POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU

Poročilo o izvajanju Direktive 2004/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta o omejevanju emisij hlapnih organskih spojin zaradi uporabe organskih topil v nekaterih barvah in lakih in proizvodih za ličenje vozil ter o spremembi Direktive 1999/13/ES

1. Uvod

Direktiva 2004/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta (v nadaljnjem besedilu: direktiva o barvah) omejuje emisije hlapnih organskih spojin (v nadaljnjem besedilu: HOS) zaradi uporabe organskih topil v nekaterih barvah, lakih in proizvodih za ličenje vozil.

Namen direktive o barvah je, da se prepreči ali zmanjša onesnaževanje zraka zaradi prispevka HOS k nastajanju ozona v prizemni plasti[1] in sekundarnih trdnih delcev. Direktiva dopolnjuje ukrepe, ki jih je treba sprejeti na nacionalni ravni, da se zagotovi skladnost z zgornjimi mejami emisij HOS, kot so določene v Direktivi 2001/81/ES o nacionalnih zgornjih mejah emisij za nekatera onesnaževala zraka (v nadaljnjem besedilu: direktiva NEC). Proizvodi, ki jih zajema, so barve in laki, ki se nanašajo na zgradbe, njihovo opremo in vgradne dele ter povezane strukture iz dekorativnih, funkcionalnih in zaščitnih razlogov, ter proizvodi za ličenje vozil[2].

Direktiva o barvah določa, da vsebnost HOS v proizvodih, ki spadajo na njeno področje uporabe in so dani v promet po 1. januarju 2007, ne sme presegati mejnih vrednosti, določenih v prilogi II navedene direktive. Strožje mejne vrednosti HOS (faza II) se za barve in lake uporabljajo od 1. januarja 2010. Direktiva o barvah zahteva tudi označevanje proizvodov z navedbo vsebnosti HOS ter tako pomaga obveščati potrošnike o možnosti izbire. Države članice morajo vzpostaviti program spremljanja za preverjanje skladnosti z mejnimi vrednostmi HOS in zahtevami glede označevanja ter redno poročati Komisiji o rezultatih.

To je drugo poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu, ki zagotavlja pregled izvajanja direktive o barvah v državah članicah. Prvo poročilo[3] je bilo sprejeto leta 2011. Trenutni pregled tematske strategije o onesnaževanju zraka[4] vključuje celostno oceno virov emisij HOS in možno stroškovno učinkovito zmanjšanje ukrepov. Zato ni bil opravljen noben poseben pregled direktive o barvah.

Kot dopolnilni ukrep na evropski ravni je treba omeniti, da zdaj obstajajo „znaki za okolje“ za notranje in zunanje barve ter lake[5]. Ti znaki za okolje med drugim zahtevajo strožje prostovoljne omejitve vsebnosti HOS v proizvodih, kar pomeni nadaljnje zmanjšanje emisij HOS zaradi bolj ozaveščene izbire proizvodov s strani potrošnikov.

2. Izvajanje

2.1. Uvod

Člen 7 direktive o barvah določa, da morajo države članice poročati o rezultatih programa spremljanja, da dokažejo skladnost z zahtevami te direktive. Člen 7 prav tako določa, da morajo države članice poročati o kategorijah in količini proizvodov, ki so dovoljene v skladu s členom 3(3) direktive o barvah.

Države članice so morale do 1. julija 2012 predložiti svoje drugo poročilo, ki zajema leto 2010, v zvezi s strožjimi mejnimi vrednostmi HOS faze II (Priloga II k direktivi o barvah), ki se uporabljajo za barve in lake od 1. januarja 2010. Komisija[6] je pripravila in sprejela skupni obrazec, da bi spodbudila dosledno poročanje držav članic.

Poročila o izvajanju je poslalo vseh 27 držav članic. Ta poročila in njihove naknadne ocene so na voljo na spletni strani Komisije[7].

