SL    SL  KOMISIJA EVROP SKIH SKUPNOSTI 
Bruselj, 29.06.2005 
KOM(2005)275 kon čno 
  
SPOROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU 
IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU  
Sprožitev razprave o pristopu Skupnosti k 
sistemu okoljskega ozna čevanja za ribiške proizvode 
    
(SEK(2005)840)  
. 
 
SL 2   SL SPOROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU 
IN EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU  
Sprožitev razprave o pristopu Skupnosti k 
sistemu okoljskega ozna čevanja za ribiške proizvode 
 
(Besedilo velja za EGP)  
1. U VOD 
Decembra 1997 je sporo čilo Komisije o prihodnosti tr ga za ribiške proizvode v EU1 že načelo 
potrebo o razpravi o nediskriminacijskih, prosto voljnih sistemih okoljskega certificiranja. V 
poznejših razpravah se je ve čina držav članic strinjala, da mora Skupnost uvesti skupen 
pristop, vendar so se pogledi o izvedbi razlikov ali. V letu 2002 je Komi sija sprejela akcijski 
načrt Skupnosti za vklju čitev zahteve glede varstva okolja v Skupno ribiško politiko2 in 
objavila svoj namen o za četku razprave o okoljskem ozna čevanju ribiških proizvodov.  
Cilj reformirane skupne ribiške politike3, sprejete leta 2002, je zagotoviti izkoriš čanje živih 
vodnih virov tako, da ustvarja tr ajnostne gospodarske, okoljske in socialne pogoje. Napredek 
pri izvajanju reforme skupne ribiške politike zahteva obravnavo vprašanja o uvedbi sistema 
okoljskega ozna čevanja kot sredstva za vklju čitev vprašanja varstva oko lja v sektor ribištva. 
Poleg tega nedaven pojav čedalje večjega števila proizvodov z „znakom za okolje“ sproža 
pomembna vprašanja o konkurenci, trgovini  in politiki vars tva potrošnikov. 
Pozornost je prav tako treba nameniti r azpravam, ki potekajo v mednarodnih forumih o 
okoljskem ozna čevanju. V organizaciji FAO poteka de lo glede razvoja smernic okoljskega 
označevanja za ribe in ribiške proizvode iz morske ga ribištva. Poleg tega so članice STO v 
Deklaraciji iz Dohe sprejele obveznos t, da bodo pregledale zahteve o ozna čevanju za okoljske 
namene v okviru dela Odbora za trgovino in okolje. 
Komisija bi rada videla, da se najbolj izkoristijo potencialn e ugodnosti verodostojnih 
sistemov okoljskega ozna čevanja za ribiške proizvode. To bi  znatno prispevalo k vpeljevanju 
varstva okolja v ribiški sektor. Namen tega sporo čila je sprožiti temeljito konceptualno 
razpravo o teh temah in raziskati možnosti za premik naprej.  
                                                 
1 Sporo čilo Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu – Prihodnost za trg ribiških proizvodov v 
Evropski uniji: odgovornost, partnerstvo in konkuren čnost. COM(1997)719 kon čno Z dne 16. decembra 
1997. 
2 Sporo čilo Komisije o dolo čitvi akcijskega na črta Skupnosti za vklju čitev zahtev glede varovanja okolja 
v skupno ribiško politiko. COM(2002)186 kon č. z dne 28. maja 2002. 
3 Uredba Sveta (ES) št. 2371/200 2 z dne 20. decembra 20 02 o ohranjevanju in trajnostnem izkoriš čanju 
ribolovnih virov v okviru skupne ribiške politike (UL L 358, 31.12.2002, str. 59). 
 
SL 3   SL 2. S ISTEMI OKOLJSKEGA OZNA ČEVANJA4 
2.1. Opredelitev 
Sistem okoljskega ozna čevanja daje pravico, da proizvod no si razlikovalni logo ali izjavo, s 
katero je potrošnikom zagotovljeno, da  je bil proizvod proizveden na na čin, ki ustreza danemu 
nizu okoljskih standardov, kakor so trajnost vira, uporabljenega kot surovina, vpliv 
proizvodne metode na okolje ali sposobnost reci klaže proizvoda. Temeljna zamisel je, da se 
potrošniki lahko zanesejo na izbiro, če so ustrezno informirani, ter spodbujajo promocijo in 
porabo okolju prijaznih izdelkov. Potrošniki tako  lahko vplivajo na obnašan je proizvajalcev in 
načrtovalcev politike.  
Sektor industrije in gozdarstva imata dane s veliko sistemov za certificiranje in ozna čevanje. 
Lasten sistem Skupnosti za podeljevanje znaka za okolje5 zajema kakšnih 20 industrijskih 
proizvodnih skupin, vendar se  ne uporablja za hrano, pija čo in zdravila.  
2.2. Sistemi okoljskega ozna čevanja v ribiškem sektorju 
Verige veleblagovnic in trgovinska podjetja vse bolj kažejo zanimanje za hrano, ki se 
obravnava trajnostno. To je ustvar ilo gibalo v ribiškem sektorju  z razvojem zasebnih sistemov 
okoljskega ozna čevanja in nekateri izmed njih se že poja vljajo na trgu (npr . Varno za delfine 
ali Marine Stewardship Council). Poleg te ga se pojavljajo zasebne podbude z razli čnimi 
okoljskimi zahtevami, katerih verodo stojnost pa ni vedno lahko potrditi6. 
2.2.1. Tun ozna čen kot „Varno za delfine/Delfinom prijazno“ 
Najbolj pogost sklic in verjetno sporen primer okoljskega ozna čevanja v ribiškem sektorju je 
označevanje tuna z „Varno za delfine/Delfinom prij azno“. Ta oznaka potrjuje, da je bil tun 
ujet na na čin, ki varuje delfine, bodisi da temelji  na Sporazumu o mednarodnem programu za 
ohranitev delfinov (AIDCP), regi onalni ribiški or ganizaciji z ve čstranskim zna čajem bodisi je 
v skladu s programom, ki ga spodbuja Earth Island Institute, nevladna organizacija, ki ima sedež v ZDA.  
Čeprav se je ozna čevanje „Varno za delfine/Delfinom prijazno“ za čelo kot tehni čna uredba, je 
od takrat spremenilo trg do te mere, da tun, ki  nima oznake „varno za delfine“, v nekaterih 
državah ni ve č sprejet. Toda standardi ZDA in AIDC P se ne dopolnjujejo. Oznaka „varno za 
delfine“ prepre čuje vstop tunu, ki je bil ulovljen v skladu s standardi AIDCP, na ameriški trg. 
To je povzro čilo še vedno trajajo či spor med Mehiko in ZDA. Poskusi ameriške 
administracije, da bi spremenila ameriški zakon , da bi ustrezal zahteva m AIDCP, so nekatere 
nevladne organizacije na ameriških sodiš čih izpodbijale, ker menij o, da ukrepi AIDCP niso 
zadosti strogi.  
                                                
