudarja, da je zahteva po pokritju teh stroškov temeljna značilnost Direktive, saj so potni stroški nujni stroški, ki nastanejo v zvezi s čezmejnim sporom. Poleg tega Direktiva omejuje finančni vpliv na države članice, ker omejuje to obveznost na postopek, v katerem se zahteva fizična prisotnost. 5.3. Pomoč lokalnega odvetnika, preden je bila uporabljena pravna pomoč v državi članici, v kateri odloča sodišče Člen 8 določa, da država članica običajnega bivališča nosi stroške prosilca, povezane s pomočjo lokalnega odvetnika, dokler država članica, v kateri zaseda sodišče, ne prejme vloge za pravno pomoč. Skladna implementacija teh določb povzroča nekaj težav. Po eni strani je naloga sodišča običajnega bivališča, da določi odvetnika. Po drugi strani pa so na podlagi člena 8 kriti le nekateri stroški, in sicer tisti, povezani z lokalnim odvetnikom in prevodom listin, medtem ko potni stroški za udeležbo na obravnavi pred sodiščem, pristojnim za odločanje o tem, ali se dodeli pravna pomoč, na podlagi Direktive niso kriti. Poleg tega ni jasno, ali se o zahtevku lahko odloča pred določitvijo lokalnega odvetnika in s tega vidika, ali mora prosilec izpolnjevati pogoje za pravno pomoč v državi članici stalnega prebivališča[25]. 6. Ugotovitve o uporabi Direktive v praksi 6.1. Splošne ugotovitve V obdobju 2004–2009 je število oseb, ki so koristile čezmejno pravno pomoč, naraslo le v omejenem obsegu. Eurobarometer št. 351[26] kaže, da čezmejno pravno pomoč v civilnih in gospodarskih zadevah pozna le 12 % vprašanih v EU[27]. Položaj je mogoče pojasniti z nepoznavanjem tega instrumenta tudi med pravnimi strokovnjaki. Nizko število zahtevkov je mogoče pojasniti tudi s področjem uporabe Direktive in njeno omejitvijo na civilne in gospodarske zadeve[28]. V skladu s podatki, ki so na voljo, je skupno število zahtevkov za čezmejno pravno pomoč, ki jih je obravnavala katera koli država članica, le dvakrat doseglo število 100[29]. Legenda: Povprečno število zahtevkov na državo članico, od leta 2005 do 2009, prejetih in prenesenih na druge države članice[30]. 6.2. Področje uporabe Čeprav je bila sama čezmejna pravna pomoč dobro vzpostavljena v vseh državah članicah, se je pojavilo nekaj praktičnih zapletov. Razlike v razlagi so bile opažene glede opredelitve področja uporabe Direktive, namreč glede civilnih in gospodarskih zadev. Poleg tega je bilo ugotovljeno, da opredelitev čezmejnega spora[31] ne pokriva več okoliščin, ki naj bi imele čezmejni vidik[32]. 6.3. Določitev pravnega strokovnjaka Podrobna pravila za določitev odvetnikov, ki prevzamejo pravno pomoč, se razlikujejo od ene države članice do druge. Tožeče stranke imajo občasno težave s pridobitvijo dodeljenega pravnega svetovalca, ki bi bil sposoben razumeti ne le jezik, ampak tudi pravni sistem prejemnika pravne pomoči. 6.4. Pogoji za odobritev pravne pomoči Razlike v življenjskih stroških med državami članicami so bile upoštevane pri sprejetju Direktive[33], vendar ni objektivnih meril, ki bi opredeljevala, na kakšen način je treba te razlike upoštevati. Poleg tega imajo organi države, ki naj bi zagotovila pravno pomoč, lahko težave pri vrednotenju listine, ki jo predloži prosilec s stalnim prebivališčem v drugi državi članici za utemeljitev svojega premoženjskega položaja. 6.5. Stroški, ki se na podlagi Direktive krijejo Glede vprašanja, ali pravna pomoč krije stroške zastopanja ali pravnega svetovanja s strani odvetnika, je mogoče ugotoviti, da se pogoji za izbiro in določitev takega svetovalca razlikujejo med državami članicami. Pravni strokovnjaki v mnogih državah članicah se pritožujejo nad dolgimi roki za plačilo in zelo nizkimi honorarji. Vendar situacija ni značilna samo za Direktivo in enako velja tudi za nacionalni sistem pravne pomoči za domače zadeve. 