To poročilo, v katerem so povzete glavne ugotovitve ocene informacij, ki so jih poslale države članice, se osredotoča na dva vidika izvajanja direktive o barvah, in sicer:

· kateri programi spremljanja so bili vzpostavljeni za preverjanje zahtev direktive o barvah, tj. ukrepe, ki jih v glavnem izvajajo pristojni organi držav članic;

· kako dobro države članice izpolnjujejo tehnične zahteve direktive o barvah, tj. izvedbene ukrepe, ki so jih sprejeli proizvajalci, uvozniki ter prodajalci barv in lakov na debelo in drobno.

2.2. Programi spremljanja

Informacije za leto 2010, ki so jih posredovale države članice, kažejo, da je spremljanje skladnosti z mejnimi vrednostmi vsebnosti HOS (Priloga II) in zahtevami glede označevanja (člen 4) napredovalo ali vsaj ostalo na isti ravni kot leta 2007.

Države članice imajo različne pristope k spremljanju skladnosti. Ti lahko vključujejo fizične preglede (npr. vzorčenje in analizo proizvodov za barvanje; vizualni pregled nalepk) in/ali bolj oddaljeni revizijski pristop s pregledi dokumentacije, ki jo predložijo proizvajalci. V nekaterih primerih se zahtevnejši postopek pregledovanja/vzorčenja izvede le, če ga sprožijo revizijske pripombe. Za spodbujanje učinkovitejšega spremljanja so nekatere države članice navedle, da razmišljajo o uporabi alternativnih pristopov k preverjanju skladnosti, npr. da bi od proizvajalcev zahtevali, da izpolnijo vprašalnik in ga vrnejo z vzorci proizvodov; sheme samocertificiranja.

Čeprav so se med posameznimi državami članicami pokazale velike razlike, je bilo leta 2010 v EU-27 opravljeno precejšnje število inšpekcijskih pregledov prostorov, pri čemer je bilo opravljenih okoli 4 700 inšpekcijskih pregledov za preverjanje vsebnosti HOS v proizvodih in/ali njihovega označevanja. Pregledi so zajeli vse akterje, vključene v dajanje proizvodov v promet, tj. proizvodnjo, uvoz ter prodajo barv in lakov na debelo in drobno. Na ravni posameznih držav članic se je število sporočenih inšpekcijskih pregledov gibalo od nič (tri države članice) do 830.

Z velikimi odstopanji na ravni držav članic je bila analizirana tudi vsebnost HOS v velikem številu vzorcev barv in lakov, in sicer je bilo leta 2010 v EU-27 opravljenih več kot 19 000 analiz. Štiri države članice so analizirale več kot 1 000 vzorcev (največje število je bilo 11 800), pet držav članic pa ni izvedlo nobenih analiz. Najpogosteje so bili analizirani proizvodi za barvanje in lakiranje, ki so jih prodajali trgovci na drobno (ti so predstavljali 41 % vzorcev).

Leta 2010 je bilo v EU-27 opravljenih 121 000 pregledov nalepk proizvodov, bodisi vizualno ali z drugimi metodami, čeprav so bile med državami članicami tudi tu velike razlike. Na ravni posameznih držav članic se je število pregledov gibalo od nič (pet držav članic) do 78 000. Proizvodi za barvanje in lakiranje, ki so jih prodajali trgovci na debelo, so bili najpogosteje pregledani za skladnost nalepke (41 % vseh pregledov).

Tiste države članice, ki so sporočile nične ali zelo nizke ravni spremljanja v letu 2010, so za to navedle več razlogov. Veliko držav članic je oviralo pomanjkanje virov, zlasti finančnih. To so pristojni organi v nekaterih državah članicah preprečevali z uporabo orodja za prednostno razvrščanje (npr. spremljanje se je usmerjalo v posebne proizvode) in/ali informacijskih kampanj (za povečanje ozaveščenosti o direktivi o barvah in izboljšanje skladnosti). Pojavile so se tudi težave v zvezi s pomanjkanjem zmogljivosti laboratorijev, certificiranih za analizo vzorcev proizvodov.