 
4 glej Prilogo I – 1 za opredelitve, izkušnje z drugih podro čij in tehni čne podrobnosti. 
5 Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1980/2000 z dne 17. julija 2000 o spremenjenem 
sistemu Skupnosti za podeljevanje znaka za okolje (UL L 237, 21/9/2000, str. 1).  
6 glej Prilogo I – 2 za ve č podrobnosti. 
 
SL 4   SL Skupnosti podpira prostovoljni sist em AIDCP Certificiranje var no za delfine. Po izvajanju 
sistema o sledenju tuna7nastopi vprašanje, če in kako izvajati sistem certificiranja AIDCP na 
ravni Skupnosti. V tej zvezi bo treba upoštevati mnogo elementov. 
2.2.2. Sistem okoljskega ozna čevanja „Marine Stewardship Council“ 
Marine Stewardship Council (MSC), katerega sta ustanovila leta 199 7 Unilever in Svetovni 
sklad za naravo (WWF), ter zdaj deluje lo čeno od njiju, je sprožil obširno zasebno pobudo o 
okoljskem ozna čevanju, namenjeno temu, da prepri ča, da proizvod prihaja iz dobro 
upravljanega ribolovnega obmo čja in da ni prispeval k okoljskemu problemu prelova. Do zdaj 
je bilo certificiranih deset ribištev, med njimi štiri evr opska. Nad 180 proizvodov po svetu 
ima nalepko MSC. Dvanajst ribištev  je trenutno v ocenjevanju, vklju čno z North Sea Herring 
in Alaska Pollack. 
Proces razvoja na čel MSC je dokazal zadržanost držav v razvoju, ki se bojijo, da bodo njihovi 
proizvodi izklju čeni s trgov razvitih držav. 
3. D ELO O OKOLJSKEM OZNA ČEVANJU V MEDNARODNIH FORUMIH  
3.1. Organizacija ZN za prehrano in kmetijstvo 
V okviru FAO se je leta 1997 za čela na 22. zasedanju Odbora za ribištvo v okviru FAO 
(COFI) razprava o okoljskem ozna čevanju kot odgovor na ustanovi tev MSC. Napredka ni 
bilo, večinoma zaradi pomislekov, da bo okoljsko ozna čevanje pripeljalo do novih ovir pri 
trgovanju. Vendar so se strokovnjaki na splo šno strinjali, da morajo smernice, če bodo razvite, 
biti skladne s Kodeksom odgovornega ribištva FAO8.  
Na 25. zasedanju COFI leta 2003 je bil FAO zaprošen, da razvije smernice o okoljskem 
označevanju za ribe in ribiške pr oizvode iz morskega ribištva . Na strokovnem posvetovanju 
oktobra 2004 so delegacije pokaza le interes za hitro napredova nje z upoštevanjem razvoja 
mednarodnih smernic za okoljsko ozna čevanje. Dosežen je bil velik napredek in pred 
srečanjem COFI je bilo sklicano drugo strokovno posvetovanje. Kon čno besedilo je bilo 
sprejeto na 26. zasedanju COFI marca leta  2005. Evropska skupnos t je bila aktivna 
udeleženka celotnega posvetovalnega postopka.  
3.2. Svetovna trgovinska organizacija 
V skladu z obveznostjo iz odstavka  32 (iii) Agende o razvoju iz Dohe ( DDA), da se posveti 
posebno pozornost zahtevam okoljskega ozna čevanja, so se razvile razprave v Odboru za 
trgovino in okolje v okviru STO od ministrske konference v Dohi leta 2001. Te razprave so se osredotočile na prostovoljne programe, ki temelje  na pristopu do življenjskega ciklusa
9. 
Skupnost je predlagala, da se nameni pozornos t nekaterim elementom glede vloge in obsega 
                                                 
7 Uredba Sveta št. 882/2003 z dne 19. maja 2003 o vzpostavitvi sistema sledenja in kontrole za tune. 
(UL L 127, 23.5.2003, str. 1). 
8 Poro čilo triindvajsetega zasedanja Odbora za ribištvo (Rim, Italija, 15.-19. februar 1999),  
FAO Fisheries Report . št. 595. 
9 Glej Prilogo I-1. 
 
