SL Uradni list Evropske unije C 339/45

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o sporočilu Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o politiki kakovosti kmetijskih proizvodov

(COM(2009) 234 konč.)

(2010/C 339/10)

Poročevalec: g. KAPUVÁRI

Evropska komisija je 28. maja 2009 sklenila, da v skladu s členom 262 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjem dokumentu:

Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o politiki kakovosti kmetijskih proizvodov

COM(2009) 234 konč.

Strokovna skupina za kmetijstvo, razvoj podeželja in okolje, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 9. decembra 2009.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 459. plenarnem zasedanju 20. in 21. januarja 2010 (seja z dne 20. januar) s 145 glasovi za in 5 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepi in priporočila

1.1 Veliko in še rastoče število shem certificiranja ne prispeva k doseganju ciljev politike kakovosti Evropske unije. Zato bi cilj moral biti ne le uskladitev in poenostavitev obstoječih shem, marveč tudi zmanjšanje njihovega števila. EESO priporoča opredelitev sheme, ki bi imela prednost na ravni Skupnosti. Komisija bi morala določiti shemo, ki je za to najustreznejša.

1.2 Politika kakovosti Evropske unije je ključna prvina, ki zajema več delov in tvori izjemno kompleksen sistem. Ker je politika kakovosti povezana z vsemi drugimi sestavinami, instrumenti in cilji skupne kmetijske politike, je treba upoštevati tudi te vidike. Vendar pa tri glavne teme, ki jih je treba obravnavati pri razvoju politike kakovosti (informacije, skladnost in poenostavitev), ta pristop odražajo le v ožjem smislu. EESO priporoča, naj si Komisija prizadeva za izkoriščanje možnosti, ki jih politika kakovosti daje z zamislimi o dolgoročni strategiji in politiki za kmetijsko-prehrambeni sektor EU. Politika kakovosti je instrument, ki bi ga bilo mogoče še učinkoviteje uporabiti za ustvarjanje novih virov prihodkov in novih načinov, s pomočjo katerih kmetje lahko postanejo konkurenčnejši. Hkrati je to tudi področje, na katerem je veliko možnosti za razvoj notranjega sodelovanja v kmetijsko-prehrambeni verigi. Takšno sodelovanje je zelo potrebno, saj strateški partnerji zaradi neenakomerne razporeditve prihodkov v verigi proizvodnje živil čedalje pogosteje drug na drugega gledajo kot na nasprotnike. To zlasti velja za države in panoge, kjer predelava ni v rokah proizvajalcev.

1.3 EESO je 18. septembra 2008 sprejel mnenje o predlogu uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom (1). V tem mnenju EESO med drugim priporoča, naj postane obvezno navajanje izvora živil, izdelkov primarne predelave in – na podlagi ocene za vsak primer posebej – glavnih sestavin izdelkov sekundarne predelave.

1.4 Bolj kot se bodo potrošniki EU dolgoročno odločali za proizvode iz EU, bolj predvidljiva bo postala prihodnost evropskega kmetijstva in živilstva. Glede na proces odpiranja trga, ki je povezan s pogajanji s STO, je ta vidik eden najpomembnejših, če ne celo najpomembnejši dejavnik za kmetijstvo EU. To bi bilo treba upoštevati pri prilagajanju politike kakovosti proizvodov v kmetijstvu in živilstvu.

1.5 V tem okviru je zelo pomembno razjasniti, kaj dobra „evropska kakovost“ pomeni za potrošnike. V ta namen bi bilo koristno izvesti raziskavo, ki bi temeljila na strokovno pripravljenem vprašalniku in bi jo bilo mogoče uporabiti za opredelitev splošnih temeljnih načel.

1.6 EESO meni, da je „evropska kakovost“ v veliki meri dosežek evropskega kmetijskega modela. Evropski kmetijski model je odraz politike, ki se dotika temeljnih vprašanj, pomembnih za družbo kot celoto. EESO podpira politiko, ki se zavzema za zaščito in ohranitev tega evropskega kmetijskega modela (2). EESO za zagotovitev enakih konkurenčnih pogojev za kmetijstvo EU poziva k ustrezni reformi SKP.

2. Splošne ugotovitve

2.1 Politika EU na področju kakovosti kmetijskih proizvodov naj ne bi le prispevala k doseganju ciljev SKP, marveč mora tudi igrati poglavitno vlogo pri zagotavljanju napredka na področju trajnostnega razvoja evropskega kmetijstva in živilstva z ustvarjanjem pogojev za živila „evropske kakovosti“. Za to ne zadošča zgolj ozaveščanje o takšni „evropski kakovosti“ na notranjem trgu, marveč je treba to ozaveščenost spodbujati tudi na zunanjih trgih, saj bo le to omogočilo ohranitev in razvoj evropskega kmetijstva in živilsko-predelovalne industrije.