2.3. Skladnost z zahtevami glede mejnih vrednosti HOS in označevanja

Mejne vrednosti HOS

Priloga IIA k direktivi o barvah določa dve vrsti mejnih vrednosti za največjo vsebnost HOS v barvah in lakih (v gramih na liter proizvoda, ki je „pripravljen za uporabo“). „Faza I mejnih vrednosti“ se je uporabljala od 1. januarja 2007. Strožja „faza II mejnih vrednosti HOS“ je začela veljati 1. januarja 2010. Zato proizvodi, za katere se je v letu 2010 ugotovilo, da niso v skladu z mejnimi vrednostmi „faze I“, obenem tudi niso bili v skladu z mejnimi vrednostmi „faze II“. Za proizvode za ličenje vozil so se mejne vrednosti HOS iz Priloge IIB k direktivi o barvah uporabljale od 1. januarja 2007 in od takrat niso bile spremenjene.

Za mejne vrednosti HOS faze I je bila splošna stopnja skladnosti relativno visoka z 98,7 % (259 neskladnih vzorcev od skupno 19 525). Najvišji delež neskladnih vzorcev bil ugotovljen pri trgovcih na debelo (neskladnih je bilo 2,5 % vzorcev) in uvoznikih (neskladnih je bilo 2,4 % vzorcev).

Za strožje mejne vrednosti HOS faze II je bila splošna stopnja skladnosti ponovno razmeroma visoka, saj je znašala 97,46 % (500 neskladnih vzorcev). Najvišji delež neskladnih vzorcev bil ugotovljen pri uvoznikih (neskladnih je bilo 6 % vzorcev).

Te visoke stopnje skladnosti dokazujejo, da se mejne vrednosti HOS v EU-27 večinoma upoštevajo, če se jih pregleduje, vendar obstajajo možnosti, da se skladnost še bolj približa 100 %. Splošne ravni skladnosti so podobne tistim, o katerih se je poročalo za leto 2007.

Zahteve glede označevanja

Od približno 121 000 pregledanih vzorcev nalepk v letu 2010 je bilo ugotovljeno, da je skladnih 94,2 % nalepk. Najvišji delež neskladnosti je bil pri uvoznikih. Zaradi razlik v številu analiziranih vzorcev/nalepk ni mogoče ustrezno primerjati ravni neskladnosti med državami članicami.

Razlogi za neskladnost iz podatkov, ki so jih države članice predložile v poročilih, niso razvidni. Čeprav se zdi, da so se stopnje skladnosti od leta 2007, ko so kršitve zahtev glede označevanja predstavljale okrog 20 %, precej izboljšale, obstaja možnost za izboljšanje preverjanja skladnosti, zlasti v tistih državah članicah, kjer se trenutno spremljanje ne izvaja.

Neskladni proizvodi

V večini primerov so države članice, ki so odkrile neskladnosti z mejnimi vrednosti vsebnosti HOS ali označevanjem, predložile tudi podatke o podkategorijah neskladnih proizvodov v skladu s Prilogo I direktive o barvah.

Večina neskladnosti, ki zajema tako mejne vrednosti HOS kot tudi zahteve za označevanje, se nanaša na kategorijo proizvodov 1.1d („notranje/zunanje zaključne in zaščitne barve za les, kovino ali plastiko“). V poročilo so bile kot neskladne z zahtevama tako glede mejnih vrednosti HOS kot označevanja vključene še tri druge kategorije proizvodov, in sicer kategorije 1.1a „mat premazi za notranje zidove in stropove“, 1.1e „notranji/zunanji zaključni laki in lesne lazure“ ter 1.1i. „enokomponentni premazi“.

