SL Uradni list Evropske unije C 221/153

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o potrošniški politiki po širitvi EU

(2005/C 221/24)

Evropski ekonomsko-socialni odbor se je 17. julija 2003 odločil v skladu s členom 29(2) Poslovnika, da bo na lastno pobudo pripravil mnenje o: potrošniški politiki po širitvi EU

Strokovna skupina za enotni trg, proizvodnjo in potrošnjo, ki je v tej zadevi zadolžena za pripravo del Odbora, je mnenje sprejela dne 8. septembra 2004 (poročevalec: g. J. PEGADO LIZ).

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 414. plenarnem zasedanju 9. in 10. februarja 2005 (seja z dne 10. februarja) s 95 glasovi za in 2 vzdržanima glasovoma.

1. Uvod in obrazložitev

1.1 Širitev EU s hkratno pridružitvijo desetih novih držav članic ne povzroča samo kvantitativnih težav. Celotna analiza učinka pridružitve na sestavo in delovanje Unije je bila eden od temeljnih nalog Evropske konvencije in vir vrste pobud v osnutku Ustave. Tudi v okviru sektorskih politik je potreben razmislek o vplivih širitve na posamezne prizadete sektorje (1).

1.2 Potrošniška politika in pravo v EU doslej še nista bila predmet sistematičnega in poglobljenega razmišljanja o kvalitativnih posledicah širitve; enako velja tudi za morebitne spremembe in prilagoditve, ki bi jih bilo treba sprejeti, da bi ju prilagodili novemu trgu s približno 500 milijonov potrošnikov.

1.2.1 Na Evropskem dnevu potrošnikov, ki ga je EESO organiziral 14. in 15. marca 2003 v Solunu, je bilo poudarjeno, da bo lahko širitev povzročila odločilne spremembe v vsebinskih usmeritvah potrošniške politike, kar se bo odražalo v sami Pogodbi in konkretno v oblikovanju novih ukrepov za varstvo potrošnikov kot tudi v načinu njihove uporabe in doseganja njihove učinkovitosti z zadostno stopnjo uskladitve na celotnem evropskem prostoru, na katerem se bo raznovrstnost nacionalnih pravnih redov lahko samo znatno povečala.

1.3 Dejansko gre za resničen „kakovostni skok“, drugačen način ravnanja in delovanja, drugačno ukrepanje glede zaščite, varstva in promocije pravic potrošnikov, glede zagotavljanja posvetovanja z njimi in njihovega sodelovanja, zagotavljanja njihove zastopanosti na vseh ravneh političnega odločanja v odslej drugačnem prostoru z različnimi značilnostmi, različnimi potrošniškimi praksami in navadami kot tudi z različnimi kulturnimi tradicijami, pri čemer ne gre pozabiti tudi na različne zakonodaje in kodekse vedenja.

1.4 Cilj tega mnenja je, da bi čim hitreje spodbudili poglobljen razmislek o učinkih širitve na potrošniško politiko in pravo, razmislek, ki bi lahko vodil k predlogom tako o usmeritvah potrošniške politike v letih po vključitvi vseh novih držav članic kot tudi o morebitnih spremembah pravnega reda Skupnosti v zvezi z varstvom, zaščito, promocijo in sodelovanjem potrošnikov ali pa k novim zakonodajnim pobudam, ki se zdijo potrebne.

2. Sprejeta metodologija in pripravljalna dela

2.1 Za pripravo tega mnenja je bilo treba zbrati čimbolj natančne informacije o težavah pri uporabi prava EU v novih državah članicah.

2.2 V ta namen sta bila različnim osebam, odgovornim za ta področja, zlasti iz držav pristopnic, poslana dva vprašalnika: iz javne uprave, reprezentativnih potrošniških organizacij ter iz določenih strokovnih organizacij, ki so bolj neposredno vključene v odnose s potrošniki. Poleg tega je bilo dne 2. decembra 2003 organizirano zaslišanje, ki so se ga dejavno udeležili številni gostje.

2.3 Na podlagi rezultatov opravljenega zaslišanja in analize odgovorov na vprašalnike ter ob upoštevanju dvostranskih stikov, ki so se razvili med celotno fazo priprave osnutka, bo to mnenje služilo kot osnova za oblikovanje sklepov in priporočil o morebitnih spremembah usmeritev glede potrošniške politike po širitvi.