7. Obveznosti obveščanja za države članice Člen 18 Direktive določa, da pristojni nacionalni organi sodelujejo pri zagotavljanju informacij o različnih sistemih pravne pomoči javnosti in strokovnim krogom, zlasti prek Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah[34]. Komisija ugotavlja, da je raziskava pokazala nezadostno poznavanje določb Direktive med državljani, pravnimi strokovnjaki in nacionalnimi pravnimi odbori. Državljani, ki iščejo pravno varstvo: Le 15 % državljanov ve za Direktivo. o Odvetniki so bolje obveščeni o pravici do čezmejne pravne pomoči v civilnih in gospodarskih zadevah ter so dejansko naklonjeni njeni razširitvi na odnose s tretjimi državami: 30 % odvetnikov je seznanjenih s prednostmi Direktive. Sodni izvršitelji se obravnavajo ločeno, ker niti eden od vprašanih ni nikoli uporabil Direktive. Komisija ugotavlja, da se morajo države članice bolj potruditi glede uskladitve s členom 18, splošno javnost in pravne strokovnjake morajo namreč seznaniti z različnimi sistemi pravne pomoči v civilnih in gospodarskih zadevah, kot to zahteva Direktiva. 8. Prispevek Komisije k izvajanju Direktive Medtem ko države članice ostanejo primarno odgovorne za pravilen prenos in uporabo Direktive, je Komisija prispevala k njenemu izvajanju v obdobju, na katerega se nanaša poročilo, kot sledi: Komisija je ustanovila odbor na podlagi člena 17 Direktive in v letih 2004 in 2005 sprejela dva pravna akta, zahtevana na podlagi člena 16, in sicer Odločbo o uvedbi standardnega obrazca za vloge za pravno pomoč ter Sklep o uvedbi obrazca za prenos vlog za pravno pomoč[35]. Obrazca, določena v navedenih pravnih aktih, sta na voljo v elektronski obliki na spletni strani „Evropski pravosodni atlas za civilne zadeve“[36] od leta 2006, in bosta kmalu na voljo na evropskem portalu e-pravosodje[37] v dinamični obliki. Podatki o pristojnih organih iz člena 14 so bili objavljeni v Atlasu. Poleg tega so podatki o pravni pomoči v civilnih zadevah v EU od leta 2007 na voljo na spletni strani Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah. Komisija je v obdobju, na katero se nanaša poročilo, o izvajanju Direktive pripravila dva sestanka Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah. Poleg tega je opravila raziskave Eurobarometra, da bi ugotovila raven poznavanja pravil o pravni pomoči. Komisija je opravila celovito preverjanje skladnosti nacionalnih ukrepov za prenos v vseh državah članicah, ki je bilo zaključeno v letu 2010. 9. Odnosi med državami članicami Evropske unije in tretjimi državami na področju civilne pravne pomoči Odnosi med državami članicami in tretjimi državami glede pravne pomoči temeljijo na mednarodnih konvencijah in notranjem pravu ter se razlikujejo od ene države članice do druge. Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin[38] ne določa posebnih pravil v zvezi s civilno pravno pomočjo, Evropski sporazum o prenosu vlog za pravno pomoč[39] iz leta 1977 pa se nanaša le na postopke v zvezi s čezmejno pravno pomočjo. Haaška konvencija o mednarodnem dostopu do pravnega varstva[40] iz leta 1980 zadeva le nekatere države članice[41] in tretje države[42]. Direktiva ima v skladu s členom 20 v zadevah med državami članicami prednost pred Evropskim sporazumom in Haaško konvencijo o mednarodnem dostopu do pravnega varstva. Pristop Evropske unije k Haaški konvenciji o mednarodnem dostopu do pravnega varstva[43] bi omogočil enotno uporabo Konvencije po celotni Uniji in bi lahko k pristopu pritegnil tudi ostale države. To bi bilo tudi v skladu s politiko prizadevanja glede spodbujanja uporabe haaških instrumentov, ki jih je EU prevzela, ko je leta 2007 postala članica Haaške konference o mednarodnem zasebnem pravu. To bi lahko bilo pomembno, saj je v skladu z rezultati raziskave več kot tri četrtine vprašanih naklonjenih razširitvi civilne pravne pomoči prek meja EU. 10. Razmisleki o mogočih izboljšavah Direktive Na podlagi ocene o uporabi Direktive v državah članicah in težav, s katerimi so se te do sedaj soočale, je mogoče izpostaviti nekaj razmislekov v zvezi z izboljšavami, ki jih je treba upoštevati v bodoče. 