V primerjavi z neskladnostmi z mejnimi vrednostmi HOS se poroča o večjem številu podkategorij, ki niso skladne z zahtevami glede označevanja, in sicer v vseh, razen v dveh podkategorijah med barvami in laki ter v vseh podkategorijah proizvodov za ličenje vozil.

Ukrepi za zagotavljanje skladnosti

Najpogostejša sankcija, ki so jo sprejele države članice v primeru neskladnosti z mejnimi vrednostmi vsebnosti HOS, je bil umik proizvodov s trga, kot to zahteva direktiva o barvah.

Kot odziv na kršitve zahtev glede označevanja pa so države članice najpogosteje zahtevale, da operaterji popravijo napako v določenem časovnem obdobju, da bi se izognili sodnemu postopku ali denarnim kaznim.

Sodni postopki so bili omenjeni le v eni državi članici in ta ista država članica zahteva, da operaterji izvedejo spremembe vzdolž svoje dobavne verige.

Nekatere države članice so poročale, da so namesto kaznovanja operaterjev za neskladnost konstruktivno svetovale operaterjem o zahtevah direktive o barvah in spremembah, ki so potrebne za zagotovitev skladnosti.

3. Sklep in obeti

Iz informacij, ki so jih države članice poslale v skladu s členom 7 direktive o barvah, je razvidno, da je od leta 2010 večina držav članic vzpostavila spremljanje, da se zagotovi skladnost proizvodov za barvanje in lakiranje, ki so dani v promet. Vendar obstaja manjše število držav članic, ki obveznosti ne izpolnjujejo in še vedno niso vzpostavile ustreznih programov spremljanja.

V državah članicah, ki izvajajo spremljanje, obstaja širok razpon pri pogostosti spremljanja. Te države članice na splošno kažejo dobro skladnost z mejnimi vrednostmi HOS, ki so predpisane v direktivi o barvah, najvišji delež neskladnosti pa je običajno pri uvoženih barvah. Vendar se zdi, da obstaja potreba po boljšem uveljavljanju zahtev glede označevanja.

Države članice, ki zaostajajo, so pozvane, naj hitro sprejmejo potrebne ukrepe za popolno izpolnjevanje obveznosti v zvezi s programi spremljanja.

Komisija bo pozorno spremljala napredek pri teh težavah in bo še naprej pomagala državam članicam pri nadaljnjem izboljševanju ravni uspešnosti z različnimi podpornimi dejavnostmi in ustreznimi izvršilnimi ukrepi.

Državam članicam so zato priporoča, naj si še naprej prizadevajo za spremljanje in izvrševanje tam, kjer to najbolj učinkovito pripomore k zmanjševanju dajanja neskladnih proizvodov za barvanje in lakiranje v promet.

[1] Ozon nastaja pri reakciji HOS, dušikovih oksidov in ogljikovega monoksida na sončni svetlobi.

[2] „Proizvodi za ličenje vozil“ pomenijo proizvode, navedene v podkategorijah v Prilogi II(B) k direktivi o barvah. Uporabljajo se za premaze cestnih vozil, kot so opredeljena v Direktivi 70/156/EGS, ali njihovih delov pri popravljanju vozil, njihovem konzerviranju ali dekoriranju zunaj proizvodnih obratov.

[3] COM(2011) 297:http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0297:FIN:EN:PDF.

[4] Sporočilo Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu: Tematska strategija o onesnaževanju zraka (COM(2005) 446 final), 21.9.2005.

[5] Odločba Komisije 2009/543/ES o določitvi okoljskih meril za podelitev znaka Skupnosti za okolje za zunanje barve in lake, in Odločba Komisije 2009/544/ES o določitvi okoljskih meril za podelitev znaka Skupnosti za okolje za notranje barve in lake.

[6] Sklep Komisije 2010/693/EU z dne 22. julija 2010 (UL L 301, 18.11.2010, str. 4).

[7] https://circabc.europa.eu/w/browse/d8915eeb-0b2f-4d22-824e-1d4b5d969e14.