3. Opredelitev reprezentativne potrošniške organizacije kot podlaga za spodbujanje in sodelovanje potrošnikov

3.1 Obstaja soglasje glede ideje, po kateri bi moral biti glavni cilj današnji stvarnosti prilagojene potrošniške politike na razširjenem enotnem trgu vedno večje spodbujanje vloge potrošnikov kot „tržnih partnerjev“ in oblikovanje ter spodbujanje ustreznih sredstev in mehanizmov za njihovo sodelovanje pri opredelitvi političnih usmeritev, ki jih zadevajo (2).

3.2 Res je, da imajo pri uresničevanju tega cilja pomembno vlogo vladne, regionalne in lokalne organizacije v različnih državah članicah kot tudi sektorske strukture, ki pripadajo različnim institucijam in organizacijam Skupnosti, vendar je na splošno sprejeto, da se morajo potrošniki sami na lastno pobudo in v okviru svobode združevanja in povezovanja odločiti, kako se najbolje organizirati za zaščito in zastopanje svojih interesov kot tudi za sodelovanje na različnih ravneh političnega in zakonodajnega odločanja pri razpravi in določanju usmeritev politik, ki jih zadevajo.

3.3 Temeljno načelo na tem področju je lahko samo popolno priznavanje sposobnosti in neodvisnosti organiziranja in vodenja potrošnikov, da bi se lahko združevali in povezovali na lokalni, regionalni, nacionalni ravni, na ravni Skupnosti ali na mednarodni ravni, da bi zagotavljali ustrezno zastopanje svojih interesov in sodelovanje v vseh organih, v katerih se sprejemajo odločitve, ki jih zadevajo. Pri tem gre očitno za obveznost zakonodajalca, tako nacionalnega zakonodajalca kot zakonodajalca Skupnosti.

3.4 Vendar je izrecna in splošna težnja, da bi na ravni Skupnosti določili enake parametre, ki bi zagotavljali, da potrošniške organizacije, ki so jih na lastno pobudo ustanovili potrošniki, enotno upoštevajo temeljna načela oblikovanja in demokratičnega delovanja, ki zagotavljajo dejansko splošno in neodvisno zastopanje potrošnikov.

3.4.1 V tem smislu so bila merila v določenih instrumentih Skupnosti, ki opredeljujejo parametre reprezentativnosti potrošniških organizacij in združenj, ki zagotavljajo njihovo primerljivost na celotnem prostoru Skupnosti (3), ocenjena kot relativno nezadostna.

3.4.2 EU je za posebne namene opredelila določena merila za priznanje reprezentativnih potrošniških organizacij, kakršna so tista, uporabljena v Direktivi 98/27/ES z dne 19. maja 1998 o opustitvenih tožbah (4).

3.4.2.1 Vendar takšna merila, ki napotujejo na „upravno“ odločitev držav članic, ne morejo služiti kot podlaga za enotno opredelitev združenja ali reprezentativne potrošniške organizacije, ki bi bila enaka ali primerljiva v različnih državah članicah na enotnem prostoru notranjega trga.

3.5 Za poskus opredelitve enotnega pojma reprezentativnega združenja potrošnikov je bilo poudarjenih več značilnosti, med katerimi izstopajo naslednje: a) pravna oseba in pravica tožbe; b) neprofitnost; c) glavni namen, vpisan v statutih, mora biti varstvo in zastopanje interesov potrošnikov na splošno (združenja splošnega interesa) ali varstvo in zastopanje njihovih članov, potrošnikov ali uporabnikov dobrin in storitev (združenja posebnega interesa); d) organi združenja morajo biti izvoljeni svobodno po splošnem in tajnem glasovanju članov; e) biti mora finančno neodvisno; f) biti mora neodvisno od politične ali gospodarske oblasti po zgledu podjetij ali organizacij podjetij (ki delujejo na strani ponudbe na trgu).

3.5.1 Predlagano je bilo tudi, da bi bile zadružne organizacije, zlasti potrošniške, enakovredne potrošniškim združenjem (5).

3.5.2 Znova je bila predvidena možnost zahteve po upravnem priznanju reprezentativnosti združenj s strani javnega subjekta, ki bi ga odobrile države članice; v nasprotju s tem je prišlo do ugovarjanja, da bi morala podpora potrošniškim združenjem temeljiti na tehničnih značilnostih in rezultatih dela in ne le odobritvi s strani posameznih oblasti.