SL 5   SL sistemov okoljskega ozna čevanja, da bi pove čali medsebojno podporo tr govinskih, razvojnih 
in okoljskih politik10. Sklepa še niso dosegli. 
4. C ILJI ZA POLITIKO SKUPNOSTI O OKOLJSKEM OZNA ČEVANJU ZA RIBE IN RIBIŠKE 
PROIZVODE  
Komisija vidi sistem okoljskega ozna čevanja kot sredstvo za vklju čitev vprašanj varstva 
okolja v ribiški sektor in podpira cilje, na splošno povezane s tako politiko, zlasti:  
1) spodbujati ozaveš čanje potrošnikov o okoljski dimenziji ribarjenja in s tem 
2) spodbujati okoljsko odgovornost odgovornih za sektor in ribi čev, da bi prevzeli 
odgovornosti do okolja in se zavedali vpliva ribištva na okolje. 
V tem smislu lahko tržne spodbude, kakor so sistemi okoljskega ozna čevanja, spodbudijo 
proizvajalce, da se za čnejo uporabljati odgovornejše ribolovne prakse. Komisija zato meni, da 
je treba prostovoljne sisteme okoljskega ozna čevanja spodbujati. Vendar Komisija tudi meni, 
da bi morala odgovornost za varstvo naravnih vi rov prek pravne ureditve ostati v okviru 
javnih organov in da, medtem ko znaki za oko lje lahko delujejo v podporo trajnostnemu 
ribištvu, ne smejo nadomestiti vladne ohranjevalne politike.  
Komisija meni, da je treba ustrezno razv iti usklajeno politiko Skupnosti o okoljskem 
označevanju za ribe in ribiške izdelke, tako da bi obravnavali po sledice pojava razli čnih 
okoljskih oznak.  
Temeljni cilji take politike morajo služiti: (1) Trajnostnemu izkoriš čanju ribolovnih obmo čij
11 skupaj z ustreznim varstvom 
ekosistema: sistemi okoljskega ozna čevanja, če temeljijo na jasno definiranih merilih 
in ustreznih kazalnikih, lahko pomagajo pri spremljanju napredka o trajnostnem ribolovu in pri dviganju ozaveš čanja javnosti o vprašanjih trajnosti; 
(2) Usklajenemu pristopu k sistemom okoljskega ozna čevanja v vsej Skupnosti : 
potrošnikom se mora zagotoviti, da vsi sistemi okoljskega ozna čevanja, ki potekajo 
znotraj Skupnosti, sledijo osnovnim podobnim smernicam in na čelom; 
(3) Transparentnemu in objektivnemu informiranju potrošnikov : kadar odlo čitve o 
nakupu delno temeljijo na zna čilnostih, ki niso povezane s proizvodom, kakor na 
primer proizvodne metode in vpliv na oko lje, je treba dati na razpolago jasne in 
preverljive informacije, da bi se izognili zavajajo čim zahtevkom; sistemi okoljskega 
označevanja morajo biti skladni s splošnimi zah tevami potrošniške politike, da bi se 
zagotovila visoka raven va rstva potrošnikov v skladu s členom 153 Pogodbe; 
(4) Lojalni konkurenci:  izogibati se je treba uporabe zavajajo čih znakov za okolje, znaki 
pa morajo biti za posamezna podjetja ve č kot reklamno sredstvo;  
                                                
 
10 Dokument JOB(03)/130 z dne 27. junija 2003. 
11 Skladno z Uredbo Sveta (ES) št. 2371/2002 z dne 20. decembra 2002 o ohranjevanju in trajnostnem 
izkoriščanju ribolovnih virov v okviru skupne ribiške politike, člen 3 (e) „trajnostno izkoriš čanje“ 
pomeni „tako izkoriš čanje staleža, ki ne ogroža bodo čega izkoriš čanja staleža in da nima negativnega 
vpliva na morski eko-sistem“. 
 
SL 6   SL (5) Odprtemu dostopu:  vsi sistemi okoljskega ozna čevanja morajo zagotavljati odprt 
dostop brez diskriminacije in stro šek, ki ga morajo udeleženci pla čati, ne sme 
odvračati manjša in srednje veli ka podjetja ali ribiški se ktor manjšega obsega ter  
(6) Razvoju in trgovini : prednostne naloge, ki sta ji h poudarila Skupnost in STO glede 
obravnave vprašanj, ki so jih izpostav ile države v razvoju, je treba ustrezno 
upoštevati.  
5. A LTERNATIVNE MOŽNOSTI  
Glavno vprašanje za javne organe je, kolik o morajo prostovoljni sistemi okoljskega 
označevanja upoštevati pravila, da bi zavarova li javni interes. Zdi se, da obstajajo tri 
možnosti. 
5.1. Možnost 1: Neukrepanje 
Prva možnost, ki obstaja, je neukrepanje. Sistemi okoljskega ozna čevanja bi se potem lahko 
na trgu oblikovali prosto brez kakršnih koli inte rvencij javnega sektorja. Do zdaj ni Skupnost 
na tem podro čju sprejela nobenih ukrepov. Zato mož nost neukrepanja ustreza statusu quo.  
Prednosti neukrepanja so naslednje: 
• Ohranila bi se jasna razmejitev med pobudam i zasebnega sektorja na eni strani, ki 
uporabljajo vidike, povezane z izvorom in na činom ulova rib pri izvajanju dejavnosti 
trženja in na drugi strani dejavnosti javnega sektorja, ki  so usmerjene k zagotavljanju 
ohranitve in trajnostnega razvoja ribolova. Sektor bi bil odgovoren za upravljanje sistemov 
okoljskega ozna čevanja. To bi bilo ugodno za ši rši razvoj sistemov okoljskega 
označevanja.  
• Prostovoljni sistemi, ki bi jih postavila podjetj a, bi bili lahko prožnejš i in prilagodljivejši 
za spreminjajo če se okoliš čine. Javnim organom ne bi mogli o čitati uvedbe dodatnih 
omejitev za trgovino z ribiškimi proizvodi.  
• Potreba po zavarovanju proti zavajajo čim zahtevkom in po pospeševanju najboljših praks 
se lahko zadovolji z ozaveš čanjem javnosti in gospodarstva glede trajnosti.  
Slabosti neukrepanja so naslednje: 
• Brez zagotovila neodvisnega certificiranja in akreditiranja bi bila  zanesljivost sistemov 
vprašljiva.  
• Za razliko od drugih sistemov okoljskega ozna čevanja, kot je na primer ekološko 
označevanje, ni soglasja o tem, kaj dejansko po meni znak za okolje v ribiškem sektorju. 
Nekateri menijo, da potrjuj e trajnostno gospodarjenje z ribjimi staleži; drugi se 
osredotočajo na ekološki vpliv posameznih ri bolovnih tehnik ali na ribolovno proizvodno 
verigo kot celoto. Če ne bi bilo minimalnih zahtev za sisteme okoljskega ozna čevanja, bi 
lahko nekatera podjetja za svoje proi zvode vložila pretirane in neupravi čene zahtevke.  
• Obstaja tveganje, da bi razli čne politike, ki jim sledijo posamezne države članice glede 
znakov za okolje lahko razdrobile trg Skupnosti.  Kot odziv na pojav proizvodov z znakom 
za okolje na trgu Skupnosti si nekatere države članice ali gospodarski  subjekti lahko 
 