2.2 Poleg tega to pomeni veliko več kot zgolj pravilno obveščanje potrošnikov o značilnostih proizvodov in proizvodnih postopkih. Bolj ko se bodo potrošniki EU dolgoročno odločali za proizvode iz EU, bolj predvidljiva bo postala prihodnost evropskega kmetijstva in živilstva. Glede na proces odpiranja trga, ki je povezan s pogajanji s STO, je ta vidik eden najpomembnejših, če ne celo najpomembnejši dejavnik za kmetijstvo EU. Pri prilagajanju politike kakovosti kmetijskih in živilskih proizvodov bi bilo treba to upoštevati. Vrednote, ki izvirajo iz evropskega kmetijskega modela, bi bilo treba zunaj EU bolj spodbujati.

2.3 V tem okviru je zelo pomembno razjasniti, kaj dobra „evropska kakovost“ pomeni za potrošnike. V ta namen bi bilo koristno izvesti raziskavo, ki bi temeljila na strokovno pripravljenem vprašalniku in bi jo bilo mogoče uporabiti za opredelitev splošnih načel.

2.4 V tem okviru je, kot smo že poudarili, zelo pomembno razjasniti, kaj dobra „evropska kakovost“ pomeni za potrošnike. Značilnosti, ki jih ni mogoče izraziti v številkah, so lahko enakovredne drugim lastnostim živil in so del politike kakovosti. EESO „evropsko kakovost“ obravnava v širšem smislu. To pomeni okolju prijazno proizvodnjo, spoštovanje predpisov o dobrem počutju živali, trajnostne metode proizvodnje in ohranjanje podeželskih območij.

2.5 Dajanje prednosti visokokakovostnim živilom, proizvedenim v EU, je temeljno načelo EU, vendar je bilo v zadnjem času nekoliko prezrto. V primeru proizvodov kmetijskega in kmetijsko-prehrambenega sektorja je pozitivna spodbuda za proizvode, proizvedene v EU, še zlasti pomembna, saj so strateški proizvodi, ki vzbujajo zaupanje potrošnikov, temeljnega pomena za njihovo blaginjo, če le ohranjamo in izboljšujemo proizvodne pogoje. To vprašanje je še posebej aktualno zaradi neenakomerne porazdelitve prihodka v proizvodni verigi, vedno manjše donosnosti ter s tem povezane grožnje za kakovost hrane in za njeno hranilno vrednost. Vprašanje je tudi na dnevnem redu številnih organov EU in je tesno povezano s politiko kakovosti, ali natančneje, s kompleksnim pristopom k takšni politiki (3).

3. Posebne ugotovitve

3.1 Sedanji ukrepi za kakovost kmetijskih proizvodov

3.1.1 Kot pojasnjuje sporočilo, je eden izmed glavnih ciljev politike kakovosti kmetijskih proizvodov obveščanje potrošnikov o značilnostih proizvodov. Po našem mnenju so evropski potrošniki prepričani, da živila, proizvedena v državah članicah EU, ustrezajo temeljnim zahtevam, ne poznajo pa drugih dragocenih značilnosti teh živil. Kot poudarja sporočilo, se je ta položaj spremenil, ker se je politika kakovosti razvijala postopno, od sektorja do sektorja, v daljšem obdobju in v različnem obsegu. Javnost z nekaterimi ukrepi ni bila zadovoljivo – ali, bolje rečeno, dovolj pregledno – seznanjena.

3.1.2 EESO odobrava in podpira prizadevanja za ustvarjanje enotnega sistema iz različnih instrumentov in razvoj celovite politike na tem področju. Potrebna ni le večja učinkovitost, evropski potrošniki morajo kot pravične sprejeti tudi cene, ki so povezane s tako proizvedenimi živili, ter dajati prednost tem proizvodom.

3.2 Razvoj politik

3.2.1 EESO z zadovoljstvom ugotavlja, da so bila posvetovanja Komisije o politiki kakovosti obširna in so vsem zainteresiranim stranem omogočila sodelovanje pri oblikovanju strateških smernic o prihodnjem razvoju.

3.2.2 Odbor soglaša s tremi glavnimi strateškimi prednostnimi nalogami: informacijami, skladnostjo in poenostavitvijo. Politiko je treba razvijati tako, da bo to prispevalo k poenostavitvi in preglednosti; hkrati pa je skoraj enako pomembno vsem zainteresiranim stranem v verigi proizvodnje živil, predvsem pa potrošnikom, zagotoviti potrebne informacije.

3.2.3 Pri pripravi politike o tem vprašanju si je treba prizadevati za zmanjševanje stroškov, povezanih s politiko kakovosti, in za ohranjanje stroškov za proizvajalce in predelovalce na razumni ravni.