10.1.1. Gospodarska merila za upravičenost do pravne pomoči Očitno obstaja potreba po nadaljnjih pojasnilih glede gospodarskih meril za dodelitev pravne pomoči. To je pomembno, ker obstajajo primeri, ko tožnik od sodišča stalnega prebivališča pridobi potrditev, da bi na podlagi nacionalnih pravil lahko bil upravičen do pravne pomoči, vendar mu jo pristojno sodišče odkloni. S tega vidika se lahko upoštevata dve možnosti: ob upoštevanju razlike v življenjskih stroških med državami članicami bi bilo upravičenost in znesek pravne pomoči mogoče izračunati na podlagi skupnih in objektivnih meril ali na podlagi meril, ki se uporabljajo v kraju običajnega bivališča osebe, ki prosi za pravno pomoč, ali uskladitev gospodarske ravni oziroma vzajemno priznavanje pragov. 10.1.2. Stroški, ki trenutno niso kriti Zanimiva situacija, ki je Direktiva ne ureja, se pojavi, ko nastanejo potni stroški v zvezi z obravnavo pred sodiščem, ki odloča, ali se bo dodelila pravna pomoč. Če prosilec nima zadostnih finančnih sredstev za kritje teh stroškov, se mu lahko zgodi, da ne bo mogel izkoristiti možnosti pridobitve pravne pomoči pri pristojnem sodišču. Ta položaj lahko nastane zlasti v okoliščinah, ko prosilec stalno prebiva v državi članici s precej višjimi življenjskimi stroški, kot so stroški v državi članici pristojnega sodišča. Poleg tega je treba poudariti, da čeprav take okoliščine dejansko presegajo področje uporabe Direktive, obstajajo primeri, ko prosilec dobi potrditev od sodišča njegovega stalnega prebivališča, da bi bil upravičen do pravne pomoči v okviru pristojnosti tega sodišča, vendar mora kriti svoje potne stroške v zvezi z obravnavo pred pristojnim sodiščem. Če ne bi imel nobenih finančnih sredstev za kritje poti na obravnavo, bi bil dejansko prikrajšan za pravno pomoč[44]. 10.1.3. Olajšanje odnosov med odvetniki in upravičenci Druga težava, ki bi jo bilo treba rešiti, je olajšanje odnosov med odvetniki in upravičenci v drugi državi članici, s pomočjo ukrepov, kot so: določitev odvetnika, ki govori jezik upravičenca, pomoč prevajalca ali celo določitev drugega odvetnika iz države prejemnika pravne pomoči, ki bi bil povezava oziroma stik za korespondenco z odvetnikom v drugi državi. 10.1.4. Jasnost glede naslova pristojnega organa Očitno je za lažje izvajanje Direktive priporočljivo določiti le en prejemni in predajni organ v vsaki državi članici. To je še zlasti pomembno v okoliščinah, ko se vloga za pravno pomoč vloži neposredno pri pristojnem organu države članice, v kateri odloča sodišče ali v kateri je treba izvršiti odločbo. Ker Direktiva ne ureja vprašanja, kaj se zgodi, če je vloga vložena pri neustrezni prejemni agenciji, lahko v takih okoliščinah nastanejo neskladnosti. 10.1.5. Obravnava ene vloge s strani dveh organov z dvema morebiti različnima izidoma Direktiva v členu 13 določa dva načina vložitve vloge za pravno pomoč: bodisi pri pristojnem organu države članice, v kateri ima vlagatelj stalno prebivališče, ali pa pri pristojnem organu države članice, v kateri je sodišče, ki odloča[45]. Poleg tega Direktiva določa možnost zavrnitve prenosa vloge, če je prenosni organ odločil, da je vloga neutemeljena ali izven področja uporabe Direktive. Tak položaj lahko ustvari zmedo, saj je mogoče, da prejemni organ zavrne vlogo, čeprav bi jo prenosni organ štel za utemeljeno. Prav tako je mogoče, da bo prosilec, katerega vlogo je zavrnil prenosni organ, vlogo še enkrat poslal neposredno prejemnemu organu, kar bi pomenilo nepotrebno breme, saj bi bilo treba isto vlogo obravnavati dvakrat in najverjetneje z enakim negativnim izidom. 