SL 7   SL zaželijo postaviti svoje standarde za okoljsko ozna čevanje. To bi lahko povzro čilo ovire pri 
prostem pretoku blaga. 
• Če se sistemi okoljskega ozna čevanja štejejo za monopol zasebne ga sektorja, bi se kakršen 
koli javni finan čni poseg štel s strani pa rtnerjev, ki niso zajeti  v sistemu, kot javna pomo č 
in bi lahko povzro čil izkrivljanje trgovine . Tak poseg bi nato lahko sprožil pritožbe držav v 
razvoju. Javni organi bi tudi tež ko zagotovili državam v razvoju finan čno in tehni čno 
pomoč, če sisteme nadzoruje samo zasebni sektor.  
Komisija meni, da je treba ustrezno obravna vati možna tveganja, ki bi nastala zaradi 
odsotnosti jasnega pristopa S kupnosti do trženja proizvodov z znakom za okolje. Namesto da 
bi naknadno obravnavala nasprotujo če ali neustrezne sisteme in njihove škodljive u činke na 
trge in/ali zanesljivo ohranitev ribjih staležev, bi  bilo za Skupnost smis elno, da zasleduje bolj 
celostni skupni pristop že od za četka. Zato Komisija ne bo priporo čila možnosti neukrepanja. 
5.2. Možnost 2: Ustanovitev enotnega sistema Skupnosti o okoljskem ozna čevanju za 
ribe in ribiške proizvode 
Predlagano je bilo, naj Skupnost ustanovi  svoj celovit sistem okoljskega ozna čevanja, ki bi ga 
upravljali javni organi  ali njihovi pooblaš čenci. V takem enotnem sistemu bi bili javni organi 
vključeni v vseh fazah razvoja, de lovanja in nadzora sistema. 
Za ta pristop so bili navedeni trije glavni dokazi: 
• zaradi možnosti prekrivanja med ocenami okoljskega ozna čevanja in javnega 
gospodarjenja s staleži bi e notni sistem okoljskega ozna čevanja Skupnosti služil za 
vnovično uveljavitev prednosti javnih organov pr i gospodarjenju z ribolovnimi viri; 
• zasebni sistemi okoljskega ozna čevanja bi morali biti omejeni,  ker bi lahko ovirali trg z 
razlikovanjem med skupinami pr oizvodov, npr. certificiranjem ribi štev ne glede na obstoj 
drugih ribištev za isti ribji stalež; 
• enotni sistem okoljskega ozna čevanja bi se izognil zmedi, nastali iz konkuren čnih sistemov 
okoljskega ozna čevanja, in zagotovil ver odostojnost enega sistema prek višjih okoljskih 
standardov, neodvisnih zagotovil in  dodane pristojnosti organov. 
Komisije ti dokazi ne prepri čajo. Konkuren čni sistemi ekološkega ozna čevanja ne bi 
neizogibno povzro čili zmede, dokler je ocena narejena transparentno in nepopa čeno in so 
veljavna merila jasno predo čena potrošniku. 
Poleg tega bi javno vodeni enot ni sistem ekološkega ozna čevanja predstavljal številne druge 
težave: 
• Odgovornost javnih organov za varovanje naravnih virov prek pravne ureditve bi bila 
lahko zasen čena z njihovim upravljanjem dodatnega prostovoljnega sistema certificiranja 
samo za nekatere staleže ali vrste ribolova. Če bi moral biti zahtevani  standard za enotni 
znak za okolje v Skupnosti zgolj skladen s predpisi Skupnosti, ne bi zagotavljal razlikovanja proizvoda, ki ga  žele potrošniki. Dejansko bi sistem okoljskega ozna čevanja s 
seboj prinašal dodano vrednost samo, če bi bil zahtevnejši kot sama skladnost z veljavno 
zakonodajo. V nasprotnem primeru bi nekateri  verjeli, da zakonodaja sama želi oziroma 
celo predstavlja nižjo raven od standarda. 
 
SL 8   SL • Če bi Skupnost želela ustvariti lasten sistem okoljskega ozna čevanja, bi morala za vsako 
ribištvo dolo čiti, kaj bi moral znak za okolje certificirati. Če ne bi bilo soglasja o vsakem 
posameznem merilu o vplivu na  okolje, bi to lahko povzro čilo spor in pripeljalo do stanj, 
ko se zadevni javni organi zapletejo v nasp rotje med upravljanjem in standardom za 
certifikacijo. Kakršna koli merila bodo uporablj ena, bodo zmeraj obstajali „zmagovalci“ in 
„poraženci“. Lahko bi se zgodilo, da bi številna ribištva Skupnosti, ki so zunaj varnih bioloških meja, nekaj časa ne bila primerna za dodelitev znaka za okolje. Javni organi bi za 
to težko sprejeli odgovornost. 
• Javno upravljan obsežen sistem bi vseboval tudi pomembne javne stroške, da bi zagotovil 
potrebne administrativne vire za oceno, certificiranje  in preverjanje sk ladnosti. Zgolj to 
lahko povzro či neizvedljivost te možnosti. 
Dejstvo, da je veliko staležev ri b v vodah Skupnosti zunaj varnih bioloških meja, bi to vodilo 
do položaja, ko bi sklic na „trajnostno izkoriš čanje“ iz člena 3 (e) Uredbe Sveta (ES) št. 
2371/2002 (glej opombo 10 zgoraj), lahko ustvaril prednosti za proizvode,  uvožene iz tretjih 
držav, ki imajo v skladu s previdnostnim  pristopom daljšo zgodovino upravljanja. 
Komisija meni, da ustanovitev enotnega , javno vodenega sistema ekološkega ozna čevanja za 
ribiške proizvode ni niti ustrezna niti prakti čna. Če zasebni sektor vidi prednosti v njem in želi 
prevzeti tveganje za ustanovitev sistemov okoljskega ozna čevanja, lahko to svobodno stori 
pod pogojem, da ne spodkopava glavnih ciljev ja vne politike, kakor so lojalna konkurenca, 
objektivno informiranje in u činkovita ohranitev ribjih st aležev in njihovo upravljanje. 
5.3. Možnost 3: Dolo čitev minimalnih zahtev za prostovoljne sisteme okoljskega 
označevanja 
Tretja možnost za Skupnost bi bila, da dolo či niz minimalnih zahtev za prostovoljne programe 
sistemov okoljskega ozna čevanja. 
Sistemi okoljskega ozna čevanja bi se tako lahko prosto razvijali z javnimi in/ali zasebnimi 
pobudami, vse dokler bi izpolnjevali minimalne zahteve. Vklju čenost javnih organov bi se 
omejila na registracijo sistemov okoljskega ozna čevanja in preverjanj e njihove skladnosti z 
minimalnimi zahtevami. Te zahteve bi morale zajemati tako tehni čne kot tudi proceduralne in 
institucionalne vidi ke (glej Prilogo II). 
Ključne prednosti tega pristopa so: 
• Sistemom okoljskega ozna čevanja bi omogo čal precejšnjo prožnost in raznolikost, da 
pokaže potrošnikom, da vedenje tako ribiške in dustrije kot njenih direktorjev prispeva k 
trajnosti. Tako bi okoljsko ozna čevanje popolnoma odigralo svojo vlogo v tržni motivaciji 
in bi spodbujalo boljše vladanje ribiškega sektorja; 
• zagotovil bi varnostno mrežo pogojev za iz ogibanje tveganju zaradi izkrivljanja 
konkurence ali napa čnega obveš čanja in za ponujanje ustrezn e garancije potrošnikom; 
• služil bi za spodbujanje sled enja visokim standardom oko ljskih ciljev in zagotavljal 
primerno obravnavo najvidnejš ih vidikov trajnosti ter pove čanje verodostojnosti in 
skladnosti sistemov okoljskega ozna čevanja; 
 
