[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 14.9.2006

COM(2006) 496 konč.

POROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU IN EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU

Tretje poročilo o uporabi Direktive Sveta o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (85/374/EGS z dne 25. julija 1985, kakor je bila spremenjena z Direktivo 1999/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. maja 1999)

POROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU IN EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU

Tretje poročilo o uporabi Direktive Sveta o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (85/374/EGS z dne 25. julija 1985, kakor je bila spremenjena z Direktivo 1999/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. maja 1999) (Besedilo velja za EGP)

KAZALO

1. UVOD 4

2. OZADJE 4

3. UPORABA DIREKTIVE 85/374/EGS V OBDOBJU 2001–2006 5

3.1. Resolucija Sveta z dne 19. decembra 2002 o spremembi Direktive o odgovornosti za proizvode z napako 5

3.2. Poročilo Lovells (objavljeno leta 2003) 6

3.3. Poročilo Fondazione Rosselli (objavljeno leta 2004) 6

3.4. Sklepi sestankov z delovnimi skupinami (2003/2004) in sklepne ugotovitve vprašalnika, ki ga je pripravila Evropska komisija (2005/2006) 7

3.5. Sodbe Sodišča Evropskih skupnosti 8

4. NADALJNJE DELO 8

5. SKLEPI 11

1. UVOD

Komisija mora v skladu s členom 21 Direktive 85/374[1] (v nadaljnjem besedilu „Direktiva“) redno preverjati učinkovitost pravnega okvira odgovornosti za proizvode. Prvo poročilo COM(1995) 617 je bilo predloženo leta 1995. Drugi pregled je bil uveden z Zeleno knjigo o odgovornosti za proizvode, sprejeto julija 1999 (COM(1999) 396 konč.), in je privedel do drugega poročila, objavljenega 31. januarja 2001 (COM(2000) 893 konč.).

To tretje poročilo ustrezno upošteva rezultate zadnjih dveh študij, izvedenih za Evropsko komisijo[2], rezultate srečanj z zainteresiranimi strankami in njihove odgovore na vprašalnik, ki je bil poslan konec leta 2005.

Na zahtevo Resolucije Sveta z dne 19. decembra 2002 o spremembi Direktive o odgovornosti za proizvode z napako (2003/C 26/02) to poročilo obravnava tudi vprašanje odgovornosti dobaviteljev.

Splošni zaključek poročila kaže, da je izvajanje Direktive na splošno zadovoljivo in da trenutno niso potrebne nobene spremembe. Prav tako poročilo navaja, da uporaba nacionalnih zakonodaj v nekaterih okoliščinah vodi do različnih rezultatov, kar pa ne vpliva na delovanje notranjega trga. Evropska komisija bo te okoliščine še naprej natančno spremljala.

2. OZADJE

Direktiva 85/374/EGS o odgovornosti za proizvode z napako je leta 1985 v Skupnosti uvedla načelo odgovornosti za brezhibnost. V skladu s to direktivo mora proizvajalec premičnine z napako poravnati vso škodo, povzročeno telesni integriteti ali premoženju posameznika, ne glede na to, ali je proizvajalec ravnal malomarno ali ne. Direktiva 99/34/ES je področje uporabe te vrste odgovornosti za proizvode razširila na nepredelane primarne kmetijske proizvode.

Ta zakonodaja velja za vsak proizvod, ki se trži v Evropskem gospodarskem prostoru, in neposredno zadeva tako potrošnike kot tudi proizvajalce. Ta zakonodaja naj bi z doseganjem pravičnega ravnovesja tveganja med tema dvema skupinama združila interese potrošnikov s politikami enotnega trga (in sicer prostim pretokom blaga in odpravo izkrivljanja konkurence).

Direktiva o odgovornosti za proizvode vključuje naslednje glavne elemente:

- odgovornost proizvajalca za brezhibnost;

- dokazno breme glede škode, napake in vzročne zveze med obema nosi oškodovanec;

- solidarna odgovornost vseh udeležencev v proizvodni verigi, s čimer se zagotovi finančna garancija za odškodnino;

- prag 500 EUR za utrpelo škodo, da bi se izognili prevelikemu številu sodnih sporov;

- razbremenitev proizvajalca, če dokaže obstoj nekaterih dejstev, izrecno določenih v Direktivi;

- časovno omejena odgovornost na podlagi enotnih rokov;

- nezakonitost določb, ki omejujejo ali izključujejo odgovornost do oškodovanca.