3.2.4 EESO je 18. septembra 2008 sprejel mnenje o predlogu uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom (1). V tem mnenju EESO med drugim poudarja željo, naj postane obvezno navajanje izvora živil, izdelkov primarne predelave in – na podlagi ocene za vsak primer posebej – glavnih sestavin izdelkov sekundarne predelave.

Poleg tega EESO meni, da označevanje porekla ne sme povzročiti dodatnih stroškov v prehrambeni verigi; zagotoviti mora konkurenčno prednost proizvajalcem in izpolnjevati zahteve po izvršljivosti. O vprašanju, ali ima sedanje obvezno označevanje porekla, kot npr. pri svežem govejem mesu, dodano vrednost za potrošnike, je mogoče razpravljati.

3.3 Ukrepi EU za kmetijsko kakovost

3.3.1 Zahteve za kmetijstvo EU

3.3.1.1 Z vidika politike kakovosti kmetijskih proizvodov je sistem zahtev glede proizvodnje pomemben instrument. Ena od značilnosti sistema je kompleksnost zahtev. Glede na to in glede na pomanjkljivo splošno seznanjenost s takšnimi zahtevami od potrošnikov ni mogoče pričakovati, da bi jih podrobno poznali. Poleg tega so živila, izdelana v skladu s proizvodnimi zahtevami, večinoma surovine, s katerimi potrošniki pogosto sploh ne pridejo v stik.

Tretjič, vsi kmetje morajo spoštovati proizvodne zahteve EU. V tem je razlika v primerjavi z večino uvoženih proizvodov. Spoštovanje vseh zahtev z okoljskega in socialnega vidika se preverja (kot potreben pogoj za neposredne subvencije, tako imenovano navzkrižno skladnost); vendar to zajema informacije, ki so za potrošnike manj pomembne. Ta sistem proizvodnih zahtev je pomemben in je treba podpirati njegovo upoštevanje, da se tako zagotovi kakovost prehrambenih proizvodov. Vendar pa ima kot sredstvo seznanjanja potrošnikov to le omejen pomen.

3.3.1.2 EESO se strinja, da proizvodi, izdelani v EU, običajno ustrezajo temeljnim zahtevam; s tega vidika ni potrebe po posebnem omenjanju takšnega izpolnjevanja zahtev. V ta namen so bili razviti ustrezni sistemi pregledov in dobro delujejo. Dobro bi bilo spomniti potrošnike EU, da je to normalno stanje.

3.3.2 Tržni standardi

3.3.2.1 Tržni standardi so večinoma tehnična vprašanja, o katerih EESO lahko le malo pripomni. Bila so že obravnavana v mnenju, ki je podrobno omenjeno v nadaljevanju. Vse zainteresirane strani so imele možnost, da so se glede tega vprašanja izrekle med obširnim posvetovanjem.

Vendar Odbor želi pripomniti, da oznaka „zahteve EU“, omenjena v prejšnjem odstavku, ni ustrezno sredstvo komuniciranja s potrošniki, ker bi jo bilo mogoče najti na skoraj vsakem izdelku in zato potrošnikom ne bi več pomagala pri ozaveščeni izbiri. Po drugi strani pa označevanje območja kmetovanja in navajanje izvora daje na voljo specifične informacije o proizvodu in lahko spodbudi kupce. Pri predelanih proizvodih je informacija o kraju proizvodnje glavnega kmetijskega proizvoda za potrošnike zanimiva zato, ker pomeni dodano vrednost proizvodnje EU. Ti proizvodi so tako z vidika količine kot z vidika cen svoj tržni položaj obdržali tudi v času gospodarske krize.

3.3.2.2 EESO podpira izvajanje regulativnih načrtov iz tega poglavja sporočila. Vsaka informacija ali standard mora biti v skladu s stvarnostjo in vzbujati zaupanje potrošnikov v proizvode.

3.3.3 Geografske označbe

3.3.3.1 EESO je leta 2008 razpravljal o tem vprašanju v mnenju na lastno pobudo o geografskih označbah in označbah porekla (4). Odbor še vedno v celoti stoji za vsem, kar je navedel v tem dokumentu, in meni, da bi ga bilo treba obravnavati kot prilogo k temu mnenju.

3.3.3.2 Uvedba sistema geografskih označb se je izkazala za uspešno pobudo, ki je koristna tako za potrošnike kot za proizvajalce oziroma predelovalce. Zato Odbor meni, da je vse tri sisteme registracije geografskih označb (za vina, žgane pijače ter kmetijske proizvode in živila) treba ohraniti v sedanji obliki, prav tako pa tudi oba že uvedena instrumenta (zaščiteno označbo porekla, ZOP, in zaščiteno geografsko označbo, ZGO).