SL 9   SL • sisteme okoljskega ozna čevanja bi tako lahko prilagod ili za ribištvo in/ali zadevne 
gospodarske partnerje, kot npr. za mala in sre dnja podjetja, ali za drža ve v razvoju. Sistemi 
bi tako bili industrijam dostopnejši in cenejši za izvajanje; in 
• programi, ki se že uporabljaj o, bi se laže integrirali. 
Slaba stran tega pristopa je, da kolikor pridobi na prožnosti, toliko lahko izgubi na 
učinkovitosti. 
• Minimalne zahteve morajo biti  osnovane na sedanjih izkuš njah z ohranjevalnimi ukrepi. 
Ker se še ve čletni programi ne uporabljajo za vse ribišt vo, ni treba, da so minimalna merila 
sprva preve č zahtevna v primerjavi z ohranjevalnim i ukrepi Skupnosti, in še zaradi tega 
niso diskriminacijska. Merila bo potrebno preg ledati na osnovi pridobljenih izkušenj in 
znanstvenih spoznanj. Stopnja zahte vnosti sistemov okoljskega ozna čevanja bi se torej 
sčasoma morala post opno nadgrajevati. 
• Nobenega zagotovila ni, da bi vsi znaki za ok olje na trgu obravnavali trajnost na enak 
način. Nekateri sistemi bi se lahko osredoto čili na upravljanje ribišt va, medtem ko bi se 
ostali usmerili zlasti na zaš čito ekosistema. To bi se lahko nadomestilo z ustrezno 
informacijo potrošniku. 
• Spremljanje sistemov okoljskega ozna čevanja zahteva specifi čne spretnosti v upravljanju 
in izvajanju programov za certificiranje. Or gani za upravljanje ribištva se bodo s tem 
morali seznaniti. 
• V vsakem primeru bo Komisija morala izva jati nadzorna pooblast ila za zagotavljanje 
skladnosti z ustrezno zakonodajo Skupnosti na tem podro čju. 
6. S KLEP  
Glede na to, da okoljsko ozna čevanje postaja pomemben pojav na trgu Skupnosti za ribiške 
proizvode, je čas, da se ugotovi, ali je potrebno predvideti skupni pristop ali ne. 
Jasno je, da je okoljsko ozna čevanje tema z ve č vidiki in da bo zato treba v nadaljnjih 
razpravah obravnavati dobršno mero vprašanj. 
Razprava se bo morala dotakniti naslednjih klju čnih vprašanj: 
• Kaj bi morala shema okoljskega ozna čevanja potrjevati: ribi štvo, ribiško metodo, kaj 
drugo? Ali se bi torej enot ne nalepke štele za bistveni  del politike okoljskega ozna čevanja? 
• Kako zagotoviti pristop, ki je brez nasprotovanj in isto časno ponuja visoko stopnjo 
voluntarizma in izvedljivosti? 
• Kako polno izkoristiti potencial shem okoljskega ozna čevanja za spodbuja nje trajnostnega 
ribištva in obenem ponuditi resni čne ugodnosti za ribi če, predelovalce in uporabnike? 
• Ali bi torej pristop moral biti bolj usmerjen k rezultatu ali na činom za doseganje 
rezultatov? 
 
SL 10   SL Vendar globalni cilj ostaja, to je kako zagotoviti pravi pristop Skupnosti do okoljskega 
označevanja rib in ribjih proizvodov, ki odraža najboljšo prakso na tem podro čju. Namen je 
tudi ponovno dokazati mo čno obvezo Skupnosti do trajnosti na podro čju ulova in uporabe rib. 
V okviru takega pristopa bo skupno delo v ri biški industriji prav tako nujno potrebno za 
spodbujanje deljenega upravljanja virov. 
Komisija verjame, da bi po vsem tem tretja  možnost vzpostavitve minimalnih zahtev za 
prostovoljne programe okoljskega ozna čevanja na tej to čki bila najustreznejša. Možnost bi 
ponujala dovolj prožnosti za zadosten dostop in bi  bila sorazmerna glede na stroške. Med 
zagotavljanjem postopnega pristopa bi omogo čala sprejem ukrepov za ve čjo trajnost. Ponujala 
bi tudi ustrezno zaš čito potrošnikov. 
Komisija vabi Svet, Evropski parlament in Evropski Ekonomsko- socialni odbor, da 
obravnavajo vprašanja iz tega sporo čila. Ker imajo člani EGP velik interes glede tega 
vprašanja o skupnem pristopu, bo posvetovanje z njimi prav tako potrebno. Poleg tega se 
Komisija namerava posvetovati z interesnimi skupinami, zlasti preko Svetovalnega odbora za 
ribištvo in ribogojstvo, ter isto časno izvesti znanstveno in tehni čno podporo. To bi moralo 
zagotoviti obširno znanje, potrebno za razpravo, in če bi bilo kdaj potrebno, oblikovati 
podlago za presojo vplivov. 
Po razpravi o tem sporo čilu lahko Komisija predstavi ustrezne zakonodajne predloge. 
 