Direktiva državam članicam z vidika njihovih različnih pravnih tradicij dovoljuje odstopanje od skupnih pravil („možnosti“) glede nekaterih točk tako, da:

- ne razbremenijo proizvajalca, tudi če ta dokaže, da raven znanstvenega in tehničnega napredka v času, ko je dal proizvod v promet, ni bila takšna, da bi bilo mogoče napako odkriti;

- se določi zgornja finančna meja za škodo zaradi smrti ali telesne poškodbe, ki so jo povzročili enaki predmeti z isto napako, ki ne sme biti manjša od 70 milijonov EUR.

3. UPORABA DIREKTIVE 85/374/EGS V OBDOBJU 2001–2006

SVET, KOMISIJA IN NEFORMALNE DELOVNE SKUPINE, KI JIH JE ORGANIZIRALA KOMISIJA, SO V TEM OBDOBJU SPREJELI šTEVILNE UKREPE. SVET JE SPREJEL RESOLUCIJO, KOMISIJA PA JE NAROčILA IZVEDBO DVEH šTUDIJ ZA OCENO RAZLIčNIH VIDIKOV DNEVNEGA IZVAJANJA DIREKTIVE. POLEG TEGA STA BILI LETA 2003 OBLIKOVANI DVE RAZLIčNIH DELOVNI SKUPINI, KI STA ZDRUžILI MNENJA PRIZNANIH IZVEDENCEV IN AKADEMSKIH STROKOVNJAKOV.

Nenazadnje je treba poudariti, da Evropska komisija še naprej natančno spremlja proces izvajanja in uporabe Direktive v EU. Direktiva 85/374/EGS je bila prenesena in se uporablja v 25 državah članicah.

3.1. Resolucija Sveta z dne 19. decembra 2002 o spremembi Direktive o odgovornosti za proizvode z napako[3]

Svet v tej resoluciji meni, da je treba oceniti, ali je treba Direktivo spremeniti tako, da bodo nacionalni predpisi o odgovornosti dobaviteljev temeljili na enakih načelih kot sistem odgovornosti proizvajalcev v Direktivi.

3.2. Poročilo Lovells (objavljeno leta 2003)

Ta študija je bila izvedena v imenu Evropske komisije, da se analizira in primerja praktične učinke različnih sistemov, ki veljajo v državah članicah Evropske unije glede postopkovnih vidikov škodnih zahtevkov za proizvode z napako.

Poročilo je pokazalo, da je v skoraj vseh državah članicah pri uporabi Direktive prvič prišlo do nekaterih skupnih izkušenj. Na podlagi splošnega sklepa poročila naj bi Direktiva vsaj v tem, da se je enotno izvajala in razlagala, zagotavljala skupno raven zaščite potrošnikov in skupno podlago za odgovornost proizvajalcev. Raziskava je tudi pokazala, da v skladu s prevladujočim (čeprav ne splošnim) mnenjem Direktiva in sistem odgovornosti za proizvode, kateremu pripada, v celoti zagotavljata ustrezno ravnotežje med interesi proizvajalcev/dobaviteljev in potrošnikov. Poleg tega je raziskava pokazala, da nobena posamezna kategorija oseb, ki jo pogoji Direktive zadevajo, ni enotno pozvala k obsežni reformi Direktive. Dejansko so številni (zlasti proizvajalci in zavarovatelji) menili, da razvoj dogodkov na bolj splošnih področjih, kot so dostop do pravnega varstva, reforme postopkov in zaznane spremembe v „kulturi škodnih zahtevkov“, predstavlja nevarnost rušenja obstoječega ravnotežja.

Treba je opozoriti, da kljub mnenju predstavnikov potrošnikov in manjšega števila drugih udeležencev, po katerem Direktiva naj ne bi zagotavljala ustreznega ravnotežja, ni bila omenjena nobena pomanjkljivost. To seveda ne zmanjšuje pomena izraženih stališč, vendar pa je težko sklepati, da je Direktiva v katerem koli bistvenem pogledu že v osnovi pomanjkljiva.

