EU je v odziv na finančno krizo začela z obsežno reformo bonitetnega okvira za banke s ciljem povečati odpornost bančnega sektorja EU. Eden od glavnih elementov reforme je bila implementacija mednarodnih standardov, o katerih se je dogovoril Baselski odbor za bančni nadzor, konkretneje tako imenovana „reforma Basel III“. Zahvaljujoč tej reformi je bil bančni sektor EU ob začetku koronavirusne krize odpornejši. Vendar pa, čeprav je splošna raven kapitala bank EU zdaj v povprečju zadovoljiva, se nekateri problemi, ki so bili ugotovljeni ob nastopu krize, še niso obravnavali. Zlasti sta še vedno prisotna dva glavna problema. Prvič, privzete metode, ki jih banke uporabljajo za izračun svojih kapitalskih zahtev (t. i. „standardizirani pristopi“), ne zajamejo dovolj dobro tveganj, ki so jim banke izpostavljene (tj. niso dovolj občutljive na tveganje), kar povzroča neustrezne (previsoke ali prenizke) kapitalske zahteve. To lahko negativno vpliva na dejavnosti bank. Drugič, s sofisticiranimi metodami, ki jih lahko uporabljajo predvsem velike banke (t. i. „pristopi notranjih modelov“), se pridobijo zelo različne kapitalske zahteve za podobna ali celo enaka tveganja. Zaradi tega je težko primerjati kapitalske količnike med bankami, kar zmanjšuje zaupanje v te količnike ter s tem v uporabo notranjih modelov bank. Poleg tega je za nekatere vrste sredstev na voljo premalo dovolj kakovostnih podatkov, da bi bilo omogočeno zanesljivo in robustno modeliranje kapitalskih zahtev. Banke, ki uporabljajo notranje modele za ta sredstva, zato morda nimajo dovolj kapitala za kritje povezanih tveganj.

Potrebi po odpravi teh pomanjkljivosti z dokončanjem reforme po krizi, dogovorjene na mednarodni ravni, se pridružuje prehod na bolj trajnostno gospodarstvo, ki vključuje tveganja za banke, ki jih bodo morale ustrezno upravljati, da se bo zagotovila finančna stabilnost. Strategija za trajnostno financiranje je poudarila potrebo po večji vključitvi podnebnih in okoljskih tveganj v bonitetni okvir EU. Obstoječe pravne zahteve same ne zadoščajo za zagotavljanje spodbud bankam za sistematično in dosledno upravljanje okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj.

Drugo področje, na katerega se osredotoča reforma, je ustrezno izvrševanje bonitetnih pravil. V tem pogledu imajo nadzorniki ključno vlogo. Nadzorniki morajo imeti v ta namen na voljo potrebna orodja in pooblastila (npr. pooblastila za izdajo dovoljenj bankam za opravljanje njihovih dejavnosti, preverjanje ustreznosti njihovega upravljanja ali sankcioniranje v primeru kršitve pravil). Čeprav zakonodaja EU zagotavlja minimalno raven harmonizacije, se orodja in postopki za nadzor med državami članicami zelo razlikujejo. To razdrobljeno regulativno okolje pri določitvi nekaterih pooblastil in orodij, ki so na voljo nadzornikom, in njihove uporabe v državah članicah ogroža enakost konkurenčnih pogojev na enotnem trgu ter vzbuja dvome o dobrem in preudarnem upravljanju bank EU in njihovem nadzoru. Ta problem je še posebej pereč v okviru bančne unije. Razlike v 19 različnih pravnih sistemih preprečujejo, da bi enotni mehanizem nadzora uspešno in učinkovito opravljal svoje nadzorne funkcije. Poleg tega morajo čezmejne bančne skupine opraviti številne različne postopke za isto bonitetno vprašanje, s čimer se neupravičeno povečajo upravni stroški.

Tržna disciplina je še eno pomembno orodje. Da bi lahko vlagatelji opravljali svojo vlogo, tj. spremljanje obnašanja bank, morajo imeti dostop do potrebnih informacij. Zaradi trenutnih težav v zvezi z dostopom do bonitetnih informacij udeleženci na trgu ne dobivajo potrebnih informacij o bonitetnem položaju bank. To na koncu zmanjša učinkovitost bonitetnega okvira za banke in potencialno vzbuja dvome o odpornosti bančnega sektorja, zlasti v stresnih obdobjih.