SL 11   SL ANNEX I  
General aspects on eco-labelling 
1. H OW ECO-LABELLING SCHEMES WORK  
The International Standard Organisation (IS O) distinguishes betw een three types of 
environmental labels and declaration. Ec o-labelling schemes fall under type I - 
environmental labelling (ISO 14024). Thes e are voluntary programs, designed to 
reduce environmental effects by promoting market-driven demand for and supply of 
products which are verified by a third part y. An eco-label should therefore indicate 
that an independent person or  organisation has verified th at the product meets a set of 
meaningful and consistent standards for environmental protection. Type II - self-
declared environmental claims (ISO 14021) , which are made without independent 
third party certification, and type I II - environmental de claration (ISO 14025 ) are not 
relevant in the current context. 
Eco-labelling schemes involve three main procedural and institutional features: 1) 
the setting of a certification standard, 2) the accreditation of i ndependent certifying 
bodies and 3) the certification that the pr oduct meets the required standard, all along 
the production and distribution chain. There are a number of possible options for the 
shaping of such a scheme, where each la yer can be managed by public authorities, 
private entities or a combination of the two. In the fisheries sector, eco-labelling schemes have up to now been entirely managed by the private sector. 
Eco-labelling schemes are well established in the industrial sector (for example 
textiles or detergents). Th ey have been successful in raising awareness of the 
environmental impact of industrial activ ity. The Community’s own eco-label award 
scheme
12 aims to promote industrial products  which have the potential to reduce 
negative environmental impact, as compared  to other products in the same product 
group. This scheme covers some 20 industr ial product groups, but does not apply to 
food products, drink and medicines. A large variety of certification and eco-labelling 
schemes have also been devel oped in the forestry sector. 
In the food sector, Community measures  on organic producti on of agricultural 
products13 set out requirements on production, labelling and inspection. However, 
this has no connection with an eco-labelli ng scheme. In any event, products from 
wild animals such as game and fisheries pr oducts are excluded fr om the scope of the 
regulation. 
Terms and definitions (from: Report of the FAO expert consultation on the 
development of international guidelines for eco-labelling of fish and fisheries 
products from marine capture fisher ies, Rome, Italy, 14 – 17 October 2003)  
                                                 
12 Council and European Parliament Regulation (EC) No 1980/2000 of 17 July 2000 on a revised 
Community eco-label award scheme (OJ L 237, 21.9.2000, p. 1).  
13 Council Regulation (EC) No 2092/91 of 24 June 1991 on organic production of agricultural products 
and indications referring thereto on agricultural products and foodstuffs (OJ L 198, 22.7.1991, p. 1). 
 
SL 12   SL • Accreditation: Procedure by which an au thoritative body gives formal recognition 
that a body or person is competent to carry out specific tasks. ( Based on ISO/IEC 
Guide 2: 1996, 12.11 ) 
• Accreditation body: Body that conducts a nd administers an accreditation system 
and grants a ccreditation. ( Based on ISO Guide 2, 17.2 ) 
• Accreditation system: System that has it s own rules of procedure and management 
for carrying out accreditation. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 17.1 ) 
Note – Accreditation of certificati on bodies is normally awarded following 
successful assessment and is followe d by appropriate surveillance.  
• Certification: Procedure by which a thir d party gives written or equivalent 
assurance that a product, process or serv ice conforms to specified requirements. 
Certification may be, as appropriate, ba sed on a range of in spection activities 
which may include continuous insp ection in the production chain. ( Based on ISO 
Guide 2, 15.1.2 and Principles for Food Import and Export Certification and 
Inspection, CAC/GL 20 ) 
• Certification body: Body that conducts certification. A cer tification body may 
oversee certification activities carried  out on its behalf by other bodies. ( Based on 
ISO Guide 2, 15.2 ) 
• Chain of Custody: The concept that all re levant steps in the production chain have 
been inspected or certified as appropriate and that a system of tracking of certified 
products is in place. ( Based on IFOAM. 2002. IFOAM Accreditation Criteria for 
bodies certifying organic production and processing ) 
• Life cycle approach: A methodology co nsidering environmental impacts 
associated with any phase of the product life from the delivery or generation of 
natural resources to the fina l disposal", including use and disposal of the product. 
The extent to which the life cycle is c onsidered may vary depending on the type 
of environmental label or declaration, the nature of the claim and the product 
category. ( based on ISO 14021) The life cycle approach is not considered 
applicable with regard to eco -labelling for fisheries products 
• Standard: Document approved by a recogni zed organization or arrangement, that 
provides, for common and repeated use, ru les, guidelines or characteristics for 
products or related proce sses and production methods, w ith which compliance is 
not mandatory under international trade ru les. It may also include or deal 
exclusively with terminology, symbols,  packaging, marking or labelling 
requirements as they apply to a pr oduct, process or  production method. ( Based on 
TBT agreement, Annex 1, para.2 ) 
• Standard-setting organization or arrangeme nts : Organization or arrangement that 
has recognized activitie s in standardization. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 
4.3) 
 