11. Sklepne ugotovitve Vse države članice, ki jih zavezuje Direktiva, so prenesle pravico do pravne pomoči v čezmejnih civilnih in gospodarskih zadevah, čeprav je mogoče ugotoviti, da niso bili popolnoma implementirani vsi izvedbeni predpisi Direktive. Te težave je mogoče pojasniti predvsem z dejstvom, da se določbe Direktive včasih razlikujejo od nacionalnih določb o pravni pomoči in zaradi pomanjkanja sodne prakse Sodišča Evropske unije uporaba še ni bila poenotena. Vseeno je treba poudariti, da je Sodišče Evropske unije obravnavalo le eno zadevo o čezmejni pravni pomoči, kar lahko kaže na to, da je praktična uporaba Direktive zadovoljiva. Komisija meni, da je izvajanje Direktive mogoče izboljšati najprej na podlagi obstoječih določb. Glavna točka izboljšave za države članice je učinkovita in aktivna promocija Direktive prek obveščanja splošne javnosti in pravnih strokovnjakov o različnih sistemih pravne pomoči na podlagi Direktive. Poleg tega bo Komisija povečala svoja prizadevanja za večje poznavanje določb te direktive. Komisija bo tudi analizirala ugotovitve preverjanj skladnosti in jih ustrezno upoštevala. Komisija bo pri premisleku o nadaljnjih ukrepih poleg zgoraj navedenih ugotovitev ustrezno upoštevala tudi odzive na to poročilo. Kar zadeva politiko pravne pomoči s tretjimi državami, pa bo Komisija upoštevala pristop Evropske unije k Haaški konvenciji o mednarodnem dostopu do pravnega varstva iz leta 1980, zlasti ker je Evropska unija članica Haaške konference[46]. Tak korak bi bil ustrezen, saj bi omogočil enotno uporabo Konvencije po vsej Uniji in pritegnil pristop drugih držav. [1] Evropski svet v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999, sklepi predsedstva. [2] Predlog Direktive Sveta o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo in drugimi finančnimi vidiki civilnih postopkov (2002/C 103 E/29), COM(2002) 13 final – 2002/0020(CNS). [3] Direktiva Sveta 2003/8/ES z dne 27. januarja 2003 o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih, UL L 26, 31.1.2003, str. 41–47. Popravek referenčne številke Direktive za „2003/8/ES“, UL L 32, 7.2.2003, str. 15. [4] Treba je poudariti, da se Direktiva uporablja le za pravno pomoč v čezmejnih civilnih in gospodarskih sporih. Zlasti ne zajema domačih sporov niti kazenskih ali upravnih zadev. [5] Razen člena 3(2)(a), za prenos katerega v nacionalno pravo je bil rok 30. maja 2006. [6] Stockholmski program – Odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje, UL C 115, 4.5.2010, str. 1. [7] Sklep Komisije o letnem programu dela za leto 2010 v okviru Programa o civilnem pravosodju, C(2009)10659. [8] DBB Law, Study on the application of Council Directive 2003/8/EC of 27 January 2003 on legal aid and on the legal compliance of the national transposition, final report June 2011 (Študija o uporabi Direktive Sveta 2003/8/ES z dne 27. januarja 2003 o pravni pomoči in pravni skladnosti prenosa v nacionalni pravni red, končno poročilo iz junija 2011). [9] V raziskavo je bilo vse skupaj vključenih 545 vprašanih, in sicer uradi za pravno pomoč (53), statistični organi (13), sodni izvršitelji (43), sodniki (60), odvetniki (237), državljani, ki iščejo pravno varstvo (102), in drugi (37). [10] To obdobje je bilo tudi predmet raziskave. [11] Uredba (ES) št. 861/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o uvedbi evropskega postopka v sporih majhne vrednosti, UL L 199, 31.7.2007. [12] Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, UL C 364, 18.12.2000, str. 1. [13] Haaška konvencija z dne 25. oktobra 1980 o mednarodnem dostopu do pravnega varstva in Evropski sporazum o prenosu vlog za pravno pomoč, podpisan v Strasbourgu 27. januarja 1977. [14] Direktiva