3.6 Odbor meni, da bo moralo biti to vprašanje, katerega pomembnost je priznana, zaradi svoje občutljivosti predmet poglobljenega razmisleka Komisije, razmisleka, ki mora biti javno objavljen v okviru pripadajočega sporočila.

3.7 Hkrati in kot predhodni pogoj za primerno izvajanje pravice potrošnikov, da njihove interese, splošne ali posebne, zlasti na ravni Skupnosti zastopajo reprezentativne organizacije, je bilo v obstoječih sistemih odkritih več pomanjkljivosti ali vrzeli.

3.7.1 Najprej zaslužijo posebno pozornost potrebe po usposabljanju kadrov, tehnikov in predavateljev v okviru omenjenih reprezentativnih potrošniških združenj ali organizacij (6).

3.7.2 Prav tako lahko poleg programov splošnega informiranja, namenjenih vsem potrošnikom, potrošniška združenja in organizacije dobijo osebno in predhodno informacijo, da jo lahko širijo med svojimi člani ali potrošniki na splošno v svojih državah ali regijah.

3.7.3 Okrepiti je treba tudi samo zastopanost združenj potrošnikov na ravni Skupnosti v različnih organih Skupnosti, bodisi neposredno, bodisi prek njihovih zvez, čeprav smo lahko zadovoljni z nedavnimi pobudami Komisije za preoblikovanje Odbora potrošnikov (7) in imenovanje odgovorne osebe za odnose s potrošniki v okviru Generalnega direktorata za konkurenco (8), kar zadeva ukrepe, ki jih je treba izvesti na drugih političnih področjih, ki zadevajo potrošnike (9).

3.7.4 Ravno tako pomembno se zdi ponovno periodično organiziranje evropskih forumov o potrošnji, da bi razširili in izboljšali dialog, informiranje in sodelovanje med potrošniškimi organizacijami.

4. Financiranje potrošniških organizacij in združenj

4.1 Ena izmed prvih prednostnih nalog za zagotavljanje primerne zastopanosti potrošnikov je predvidevanje ustreznega financiranja njihovih reprezentativnih struktur, naj gre za njihovo organiziranost ali delovanje (10).

4.2 Neodvisno od nacionalnih sistemov, ki veljajo v vsaki državi, nekateri predstavniki potrošnikov menijo, da lahko samo s podporo in doslednimi spodbudami Skupnosti reprezentativna združenja potrošnikov opremimo s sredstvi, ki so nujno potrebna za njihovo vlogo pri potrebni zaščiti, promociji in zastopanju potrošnikov na regionalni in nacionalni ravni, na ravni Skupnosti in na mednarodni ravni (11).

4.3 Dejansko je bilo na splošno poudarjeno, da lahko potrošniška združenja sama in s sredstvi, ki jih zberejo s članarinami ali lastnimi pobudami, težko dosežejo finančno ravnovesje, tako da bi ohranila svojo neodvisnost od politične in gospodarske oblasti (12). Da bi ohranili ta načela, mora načeloma vsaka finančna podpora zadevati dejavnosti, programe, projekte in pobude, zlasti na področju usposabljanja tehničnih kadrov, izobraževanja potrošnikov in financiranja skupnih dejavnosti za varstvo razpršenih interesov potrošnikov, in ne vsakodnevno vodenje teh organov.

4.4 Sedanji okvir podpore Skupnosti potrošniškim organizacijam in združenjem najdemo zlasti v Odločbi 20/2004/ES z dne 8. decembra 2003 o vzpostavitvi splošnega okvira za financiranje dejavnosti Skupnosti v korist potrošniške politike v EU za obdobje 2004-2007 (13), ki mora biti oblikovana s ponovno obravnavo strategije za potrošniško politiko v obdobju 2002-2006 (tekoči akcijski program) z dne 15. septembra (14).

5. Maksimalna uskladitev varstva potrošnikov na najvišji ravni

5.1 Člen 153 je jasen, ko potrjuje pojem minimalne uskladitve in visoko raven zaščite interesov potrošnikov kot temeljno načelo potrošniške politike Skupnosti (15).