SL 13   SL 7. E CO-LABELLING SCHEMES IN THE FISHERIES SECTOR  
Minimum labelling requirements such as country of origin, wild/harvested fish, 
health standards or other regulatory meas ures in respect of product quality have 
nothing to do with eco-labelling requireme nts and consequently are not envisaged 
hereafter. 
7.1. The "Dolphin-safe/Dolphin-friendly" labelled tuna 
The terms “dolphin-safe/dolphin-friendly”  are used by both the Agreement on the 
International Dolphin Conser vation Programme (AIDCP)14 and by a programme 
promoted by the Earth Island Institute15.  
The dolphin-safe certification of the AIDC P gives access to the voluntary use of a 
“dolphin-safe” certificate or label for tuna caught withou t any mortality or serious 
injury to dolphins in the course of the fishing operations. The Earth Island Institute 
system sets even stricter criteria. It is based on the 1990 US Dolphin Protection 
Consumer Information Act, which prevents tu na sold in the US from being labelled 
as "dolphin-safe" if the tuna is caught with  purse seine nets. These nets are used with 
the intention of chas ing and encircling dolphins wh ich tend to congregate above 
schools of tuna in the Eastern Tropical Paci fic Ocean. A first attempt to ease the US 
law in 1999 was challenged in court by Ea rth Island Institute. In December 2002, the 
attempt to amend the US law to meet the AIDCP requirements was again challenged in the US courts by some NGOs, who c onsider the AIDCP measures not to be 
stringent enough. 
Although “dolphin-safe/dolphin- friendly” labelling star ted out as a technical 
regulation, it has changed the market profoundly. Today there are many privately 
labelled tins of tuna. with such labelli ng becoming the norm in certain markets and 
sometimes leads to confusion. A WWF survey  in 8 European countries identified no 
less than 26 different claims. 
This has obvious consequences on the internat ional tuna market, as tuna which is not 
labelled "dolphin-safe" is no longer accepted in some countries and therefore has to 
find other trade outlets. The “dolphin-safe” label bars tuna caught in accordance with 
AIDCP measures from access to the US ma rkets. This has given rise to an ongoing 
dispute between Mexico and US. 
The Community supports the voluntary AIDC P Dolphin Safe Certification scheme. 
After the implementation of the Tuna Tracking System
16, the question is whether and 
how to implement the AIDCP certifica tion scheme at Community level.  
                                                 
14 IATTC –Tuna tracking and AIDC P Dolphin Safe Certification 
 http://www.iattc.org/  
Certification programme for tuna fished according to the procedures for AIDCP Dolphin Safe Tuna 
certification (last amended June 2004). 
15 Earth Island Institute - International Marine Mammal Project -“Dolphin safe” tuna:  
http://www.earthisland.org/immp/  
Certification programme for tuna fished according to the international “Dolphin safe” tuna standard , 
developed by Earth Island Institute. 
 
SL 14   SL 7.2. The Marine Stewardship Council eco-labelling scheme 
The Marine Stewardship Council (MSC), join tly created in 1997 by Unilever and the 
World Wildlife Fund for Nature (WWF), ha s launched a large private eco-labelling 
initiative that assesses the e nvironmental impact of fishing17. The MSC has 
established general principles and criteria, which are used to assess individual stocks 
eligible for certification.  
The process of developing the MSC principles  has shown that there exist reserves on 
the side of developing countries, countries  that fear that their products may be 
excluded from developed country markets.  In its Annual Report of 2003, the MSC 
refers to a Member State of the Community  and states that “fisheries wishing to 
engage with the MSC programme are eligible for grants” from the Member State concerned. This information has reinforced  the concerns of developing countries 
which consider this to be a discrimina tory measure, preventing free access to eco-
labelling schemes. 
Species concerned: 
• Certified fisheries
 (as on 31.07.2004): Burry Inlet co ckles (EU), South African 
hake, Thames herring (EU), New Zealand hoki, Mexican Baja California red rock 
lobster, Western Australian rock lobster,  South West mackerel handline fishery 
(EU), Loch Terridon nephrops (EU), Alas ka salmon, South Georgia toothfish 
• Fisheries undergoing assessment:  Bering Sea and Aleutian Island Pacific Cod - 
Freezer Longline; Chilean Industrial Hake Fishery; US Pacific Halibut Alaska, 
Washington and Oregon; Pacific Halibut  Bristish Columbia, Canada; North Sea 
herring ; Hastings Fishing Fleet Pelagic Fishery Macker el and Herring; Australian 
Mackerel Icefish; Bering Sea/Aleutian Islands and the Gulf of Alaska pollock 
fisheries; Lake Hjälmaren Pikeperch; Ne t fishery; Sablefish fishery; Lakes and 
Coorong fisheries, South Au stralia (Mulloway, Cockle , Golden perch, Yellow-
eyed mullet); British Columbia Salmon fishery; Hastings Fishing Fleet Dover Sole Fishery 
7.3. The "Arrangement for the Voluntary Cert ification of Products of Sustainable 
Fishing" by the Nordic Council 
In 2000, a technical working group of the Nordic Council of Ministers developed 
criteria for an environmental label based on an assessment of the sustainability of the fisheries. The report, as adopted in August 2001
18, identified a number of verifiable 
criteria that concentrate on the proce ss of fisheries management by the public 
authorities. No fisheries have been certified  to date. At the international level, the 
Nordic Council has initiated a debate on establishing interna tional eco-labelling 
guidelines in the FAO. 
                                                                                                                                                         
16 Council Regulation (EC) No 882/2003 of 19 May 2003 establishing a tuna tracking and verification 
system. (OJ L 127 , 23.5.2003, p. 1). 
17 http://www.msc.org  
18 “An arrangement for the Voluntary Certification of Products of Sustainable Fishing”, Nordic Technical 
Working Group on Fisheries Ecolabelling Criteria, Final Report, Copenhagen, June 21, 2000. 
 
SL 15   SL 7.4. Other private "logos" present on the market 
Unilever Fish Sustainability Initiative 
http://www.unilever.com/environm entsociety/sustainability/fish/  
This Unilever program aims at guiding their internal selection of sources of whitefish 
supply. Fisheries have been classified fr om "sustainable" to "not sustainable" 
according to 5 criteria, each criteria being quoted by a green /orange/red light system.  
Carrefour - Logo “Pêche responsable” 
Carrefour's own claim to be used on Icelandic cod as from September 2004 
(announcement at Seafood International exhibition, May 2004) 
7.5. Other considerations 
In parallel to the development of eco-label ling schemes, certain supermarket chains 
have committed themselves to restrict their supply of fish to sustainable fisheries. 
They have started to develop and join certification program s to this end. In addition 
to that, some others have even decided not to offer fish for sale at all.  
On the other hand, it may be assumed  that consumer interest in environmentally -
friendly products could contribute to a growing market for fisheries products. It 
remains difficult to quantify the demand fo r eco-labelled products, as recent studies 
show certain limits in this regard. In a recent study in the US, the interrogated 
consumers indicated a preference for eco-lab elled products; in contrast to that, an 
analysis of the shopping basket showed that the price was the first criterion of choice. 
In other terms, the success of an eco-labell ing scheme would depend, at least in part, 
on the additional costs which it carries with it. Moreover, consumer interest varies 
from country to country, depending on market  peculiarities and public perception of 
the concept of sustainability. 
 