Splošna sprejetost glavnih določb Direktive je glede na naravo reform, ki so bile z njo uvedene, in protislovja, povezana z zgodovino njenega sprejetja in izvajanja, izjemen dosežek. Poleg tega raziskava, izvedena v teku tega poročila, ni razkrila nobenih očitnih in doslednih zahtev iz EU po bistveni reformi Direktive. Dejansko so mnogi udeleženci zahtevali, da se reforma sploh ne izvede. Zlasti so številni od njih predlagali, da je bolje počakati na rezultate razvoja dogodkov na ostalih področjih, ki bi lahko vplivali na praktično delovanje sistemov odgovornosti za proizvode in s tem na Direktivo. To vključuje dogodke na ravni EU na področjih, kot so predpisi o varnosti proizvodov, dostop do pravnega varstva in varstvo potrošnikov na splošno.

3.3. Poročilo Fondazione Rosselli (objavljeno leta 2004)

Ta študija je bila izvedena v imenu Evropske komisije, da se analizira gospodarski vpliv klavzule o tveganju pri razvoju, kakor je določeno v členu 7(e) Direktive 85/374/EGS o odgovornosti za proizvode z napako. Ta klavzula izključuje odgovornost za škodo zaradi napake, ki je glede na raven znanstvenega in tehničnega napredka v času razvoja proizvoda ni bilo mogoče predvideti.

Razumevanje člena 7(e) je povzročilo težave in različne razlage različnih sodišč: glej primere o okuženi krvi: V zadevi A v National Blood Authority (1999) (kri, okužena s hepatitisom C) in Hartman v Stichting Sanquin Bloedvoorziening (1999) (kri, okužena s HIV) sta glavno civilno sodišče v Angliji in okrajno sodišče v Amsterdamu sprejeli navidezno nasprotna sklepa.

Klavzula o tveganju pri razvoju je bila določena za vzpostavitev zadovoljivega kompromisa med potrebo po spodbujanju inovacij na eni strani in upravičenimi pričakovanji potrošnikov glede varnih proizvodov na drugi strani. Ključni argument sedanje razprave glede klavzule o tveganju pri razvoju je, da bi odprava te klavzule zadušila inovacije.

Na podlagi ugotovitev iz tega poročila je pogosto uporabljen argument, da naj bi klavzula o tveganju pri razvoju bila pomemben dejavnik doseganja ravnotežja Direktive med potrebo po ohranitvi spodbud za inovacije in interesi potrošnikov, upravičen in temelji na naslednjem:

- klavzula o tveganju pri razvoju ščiti spodbude za inovacije tako, da zmanjšuje tveganja, povezana z inovacijami, ne preusmerja virov s področja raziskav in razvoja v zavarovalne police in sili podjetja, da se prilagodijo najsodobnejši tehnologiji;

- klavzula o tveganju pri razvoju je verjetno eden ključnih dejavnikov za določitev relativne stabilnosti zavarovalnih stroškov odgovornosti za proizvode v evropski industriji in ohranitev števila sodnih sporov na razumni ravni;

- podjetja v sektorjih visoke tehnologije/visoke stopnje tveganja bi imela v režimu objektivne odgovornosti velike težave pri pridobivanju razumne zavarovalne police, ki bi vključevala njihovo tveganje pri razvoju.

Raziskovalni inštitut Fondazione Rosselli je na podlagi kombinacije teh dejavnikov sklenil, da bi bili stroški inovacij proizvajalcev znotraj okolja objektivne odgovornosti izjemno visoki in bi dolgoročno vplivali na potrošnike. Dejansko je sklep študij Lovells in Rosselli ta, da je treba takšno klavzulo ohraniti.

3.4. Sklepi sestankov z delovnimi skupinami (2003/2004) in sklepne ugotovitve vprašalnika, ki ga je pripravila Evropska komisija (2005/2006)

Ekonomsko-socialni odbor je v svojem mnenju o Zeleni knjigi iz leta 1999 predlagal zamisel o opazovalnici za spremljanje izvajanja Direktive. Ustanovljeni sta bili dve delovni skupini: skupina strokovnjakov, ki so jih imenovali nacionalni organi, in skupina zainteresiranih strank. Obe skupini pomagata Komisiji pri stalnem pregledu obstoječe zakonodaje na področju odgovornosti za proizvode. Prvi sestanek je bil osredotočen predvsem na rezultate obeh študij, ki sta bili izvedeni v imenu Komisije („študija Lovells“ in „študija Rosselli“).