5.2 S tega vidika, ki sicer ni nov (16) in v osnutku ustave ni bil spremenjen, vse direktive, sprejete v zvezi z varstvom potrošnikov, vključujejo poimenovanje „minimalna klavzula“ z naslednjim skupnim besedilom: „Ta direktiva ne ovira držav članic pri sprejemanju ali ohranjanju ugodnejših določb glede varstva potrošnika na področju, ki ga ureja, brez vpliva na njihove obveznosti, ki izhajajo iz Pogodbe.“ (17)

5.3 Vendar se zdi, da na podlagi Zelene knjige o varstvu potrošnikov v EU (18) in kasnejšega sporočila Komisije o strategiji potrošniške politike za obdobje 2002-2006 (19), zadnja usmeritev podpira popolno uskladitev kot sredstvo približevanja zakonodaj na področjih, ki so povezana z varstvom in zaščito potrošnikov.

5.3.1 Ta usmeritev izhaja zlasti iz nedavnih predlogov direktiv o potrošniškem posojilu (20) in nelojalnih trgovskih praksah (21) in ker ga spremlja precenjevanje načela vzajemnega priznavanja (22), se zdi, da določa splošno in ne samo točno določeno smer, ki jo utemeljuje narava zadevnih področij ali nujnost, da se zagotovi uresničevanje bistvenih vidikov notranjega trga.

5.3.2 EESO predvsem ob upoštevanju širitve EU na petindvajset držav članic priznava prednost sprejemanja zakonodajnih instrumentov, ki zagotavljajo največjo možno enotnost pravnih sistemov, ki urejajo pravne odnose med podjetji ali med podjetji in potrošniki vsakič, ko gre za ukrepe za izključno ali prvenstveno zagotavljanje delovanja notranjega trga.

5.3.2.1 Zato EESO meni, da je treba vsakič, ko je to možno, ob upoštevanju narave problematike sprejeti uredbe ali, v skladu z novo nomenklaturo, ki izhaja iz osnutka evropske ustave, „evropske zakone“ (23), ali, če tega ni, direktive oziroma „okvirne zakone“ v skladu z omenjeno nomenklaturo, v okviru katerih se prizadeva za maksimalno uskladitev kot način boljšega zagotavljanja gotovosti in varnosti izvedenega prava.

5.3.3 EESO kljub temu meni, da mora biti uporaba takšne vrste uskladitve podrejena pogoju sine qua non: jamstvu, da se bo varstvo potrošnikov izvajalo na najvišji ravni v skladu s tehnološkim razvojem in sedanjimi znanstvenimi spoznanji kot tudi s prevladujočimi kulturnimi modeli.

5.4 V vseh drugih situacijah, v katerih interesi, ki jih je treba braniti, niso niti bistveno niti temeljno usmerjeni k uresničevanju delovanja notranjega trga in v katerih nasprotno prevladujeta varstvo in zaščita interesov potrošnikov, EESO meni, da je najboljši način zaščite in zagotavljanja teh interesov ohranjanje načela minimalne uskladitve na vedno visoki ravni varstva, pri čemer se državam članicam vseeno pušča možnost, da ohranijo ali uvedejo strožje ukrepe v skladu s Pogodbo in to ob strogem upoštevanju določb člena 153(5).

5.5 Ob pridružitvi desetih novih držav članic EESO svetuje Komisiji, da spremeni svoje stališče glede zadnje usmeritve, po kateri se sistematično daje prednost maksimalni uskladitvi, s tem da bi jo omejili na primere, v katerih gre za nujnost uresničevanja ali delovanja notranjega trga, in vedno skrbeli, da se v teh primerih varstvo potrošnikov zagotavlja na najvišji ravni v skladu s stanjem znanstvenih spoznanj, tehnološkega razvoja in prevladujočih sociokulturnih modelov na zadevnem področju.

5.6 Pod pojmom „znanstvena spoznanja“ razumemo osnovno znanje, ki je namenjeno tistim, ki odločajo o potrošniški politiki. Ta pojem vključuje potrjene rezultate: a) potrošniške teorije, b) empirične raziskave o vedenju potrošnikov in razvoju organizacij, c) ocene ukrepov in projektov, ki jih načrtuje Komisija itd. Očitne vrzeli v razpoložljivosti osnovnega znanja je treba odpraviti z oblikovanjem zmožnosti ustreznega raziskovanja.

5.7 Vendar EESO svetuje, da se vsakič, ko je to možno in to omogoča tehnično-pravni napredek, uporabi uredbo (ali „evropski zakon“ po novi nomenklaturi) kot najprimernejši instrument, ki jamči za dejansko približevanje zakonodaj in učinkovito zagotavlja gotovost in varnost prava pri njegovi uporabi v pravnih odnosih (24).