ne velja za Dansko. [15] Delovni dokument služb Komisije [VNESTI ŠTEVILKO]. [16] Sodba Sodišča Evropske unije z dne 22. decembra 2010 v zadevi C-279/09, DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH proti Zvezni republiki Nemčiji. [17] Slovaška te določbe ni v celoti prenesla. [18] Člen 6(1). [19] Izjeme so Irska, Estonija, Ciper, Madžarska, Finska in Združeno kraljestvo. [20] Izjeme so Irska, Estonija, Ciper, Madžarska, Avstrija, Finska in Združeno kraljestvo. [21] Razen Irske, Estonije, Litve, Romunije, Slovenije in Finske. [22] Irska, Grčija, Estonija, Ciper, Madžarska in Slovaška so to določbo prenesle pomanjkljivo. [23] Člen 3(2)(b) in člen 7(a) in (b). [24] Belgija, Bolgarija, Irska, Slovenija in Združeno kraljestvo so jo prenesle pomanjkljivo. [25] Kljub temu da so mogoče nejasnosti v razlagi člena 8(a), je mogoče ugotoviti, da so Češka republika, Romunija in Slovaška pomanjkljivo implementirale to določbo. [26] Posebni Eurobarometer 351: Civilno pravosodje, oktober 2010, http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_351_en.pdf. [27] Poznavanje čezmejne pravne pomoči je najbolj pogosto med vprašanimi v Sloveniji in na Nizozemskem, namreč 28 % je že slišalo zanjo. Najnižje pa je med vprašanimi iz Portugalske (7 %), Irske (8 %), Nemčije (8 %) in Poljske (8 %). [28] Poročilo ne vključuje ugotovitev o praktični uporabi Direktive v zvezi z zahtevki, vloženimi v okviru evropskega postopka v sporih majhne vrednosti, ker se je Uredba začela uporabljati šele leta 2009. [29] V Franciji v letih 2006 in 2008. [30] Ni nujno, da število prenesenih zahtevkov ustreza številu prejetih zahtevkov, ker je mogoče zahtevek predložiti neposredno pristojnemu organu države članice, v kateri odloča sodišče. [31] Člen 2 Direktive. [32] Na primer v zvezi s stroški sodnega izvršitelja, ki nastanejo osebi s stalnim prebivališčem v drugi državi članici pred nacionalnim sodiščem. [33] Člen 5. [34] Glej Odločbo Sveta z dne 28. maja 2001 o ustanovitvi evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah, 2001/470/ES, UL L 174, 27.6.2001, ter Odločbo Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 o spremembah Odločbe Sveta 2001/470/ES o ustanovitvi Evropske pravosodne mreže v civilnih in gospodarskih zadevah, 568/2009/ES, UL L 168, 30.6.2009, str. 35, http://ec.europa.eu/civiljustice/legal_aid/legal_aid_ec_en.htm. [35] Odločba Komisije 2004/844/ES z dne 9. novembra 2004 o uvedbi standardnega obrazca za vloge za pravno pomoč na podlagi Direktive Sveta 2003/8/ES ter Sklep Komisije 2005/630/ES z dne 26. avgusta 2005 o uvedbi obrazca za prenos vlog za pravno pomoč na podlagi Direktive Sveta 2003/8/ES. [36] http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/la_information_en.htm. [37] https://e-justice.europa.eu/home.do?action. [38] Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, sprejeta v Rimu, 4.11.1950. [39] Podpisan v Strasbourgu 27. januarja 1977 in spremenjen z dodatnim protokolom, podpisanim v Moskvi leta 2011. [40] Konvencija z dne 25. oktobra 1980 o mednarodnem dostopu do sodnega varstva, http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.text&cid=91. [41] Bolgarija, Španija, Češka republika, Estonija, Francija, Ciper, Latvija, Litva, Luksemburg, Malta, Nizozemska, Poljska, Romunija, Slovaška, Slovenija, Finska, Švedska. [42] Albanija, Belorusija, Bosna in Hercegovina, Hrvaška, Črna gora, Maroko, Srbija, Švica, Nekdanja jugoslovanska republika Makedonija. [43] V praksi bi to bilo storjeno s sklepom Sveta o dovoljenju državam članicam za pristop v interesu EU, saj Konvencija nima klavzule REIO. [44] Glej Peticijo št. 1667/2009. [45] Ali v kateri je treba izvršiti odločbo. [46] Pristop Evropske skupnosti h konvencijam Haaške konference o mednarodnem zasebnem pravu, 15226/08, JUSTCIV 235, 6.11.2008.