Zainteresirane stranke in strokovnjaki na splošno zagovarjajo ohranjanje ravnotežja med nasprotujočimi si interesi, ki ga je dosegla Direktiva. Predložena ni bila nobena zahteva po obsežnih reformah. Kljub temu je nekaj članov izrazilo zaskrbljenost zaradi različnih razlag, ki so jih nacionalna sodišča dala o nekaterih določbah Direktive, kar lahko po njihovem mnenju povzroči izkrivljanje konkurence v državah članicah. Vsi udeleženci so se strinjali, da je lahko pri odpravljanju teh nedoslednosti odločilnega pomena sodna praksa Sodišča Evropskih skupnosti, ki ga nacionalna sodišča vse pogosteje pozivajo, da razsoja o sklicevanjih na predhodne odločitve.

Komisija je po drugi strani konec leta 2005 z vprašalnikom želela izvedeti, ali člani prej omenjenih skupin menijo, da so se od objave poročila leta 2001 okoliščine bistveno spremenile.

Zainteresirane stranke in strokovnjaki večinoma menijo, da ima Direktiva za potrošnike pozitiven in ugoden učinek. Velika večina prejetih odgovorov kaže na odsotnost kakršne koli bistvene spremembe zakonodaje EU od leta 2001. Mnenja večine udeležencev je mogoče označiti kot „na splošno zadovoljni s trenutnim stanjem“ in večina od njih ne vidi nobenega razloga za spremembo Direktive[4]. Prag 500 EUR je bil edina sporna točka, pri kateri so nekateri zahtevali pojasnila, drugi pa njegovo ukinitev. Prihodnje razprave in spremljanje bi lahko temeljili na tej temi.

3.5. Sodbe Sodišča Evropskih skupnosti

Sodišče Evropskih skupnosti je od leta 2001 in do priprave tega poročila razsojalo o devetih različnih primerih v zvezi z Direktivo 85/374/EGS.

Sodišče Evropskih skupnosti je v zadevi Veedfald (C-203/99) dalo nekatere smernice za pojem „škode“; v primerih proti Franciji (C-52/00), Grčiji (C-154/00) in Španiji (C-183/00) je obravnavalo nekatera vprašanja nacionalnih ukrepov prenosa; enako v zadevi Skov Æg (C-402/03), v zadevi Declan O’Byrne (C-127/04) pa opredelilo pojem „dan v promet“ .

Nazadnje je Sodišče Evropskih skupnosti v eni od svojih najpomembnejših sodb[5] o tej zadevi poudarilo dejstvo, da „… so meje, ki jih zakonodaja Skupnosti določa za področje uporabe Direktive, rezultat zapletenega zagotavljanja ravnovesja različnih interesov. Kakor izhaja iz prve in devete uvodne izjave v preambuli k Direktivi, navedeni interesi vključujejo zagotovilo o neizkrivljanju konkurence, spodbujanje trgovine na skupnem trgu, varstvo potrošnikov in zagotavljanje poštenega sodnega sistema. Komisija v skladu s to odločitvijo opozarja, da osnovna načela Direktive 85/374/EGS zagotavljajo občutljivo ravnovesje med interesi upravičencev, proizvajalcev in njihovih zavarovateljev. Sprememba ali umik teh osnovnih načel, kot so vzročnost – člen 4, zastaralni roki – člena 10 in 17 ter izvzetje iz klavzule o tveganju pri razvoju – člen 7 bi pomenila, da bi razmerja med temi strankami porušila ravnovesje, kar bi povzročilo škodljive gospodarske učinke in zmanjšalo raven varstva potrošnikov.

Zato je ena glavnih prednostnih nalog Evropske komisije še naprej natančno spremljati razvoj dogodkov na področju sodne prakse in praktičnega delovanja sistemov odgovornosti za proizvode.

4. NADALJNJE DELO

Nekateri vidiki Direktive glede varstva potrošnikov in delovanja notranjega trga zahtevajo stalno spremljanje in včasih celo nadaljnja pojasnila. Zaradi različne razlage teh pojmov na nacionalnih sodiščih lahko včasih pride do razlik pri uporabi nekaterih vidikov te direktive med državami članicami, vendar ni veliko dokazov o tem, da bi navedene razlike ustvarjale bistvene ovire za trgovino ali izkrivljale konkurenco v EU[6].