6. Načelo subsidiarnosti, načelo vzajemnega priznavanja in previdnostno načelo — razlaga in uporaba, ki sta prilagojeni varstvu potrošnikov

6.1 Nekatera temeljna načela v Pogodbi so strukturni elementi izpeljanega prava in nanje se je treba sklicevati vedno, kadar gre za opredelitev narave, bistvenega in primernega značaja kot tudi stvarnega področja regulativnih ukrepov v različnih sektorjih in v okviru izvajanja različnih politik Evropske unije. Tudi potrošniško pravo pri tem ni izjema.

6.2 Med temi načeli lahko zaradi njihove pomembnosti razlikujemo načelo subsidiarnosti (25), načelo vzajemnega priznavanja in previdnostno načelo.

6.3 Dejansko in ne da bi se lotili poglobljene analize pomena načela subsidiarnosti, ki se uporablja za pravno ureditev interesov potrošnikov, izhaja neposredno iz njegovega besedila, povezanega z besedilom člena 153, da smo pred „dvojno subsidiarnostjo“, kot so to imenovali nekateri (26).

6.3.1 Dejansko je poleg rešeta „prvotne“ in splošne subsidiarnosti iz člena 3 B v primeru ukrepov iz člena 153(3)(b) zakonodajalec hotel za le-te stkati še gostejšo mrežo, ki bo delovala kot prava „sekundarna“ subsidiarnost. Ti ukrepi Skupnosti bodo sprejemljivi šele, ko bodo šli skozi rešeto subsidiarnosti, namreč če bodo „dopolnjevali“ ali „podpirali“ pobude držav članic na zadevnih področjih.

6.3.2 Z drugimi besedami, države članice morajo vedno prevzeti pobudo za sprejem ukrepov na nacionalni ravni ali se odločiti, da bodo to storile, da bo Skupnost lahko v danem primeru sprejela ukrep, da bi „dopolnila“ ali „podprla“ te pobude.

6.3.3 Na kratko, Skupnost je tako prikrajšana za vsako lastno pobudo, da bi sprejela kakršen koli ukrep, celo na omenjenih in natančno naštetih področjih in to celo, ko bi bilo njeno dejanje upravičeno z vidika načela subsidiarnosti, kot je izraženo v členu 3 B, drugače kot, da nastopi potem, ko so države članice prevzele pobudo.

6.4 Zato bo nujno potrebno, da predstavniki potrošnikov na vsak način in ob konkretni uporabi načela subsidiarnosti pri institucijah Skupnosti dosežejo, da razlaga slednjega ne bi privedla do blokade sprejemanja potrebnih in proporcionalnih ukrepov za varstvo in zaščito potrošnikov.

6.5 Kar zadeva načelo vzajemnega priznanja (27), je Odbor že imel priložnost, da na poglobljen način izrazi svoje stališče v mnenju na lastno pobudo novembra 2000 (28) po pomembnem sporočilu Komisije o „priznavanju v zvezi s spremljanjem akcijskega načrta za enotni trg“ (29).

6.6 Komisija je za različna sektorska področja objavila programe ukrepov za uporabo načela vzajemnega priznanja, med katerimi izstopajo ukrepi v zvezi z odločbami v kazenskih ter civilnih in gospodarskih zadevah (30).

6.7 Predvsem kar zadeva ukrepe, sprejete v zvezi s potrošniki, se vedno bolj uveljavlja težnja po njihovi širitvi na različna področja, ki so predmet zakonodaje, predvsem ob hkratnem prizadevanju za popolno uskladitev.

6.8 Treba je tudi vedeti, da kljub na splošno upravičeni uporabi teh ukrepov obstajajo področja, na katerih so zaradi njihovega sprejema potrošniki podvrženi različnim zakonodajam držav članic, kar ustvarja situacije, ki so vir zmede in očitno odvračajo od sklepanja čezmejnih pogodb (31).

6.9 Zato opozarjamo Komisijo na nujnost previdne uporabe, ki je prilagojena stvarnosti vsakega sektorja, kadar gre za uporabo načela vzajemnega priznanja kot sredstva za približevanje zakonodaj.

6.10 EESO nasprotno meni, da je treba razumeti previdnostno načelo, ki je bilo vključeno v pravo Skupnosti z Maastrichtsko pogodbo in omejeno na okoljsko politiko, kot pravno načelo, skupno vsem politikam EU, zlasti kar zadeva politiko varstva in zaščite potrošnikov, s pomembnimi praktičnimi posledicami predvsem na ravni sistematične in objektivne ocene tveganj ter obrnitve dokaznega bremena v korist potrošnikov kot splošnega pravila prava o civilni odgovornosti (32).