3.3.3.3 Odbor se zlasti zavzema za to, da se podjetjem, ki imajo pravico do proizvodnje izdelkov z geografsko označbo, izdaja dovoljenja tudi na področju izvajanja nadzora. Tako s preseganjem razglašenih ciljev lahko dosežemo višjo stopnjo sodelovanja in prispevamo k večji učinkovitosti proizvodnje in trženja. To bi lahko vodilo k temu, da bi nekatera podjetja, ki ne spoštujejo teh predpisov, izključili iz proizvodnje. EESO meni, da bi bilo zakonodajo EU treba spremeniti, tako da bi države članice organizacijam, ki jih določijo ali priznajo na področju upravljanja, zaščite in/ali spodbujanja geografskih označb, lahko dovolile prilagoditev proizvodnega potenciala na zahteve trga na podlagi poštenih in nediskriminatornih načel. Tako bo mogoče bolje porazdeliti dodano vrednost v verigi preskrbe s hrano.

3.3.3.4 Zaščita naših geografskih označb na mednarodni ravni ostaja zelo problematična. Zato je za evropsko kmetijstvo zelo pomembno, da izkoristi podporo Evropske komisije, ki je poglaviten akter v mednarodnih trgovinskih pogajanjih.

3.3.4 Tradicionalne specialitete

3.3.4.1 Odbor meni, da zamisli o razvoju sistema za tradicionalne specialitete še niso bile dovolj podrobno razdelane. Takšen sistem bi bilo treba ohraniti, saj pomeni instrument zaščite za evropsko kmetijsko in živilsko dediščino.

3.3.4.2 Vendar pa Odbor meni, da je treba natančneje opredeliti kategorijo „tradicionalnih specialitet“. Ko gre za živila, je za tradicionalne specialitete značilna uporaba tradicionalnih surovin ter tradicionalnih tehnologij in sestavin v proizvodnem postopku. Razlika v kakovosti je v primerjavi z običajnimi proizvodi posledica posebne proizvodne metode (lokalnega znanja). Pri proizvodih, ki so lokalnega značaja, teh dejavnikov ni lahko obravnavati ločeno od lokalnega okolja; zato je takšne proizvode ustrezneje poimenovati „tradicionalne in lokalne specialitete“.

3.3.4.3 To izrazje izraža prenos (tradicijo) znanja o postopkih priprave, ki temelji na znanju in izkušnjah lokalnih skupnosti (lokalni značaj) v daljšem časovnem obdobju (z generacije na generacijo). Značilnost „tradicionalnih in lokalnih specialitet“ zajema zato razsežnost, ki je tako časovna (zgodovinska) kot prostorska (geografska vez). Poleg tega tradicija izraža tudi kulturo, ki je povezana z življenjem lokalnih skupnosti; kultura je tako tretja razsežnost značilnosti „tradicionalnih in lokalnih specialitet“. Navedeno mnenje EESO je podrobno obravnavalo tudi to vprašanje in poudarilo, da sta politika kakovosti in razvoj podeželja, drugi steber SKP, med seboj tesno povezana.

3.3.5 Ekološko kmetijstvo

3.3.5.1 Uvedba enotnega logotipa na evropski ravni za ekološke izdelke bi ekološkim kmetovalcem prihranila številne postopke za sodelovanje v različnih sistemih, katerih stroški vplivajo na ceno teh posebnih proizvodov. Pomagala bi tudi potrošnikom, da bi se laže znašli med takšnimi proizvodi.

3.3.5.2 EESO podpira tovrstna prizadevanja, omenjena v sporočilu Komisije.

4. Razvoj okvira EU za politiko kakovosti

4.1 Skladnost novih shem EU

4.1.1 Proizvodne metode, ki ponujajo večjo dodano vrednost in omogočajo zvišanje ravni „evropske kakovosti“, si zaslužijo, da EU zanje pripravi primeren sistem označevanja. EESO zato vse tovrstne pobude podpira. Vendar pa EESO daje prednost certificiranju javnih organov po evropskih predpisih in standardih ali vsaj sodelovanju med javnim in zasebnim sektorjem.

4.2 Smernice za zasebne in nacionalne sheme certificiranja živil

4.2.1 V te sisteme, ki veljajo v EU, bi smeli posegati le v obliki smernic.

4.2.2 Uvedba zasebnih sistemov certificiranja kakovosti živil nikakor ne sme biti imeti za posledico povečanje proizvodnih stroškov in/ali višjo obdavčitev.

V Bruslju, 20. januarja 2010 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) UL C 77, 31.3.2009, str. 81.

(2) UL C 368, 20.12.1999, str. 76–86.

(3) Nanašamo se na Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Bolje delujoča veriga preskrbe s hrano v Evropi, COM(2009) 591.

(4) UL C 204, 9.8.2008, str. 57.