Na tej stopnji je treba opozoriti, da je bilo v poročilu Lovells že poudarjeno, da Direktiva zakonodaj o odgovornosti za proizvode po vsej EU ne usklajuje v celoti, s čimer bi v vsaki državi članici potrošniki in proizvajalci/dobavitelji v podobnih okoliščinah lahko pričakovali enake rezultate. Dejansko je bilo v času sprejemanja Direktive predvideno, da naj bi ta zakonodaje uskladila le deloma, hkrati pa bi „[odprla] vrata za večjo usklajenost“. Kljub temu pa ob upoštevanju sklepov poročila popolna usklajenost v najširšem smislu ni samo nerealna, temveč z vidika omejenega vpliva (če sploh kakšnega), ki bi ga pomanjkanje takšne usklajenosti imelo na notranji trg, tudi nepotrebna.

Evropska komisija v skladu s tem predlaga področja naslednjih pravnih pojmov, na katerih naj bi potekalo natančno in redno spremljanje:

- dokazno breme (čl. 4);

Vprašanja glede dokaznega bremena so še naprej sporna in s praktičnega vidika bistvenega pomena. Nekateri predstavniki potrošnikov menijo, da so potrošniki zaradi bremena, dokazati napako in/ali vzročnost v škodnih zahtevkih za odgovornost za proizvode, neupravičeno prikrajšani. Njihova zaskrbljenost izhaja zlasti iz opaznih težav pri dokazovanju škodnih zahtevkov, ki nastanejo zaradi pomanjkanja pravnih ali drugih virov, potrebnih za ustrezno preiskavo teh zahtevkov, ali zaradi nezmožnosti dostopa do bistvenih informacij. Takšne težave so zlasti velike pri visoko tehnoloških proizvodih ali v primeru domnevnih poškodb, ki so zapletene narave.

Proizvajalci in zavarovatelji pa so po drugi strani zaskrbljeni, da bi vsaka sprostitev pravil glede dokaznega bremena lahko spodbudila „lažne škodne zahtevke“. Dejansko so nekateri proizvajalci predlagali strožjo obveznost, na podlagi katere bi morali upravičenci utemeljiti škodne zahtevke v zgodnjih fazah postopka.

Več držav članic je na različne načine obravnavalo težave, ki jih lahko imajo upravičenci pri dokazovanju krivde. Na Portugalskem in v Avstriji na primer obstaja v primeru neizpolnjevanja pogodbene obveznosti domnevna krivda, pri čemer se dokazno breme prenese na toženca, ki mora dokazati odsotnost krivdnih razlogov.

V številnih državah članicah so bila nacionalna sodišča pripravljena izvajati ugotovitev o obstoju krivde na podlagi dejstva, da ima proizvod napako. O primerih te prakse so poročali na Nizozemskem in Irskem. V takšnih primerih se lahko dokazno breme dejansko obrne, pri čemer mora toženec predložiti dokaze, s katerimi prepriča sodišče o svoji nedolžnosti, ne glede na pomanjkljivost proizvoda. Takšni primeri so bili zabeleženi tudi na Danskem. Podobno je vrhovno sodišče v Španiji v številnih sodbah ugotovilo, da mora upravičenec dokazati samo škodo ter vzročno zvezo med ravnanjem toženca in škodo; krivda se domneva, razen če lahko toženec dokaže, da je ravnal kot zelo dober gospodar. V številnih primerih se bo toženca razbremenilo le, če bo lahko dokazal vpliv nepredvidljivega dogodka ali višje sile ali izključno krivdo upravičenca ali tretje stranke. V Italiji je v primeru poškodbe zaradi „nevarnega“ proizvoda dokazno breme pri tožencu, ki mora, če se želi izogniti odgovornosti, dokazati, da so bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi za preprečitev škode.