7. Zagotavljanje dejanske horizontalnosti potrošniške politike

7.1 Kot je bilo rečeno že prej, je pojem horizontalnosti ali transverzalnosti potrošniške politike, ki je bil uveden v Pogodbo o ustanovitvi ES z Amsterdamsko pogodbo in ki je bil že izražen v različnih programskih dokumentih Komisije (33), danes znatno okrepljen v političnih usmeritvah Komisije, ne da bi pozabili, da je bil vpisan v osnutek ustave kot temeljna pravica (34).

7.2 Dejansko lahko v dokumentu o „Strategiji za potrošniško politiko za obdobje 2002/2006“ (35) preberemo, da „poleg posebnih predpisov o varstvu potrošnikov na potrošnike vplivajo tudi druge pomembne politike Skupnosti. Navedemo lahko notranji trg, okolje in trajnostni razvoj, promet, finančne storitve, konkurenco, kmetijstvo, zunanjo trgovino itd. Potrošniške politike kot takšne se ne da pripraviti neodvisno od drugih področij, ki imajo posledice za potrošnike. Bistveno je sistematično vključevanje interesov potrošnikov v ustrezna akcijska področja EU“ (36).

7.3 Vseeno se dogaja, da se to načelo v praksi ni kazalo v konkretnih dejanjih in sistematično na ravni ukrepov, sprejetih za nadaljevanje izvajanja različnih politik Skupnosti. V omenjenem strateškem dokumentu ta cilj ni prednostna naloga, kar je v nasprotju s predlogom, ki ga je EESO dal v svojem mnenju o sporočilu Komisije (37).

7.4 Zato je treba nujno določiti pregledne mehanizme in uvesti verodostojne prakse, ki zagotavljajo stalno upoštevanje interesov potrošnikov kot tudi visoko raven njihove zaščite ob sprejemu katerega koli ukrepa na katerem koli področju pristojnosti Skupnosti (38).

7.5 EESO v tem smislu zlasti predlaga, da Komisija obravnava nujnost proučitve okrepitve človeških in materialnih virov DG SANCO in ponovne opredelitve metod in postopkov povezovanja le-tega z drugimi generalnimi direktorati.

7.5.1 Prav tako morajo druge institucije Skupnosti od Sveta prek Odbora regij in samega EESO do Evropskega parlamenta ponovno premisliti o svojih oblikah organizacije, tako da bi bolje zagotovili dejansko upoštevanje varstva potrošnikov v vseh politikah Skupnosti.

8. Poenostavitev in kodifikacija potrošniškega prava

8.1 Hitra množitev in naraščajoča zapletenost zakonodajnih in uredbenih pobud na področju potrošniškega prava priporočata, celo nalagata kot nujen pogoj, nadaljevanje prizadevanj za izboljšanje načina oblikovanja zakonov in poenostavitve zakonodaj.

8.2 Komisija se je pred kratkim vedno bolj ukvarjala s temi vidiki oblikovanja zakonodaje Skupnosti (39).

8.3 Odbor ni samo podpiral Komisijo (40) pri tej nalogi, temveč je iz teme „poenostavitve“ celo naredil stalno vprašanje svoje Opazovalnice enotnega trga od leta 2000 naprej.

8.4 EESO se zato veseli institucionalnega sporazuma, ki so ga v tej zadevi dosegli Evropski parlament, Svet in Komisija (41), in opozarja na že oblikovane pripombe v navedenih mnenjih in predvsem na nedavno odobreno mnenje o zadnjem sporočilu Komisije o tem vprašanju (42).

8.5 Zlasti v potrošniškem pravu, ki naj bi ščitilo posameznike, je potrebna nadaljnja poenostavitev za lažje razumevanje in enostavnejšo uporabo (43).

8.6 Nadaljnji vidik te potrebe se kaže v prizadevanjih za kodifikacijo, ki jih je Komisija že vložila, čeprav omejeno na določene direktive.

8.7 Ob upoštevanju različnih pomenov pojma „kodifikacija“ se ne zdi koristno, da bi prizadevanje usmerili na izdelavo resničnega avtonomnega evropskega zakonika o potrošnji (44), temveč bi raje nadaljevali po poti dogovorjenega preoblikovanja določb Skupnosti za pomembna vprašanja, pri čemer bi uskladili določbe različnih zakonodajnih pobud in sistematično uredili zadeve.