SL 16   SL ANNEX II  
Minimum requirements for eco-label ling schemes for fishery products 
1. P RECISE , OBJECTIVE AND VERIFIABLE CRITERIA  
The certification standard should rest on preci se, objective and verifi able criteria and, 
where possible, be based on international standards.  
Eco-labelling schemes should deliver what they promise and not promise what they 
cannot deliver. The award of the eco-label should be based on cer tification standards 
and criteria that guarantee that the product meets the claims made. Criteria must be 
objective and precise, in order to forestall allegations of subjectivity. Criteria must 
also be verifiable, i.e. they must reflect  measurable elements, and be monitored by 
way of appropriate and recognised indica tors. A criterion that “the fishery is 
conducted in a sustainable manner”, without  any further objective parameters, would 
be obviously difficult to verify. On the ot her hand, requiring that "the fishery is 
subject to a management plan base d on the precautiona ry approach" and  indicating 
the specific features of the manageme nt plan that are required under the 
precautionary approach would be objective,  precise and verifiable. Using "effort 
stays below F MSY" as a criterion is even more st ringent and would allow for more 
precise measurement of the ach ievements of the scheme.  
Furthermore, certification standard and crit eria should be subject  to appropriate and 
participatory consultation of interested  parties. Finally, wherever relevant 
international standards and/ or generally accepted standards for the conservation and 
management of living marine resources exis t, they should be used as a reference-
point for eco-labelling criteria. One such reference-point is the FAO Code of Conduct for Responsible Fisheries.  
8. I
NDEPENDENT ASSESSMENT AND CHAIN OF CUSTODY  
Eco-labelling schemes should be based on independent assessment and ensure the 
accurate identification of the product throughout the ch ain, “from the net to the 
plate”. Appropriate procedures, includi ng appeal and complaint procedures, should 
be in place.  
In order to protect consumers and the fi shing industry, an eco-labelling scheme 
should be reliable and credible. To this end, the standa rd-setting body, the 
accreditation body and the cert ification bodies should be independent from one 
another. Without a proper separation of their respective responsibilities, the 
independence and integrity of eco-labe lling schemes cannot be guaranteed. 
Accreditation and certification bodies and their respective procedures should also 
comply with the relevant international ISO standards.  
In practice, eligibility for an eco-label has to be assessed against the relevant 
certification standard by independent cer tifying bodies. The certification process 
should be based on a clear assessment pro cedure and should cover both the fishery 
 
SL 17   SL and the post-harvest chain so that eco-labelli ng can be seen to be fair to all producers 
and provide credible guarantees for the consumer. A chain of custody would then 
have to be constructed by a description of  the technical means which ensure adequate 
traceability all the way thr ough to the final consumer..  
Where levels of performance are set, either  for a fisheries management system, a fish 
stock or a fishing vessel, they should be  capable of being adequately monitored. 
After the initial assessment, and in order to uphold the credibility of the scheme for 
consumers and its economic benefits fo r fishermen, there should be a regular 
evaluation to verify that th e product continues to  meet the requirements and to ensure 
a regular validation of the criteria used.  
9. O PEN ACCESS  
Eco-labelling schemes should not discriminate in terms of access to the certification 
process. 
With regard to international trade, eco-la belling schemes should in no case lead to a 
distortion of trade or competition. Su ch schemes should not be unfairly 
discriminatory as to which fisheries, whic h vessels or which products are eligible for 
certification. Eco-labelling schemes should be  open to all products marketed within 
the Community, whatever their provenanc e, in order to comply with the 
Community’s WTO obligations under the T echnical Barriers to Trade Agreement. 
They should not discriminate between domestic goods and imports, or between 
products from different trading partners.  
Developing countries contribu te substantially to the Co mmunity’s supplies of fish 
and fisheries products. The use of eco-labell ing schemes could thus be an additional 
opportunity for them to get added value fo r their products. Speci al arrangements and 
technical and financial assistance would allo w them to participate in such schemes. 
Fisheries Partnership Agreements could be  appropriate vehicles to this end.  
Consideration must also be given to the potential difficu lties that small and medium 
enterprises (SMEs) could encounter in acceding to eco-labelling schemes. Stock 
assessment and criteria monitoring are of ten highly demanding in terms of data 
quantity and data quality . This implies significant costs, which may go beyond the 
means of SMEs. The Commission would theref ore encourage the use of alternative, 
less data demanding, methods for stock a ssessment where SMEs are concerned. The 
schemes should however provide for equal guarantee of sustainability for the 
fisheries concerned.  
Finally, it could also be the case that eco-labelling schemes already in operation 
encounter difficulties in complying with mini mal requirements set. In such a case a 
reasonable delay should be foreseen  for adaptation if ever needed. 
10. C ONTROL OF ECO -LABELLING SCHEMES  
Eco-labelling schemes should be properly cont rolled, in order to ensure that they 
comply with the minimal requirements, that  certification is sa tisfactory and that the 
information provided to consumers is accurate. 
 
SL 18   SL Adequate controls will reinforce the cred ibility of schemes for consumers and offer 
additional guarantees to the fishermen that the schemes are applie d in an independent 
and non-discriminatory manner. The m onitoring and control of the Common 
Fisheries Policy will provide elements wh ich may also be of interest for the 
supervision of the scheme. This will be of particular importance in situations where 
the participants in a certified fishery fail to comply with applicable conservation and management measures. 
11. A
CCURATE INFORMATION OF THE CONSUMER  
The certification standard used to award an eco-label should be  available to the 
consumer. Product information at the point of sale should re flect the assessment 
undertaken. 
It is essential that  consumers know what an eco-labe lling scheme stands for. The 
certification standard together with the cr iteria used should therefore be made 
available to consumers so that they can s ee for themselves what a given eco-labelling 
scheme represents. In addition, the information on the product at the point of sale should accurately refl ect the certification standard. Without this, there would be a 
risk of misleading consumers about th e real significance of eco-labels.