- pojem napake (čl. 6);

Direktiva predpisuje test „pričakovanj“ – kar pomeni, da ima proizvod napako, če ne zagotavlja varnosti, ki jo lahko oseba upravičeno pričakuje. Zaradi subjektivne narave testa „pričakovanj“ zanj ni mogoče določiti natančne opredelitve. To vodi v nekatera zelo praktična vprašanja, kot na primer, ali je primerno, da sodišče pri ocenjevanju upravičenih pričakovanj osebe izvede analizo tveganja/koristi, in do kakšne mere je dejansko ravnanje proizvajalca (kot je stopnja vestnosti ali nevestnosti) v tem okviru sploh pomembno. Ta vprašanja izhajajo iz evidentiranih primerov, vendar morajo sodišča v kateri koli državi članici o njih dokončno odločati. Na primer, v navedeni zadevi A and Others v National Blood Authority je glavno civilno sodišče v Angliji navedlo, da se ob ugotavljanju, ali ima proizvod napako, ravnanja toženca ne sme upoštevati. Vendar je v poznejši zadevi Sam Bogle and Others v McDonald's Restaurants Ltd glavno civilno sodišče v Angliji kot primerne navedlo ukrepe družbe McDonalds za usposabljanje njenega osebja v zvezi z varno postrežbo toplih napitkov.

Negotovost se pojavlja tudi pri vprašanju, kaj se zahteva kot dokaz „napake“. V nekaterih primerih so sodišča odločila, da je dovolj, če upravičenec dokaže zgolj nepravilno delovanje proizvoda in da je takšna okvara povzročila poškodbo. V zadevi, o kateri je odločalo Sodišče prve stopnje iz Provanse v Franciji, se je upravičenec poškodoval pri eksploziji stekla na ognjišču, pri čemer je bil natančni vzrok neznan. Po mnenju sodišča upravičencu za dokaz okvare proizvoda ni bilo treba dokazati natančnega vzroka nesreče, saj naj bi zadoščalo, da je škodo povzročila eksplozija stekla.

V podobnem primeru v Belgiji, kjer je šlo za eksplozijo steklenice z brezalkoholno pijačo, upravičencu v skladu z Direktivo ni bilo treba dokazati „natančne narave napake, zlasti glede vseh njenih tehničnih vidikov“.

To je v nasprotju s pristopom sodišč Združenega kraljestva v zadevah Richardson v LRC Products Ltd (kondom, ki je med uporabo počil) in Foster v Biosil (silikonski prsni vsadek, ki se je pretrgal na mestu samem). V obeh primerih je šlo za nepravilno delovanje proizvoda, vendar je bil vzrok nepravilnega delovanja neznan. Za razliko od odločitev, sprejetih v Franciji in Belgiji, je sodišče Združenega kraljestva v obeh primerih odločilo, da mora upravičenec v skladu z Direktivo dokazati ne samo, da je proizvod nepravilno deloval, temveč tudi naravo domnevne napake. Ker upravičenca nista mogla dokazati vzroka nepravilnega delovanja, sta bila škodna zahtevka neuspešna.

- obramba na podlagi tveganja pri razvoju (člen 7(e));

Države članice so imele v skladu s členom 15(1)(b) možnost izključiti obrambo iz svoje izvedbene zakonodaje, vendar sta se za to odločila samo Finska in Luksemburg. Čeprav je Sodišče Evropskih skupnosti glede obsega obrambe dalo nekaj pojasnil[7], je njen natančen obseg nejasen. Dejansko se zdi, da obstaja samo en evidentiran primer uspešne obrambe, in sicer v zadevi Sanquin Foundation na Nizozemskem. V tem primeru so se dobavitelji krvi, okužene z virusom HIV, lahko zanašali na obrambo na podlagi okoliščin, da v času dostave niso imeli na voljo zanesljivega presejalnega preskusa. Zanimivo pa je, da je sodišče Združenega kraljestva v poznejšem primeru s podobnimi okoliščinami odločilo, da obramba na podlagi tveganja pri razvoju ne obstaja.

- najnižji prag (čl. 9);

Države članice to določbo različno razlagajo. V večini držav članic, vključno z Avstrijo, Dansko, Finsko, Nemčijo in Italijo, se prag obravnava kot „odbitni prag“, pri katerem se znesek odškodnine, dodeljen uspešnemu upravičencu (za materialno škodo), zmanjša za določen znesek. V drugih državah, kot sta Nizozemska in Združeno kraljestvo, se prag obravnava kot najnižji znesek, tako da se v primeru škodnega zahtevka nad najnižjim zneskom poravna celotna odškodnina. V Španiji je znesek v izvedbeni zakonodaji izražen kot odbitni znesek, vendar ga v praksi sodišča obravnavajo kot prag, tako da znesek dejansko nikoli ni bil odbit od kakršnega koli povračila škode.