8.8 Splošno predlagan način za zmanjšanje zakonodajnega bremena je večja uporaba samoregulativnih in koregulativnih mehanizmov.

8.8.1 Ne da bi hoteli prehiteti mnenje, ki ga o tem vprašanju pripravlja EESO, lahko vendar že sedaj, predvsem glede potrošniškega prava, trdimo, da bo mogoče na trgu, ki še ni utrjen in na katerem priznano vlada pomanjkljivo informiranje, samo na podlagi jasno določenega pravnega okvira, kar zadeva področje, parametre in merila ukrepov, vzpostaviti alternativne samoregulativne in koregulativne sisteme, kar je EESO sicer že trdil v mnenju o nelojalnih trgovskih praksah (45).

9. Informiranje in izobraževanje potrošnikov

9.1 EESO že dolgo poudarja odločilno vlogo ustreznega informiranja in izobraževanja potrošnikov pri podpiranju, varstvu in zaščiti potrošnikov.

9.2 Kar zadeva predvsem informiranje potrošnikov, je EESO poudaril, da ni dovolj nuditi posebno informacijo o danem proizvodu ali storitvi niti kakršno koli, čeprav popolno informacijo, temveč je nujno splošno informiranje o pravicah potrošnikov kot temelj prilagojenega in ciljnega informiranja o vrsti zadevnih dobrin in storitev (46).

9.3 Kar zadeva izobraževanje potrošnikov, je EESO v nedavnem mnenju na lastno pobudo ne samo zagovarjal „izobraženega potrošnika“, temveč je tudi navedel seznam vsebin in tehnik izobraževanja potrošnikov in opredelil vlogo različnih udeležencev v izobraževalnem procesu (Evropska unija, države, potrošniška združenja, strokovnjaki itd.) (47).

9.4 V okviru preoblikovanja potrošniške politike, ki je neposredna posledica širitve, se je povečala pomembnost informiranja in izobraževanja potrošnikov, če hočemo zagotoviti promocijo in dejansko varstvo njihovih pravic, vendar ne da bi to vplivalo na svobodo, ki jo moramo še vedno pustiti državam članicam in reprezentativnim združenjem potrošnikov, da določajo usmeritve in merila za boljše prilagajanje stvarnosti vsakega nacionalnega, regionalnega ali lokalnega trga.

9.4.1 To pomembno nalogo morajo prevzeti ne samo šole in potrošniška združenja, temveč tudi podjetja, strokovnjaki in države. Evropska unija mora ne samo uskladiti pobude, ampak tudi spodbujati in pospeševati ukrepe, ki vodijo k izboljšanju kakovosti informiranja in temeljitejšemu izobraževanju potrošnikov (48).

9.4.2 Ti ukrepi se ne smejo omejiti na ustrezne finančne podpore, temveč morajo pokrivati tudi izvajanje skupnih kampanj in programov informiranja in izobraževanja.

9.4.3 Te kampanje in programi morajo vključevati tako potrošnike kot strokovnjake, dobavitelje blaga in ponudnike storitev kot tudi organe, zadolžene za zakonodajo in uporabo prava, s posebnim poudarkom na pravnih strokovnjakih (sodniki, odvetniki, tožilci itd.)

10. Upravno sodelovanje pri uporabi zakonov o varstvu potrošnikov consommateurs

10.1 Bistvenega pomena je vidik, ki izhaja iz nedavnega predloga uredbe o sodelovanju med nacionalnimi organi oblasti, ki so zadolženi, da pazijo na uporabo zakonodaje o varstvu potrošnikov (COM(2003) 443 final z dne 18. 7. 2003), o kateri je Odbor že imel priložnost izraziti svoje mnenje (49).

10.2 Treba je zapolniti različne vrzeli, razkrite v omenjenem dokumentu, tako da bo sistem nadzora kršitev Skupnosti vedno bolj učinkovit in da bo njegovo izvajanje na nacionalni ravni zagotavljalo njegovo dejansko uporabo. Predmet takojšnje spremembe bi moral biti še drug vidik, tj. področje uporabe, ki je po mnenju EESO preozko.