Nižji prag predstavlja težavo zlasti na Finskem, kjer so številni udeleženci predlagali njegovo ukinitev.

- zagovor predpisane skladnosti;

Nekatere zainteresirane stranke in zlasti predstavniki farmacevtske industrije so močno zagovarjali uvedbo zagovora predpisane skladnosti za proizvode, katerih varnost je bila močno regulirana, pod pogojem, da proizvodi v celoti izpolnjujejo veljavne predpise.

- novi proizvodi, napake pri zasnovi izdelka in odsotnost opozarjanja.

Po mnenju nekaterih zainteresiranih strank zlasti v kategoriji proizvajalcev je standard „objektivne odgovornosti“ iz Direktive neustrezen za obravnavo odgovornosti, ki nastane zaradi napak pri zasnovi izdelka ali poškodb zaradi „napak pri obveščanju“, kot je odsotnost opozarjanja.

5. SKLEPI

Komisija po preučitvi pridobljenih informacij v zvezi z uporabo Direktive meni, da na tej stopnji ni potreben noben predlog za njeno spremembo. Evropska komisija zlasti glede Resolucije Sveta z dne 19. decembra 2002 o spremembi Direktive o odgovornosti za proizvode meni, da bi uveljavitev Resolucije pomenila odmik od cilja uskladitve zakonodaj o odgovornosti za proizvode na podlagi Direktive.

Kljub temu pa je treba poudariti, da je lahko nadaljnje usklajevanje možno tudi z doseganjem najvišjih možnih skupnih osnov za razlago pravnih pojmov Direktive. To se lahko doseže z uporabo:

- sodne prakse Sodišča Evropskih skupnosti.

- pravice Evropske komisije do nadzora (preverjanje nacionalnih ukrepov prenosa, možnost uvedbe postopkov za ugotavljanje kršitev zaradi nepravilne uporabe).

- nadaljnje analize znotraj delovnih skupin.

Komisija v skladu s tem predlaga nadaljnje preverjanje in razpravo znotraj delovnih skupin v letu 2007, ki naj se med drugim nanašata na pojme iz zgoraj navedene točke 4 („Nadaljnje delo“) in katerih cilj je analizirati obstoječi pravni okvir Skupnosti glede odgovornosti za proizvode z napako. S pridobivanjem izkušenj pri uporabi Direktive se lahko poveča tudi praktični pomen neskladij v delovanju Direktive med državami članicami, pri čemer so lahko nekateri posegi Komisije upravičeni.

Komisija mora v skladu s členom 21 Direktive Svetu in Parlamentu predložiti redna poročila. Zato bo nadaljevala s spremljanjem izvajanja in učinkov Direktive ter v svojem naslednjem poročilu o uporabi Direktive 85/374/EGS ocenila vsako morebitno potrebo po prihodnjih spremembah.

[1] Direktiva Sveta 85/374/EGS z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (UL L 21, 7.8.1985, str. 29–33), kakor je bila spremenjena z Direktivo 1999/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. maja 1999 (UL L 141, 4.6.1999, str. 20–21) in popravljena s korigendumom (UL L 283, 6.11.1999, str. 20). Datum začetka izvajanja Direktive je bil 25. julij 1988.

[2] LOVELLS, Product liability in the European Union; 2003; in FONDAZIONE ROSSELLI, Analysis of the Economic Impact of the Development Risk Clause as provided by Directive 85/374/EEC on Liability for Defective Products; 2004.

[3] Resolucija Sveta z dne 19. decembra 2002 o spremembi Direktive o odgovornosti za proizvode z napako (UL C 26, 4.4.2003, str. 2–3).

[4] Na primer, samo tri zainteresirane strani nasprotujejo dejanski formulaciji člena 7(e) (klavzula o tveganju pri razvoju); samo pet zainteresiranih strani in ena država članica je zahtevalo ustanovitev odškodninskega sklada za celotno EU.

[5] Sodba SES v zadevi C-154/00 (Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki) z dne 25/4/2002, odstavek 29.

[6] Kot sklep #4 v poročilu Lovells dobesedno navaja.

[7] Sodba Sodišča Evropskih skupnosti (peti senat) z dne 29. maja 1997. Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velike Britanije in Severne Irske. Zadeva C-300/95. Recueil 1997, str. I-0264.