11. Elementi razmišljanja za uresničevanje učinkovitega in ustreznega varstva, zaščite in promocije potrošnikov na razširjenem enotnem trgu

11.1 EESO se v celoti zaveda, da zakonska sprememba, kakršna koli že je, nima takojšnjih učinkov niti ne daje takojšnjih rezultatov. Tako EESO poleg tega, da skrbi za poudarjanje nujnosti krepitve in pospeševanja dejanske uporabe obstoječega prava, v okviru pristopa, ki smo ga tu sprejeli za obravnavo različnih vprašanj, ki bi jih lahko poglobili ali izboljšali, skrbi tudi za poudarjanje postopnosti in usklajenosti morebitnih sprememb, ki jih je treba uvesti, tako da ne bodo škodovale nujno potrebnemu ravnovesju glavnih zadevnih interesov, pri čemer ne gre pozabiti na najpogosteje neugodni položaj potrošnika v potrošniškem odnosu.

11.2 S tega vidika EESO našteva nekaj področij, ki po njegovem mnenju zahtevajo razmislek, kako bi izboljšali sedanji normativni okvir, ki ureja pravne odnose, ki neposredno zadevajo potrošnike.

11.2.1 Eno od problematičnih področij zadeva varnost storitev za potrošnike in s tem zakonodaje o odgovornosti izvajalca za slabe storitve.

11.2.2 Predlog direktive v tej zadevi (50) miruje že od leta 1992 in tako z novim upanjem sprejemamo odločitev Komisije, da na tem področju ponovno odpre razpravo s svojim „poročilom“ z dne 6. junija 2003 (51) kot tudi z nedavnim predlogom direktive o storitvah na notranjem trgu (52), s čimer pozitivno odgovarja na poziv, ki sta ji ga naslovila Svet in Evropski parlament, da „se opredelijo potrebe, možnosti in prednostni red ukrepov Skupnosti glede varnosti storitev“ (53).

11.2.3 Vendar se lahko bojimo, da usmeritev pristopa, ki ga je v zvezi s tem vprašanjem sprejela Komisija, ne bo privedla do natančnih in učinkovitih regulativnih ukrepov zaradi neprilagojene razlage načel subsidiarnosti in dopolnjevanja nacionalnih politik (54).

11.2.4 Drugo področje, na katerem je opazna pomembna regulativna vrzel na ravni Skupnosti, je področje opredelitve bistvenih storitev splošnega interesa in načel, ki morajo urejati te storitve, kar zadeva kontinuiteto in univerzalnost storitev, primernost cen, pravico do dostopa, svobodo izbire itd. (55).

11.2.4.1 Na podlagi predhodnih mnenj (56) na to temo (56) EESO meni, da širitev EU zahteva opredelitev natančnih smernic ob upoštevanju privatizacije nekaterih pomembnih javnih služb in nujno sestavo seznama glavnih storitev splošnega interesa, med katerimi morajo biti še naprej letalski in železniški promet, elektrika, plin, poštne storitve in telekomunikacije (57).

11.2.4.2 V odsotnosti dovolj natančnih kazalcev kakovosti, ki omogočajo primerjalno oceno teh storitev, čakamo obljubljeno poročilo Komisije o metodologiji za horizontalno ocenjevanje storitev splošnega interesa (58).

11.2.5 Nadaljnja, do danes še nezapolnjena vrzel se pojavlja na področju poenotenja zakona o nepogodbenih obveznostih na ravni Skupnosti.

11.2.5.1 Še posebej je treba omeniti predlog uredbe Komisije, ki predstavlja napredek (59). Skupaj s pripombami in predlogi, ki jih je EESO oblikoval v mnenju (60) predstavlja predlog osrednji element postopka usklajevanja zakonodaje na ravni razširjene EU na področju, ki je pomembno za ustrezno varstvo potrošnikov.

11.3 Kar zadeva pravico do informiranja, zlasti glede živil (61), je treba poleg nujnosti, da so etikete vedno bolj razumljive za potrošnika, uporabiti druge sodobne metode, ki izboljšujejo informiranje potrošnikov (internet, odprti telefon, pomoč potrošnikom itd.), ne da bi, kadar se to lahko zahteva ali je možno, zanemarili ugotavljanje porekla proizvodov (62).

11.4 Kar zadeva varovanje zdravja in varnosti, je še učinkovitejše delovanje sistema RAPEX (62) (63) odvisno od odzivne sposobnosti organov oblasti držav članic. EESO tako zopet poudarja nujnost vlaganja v kakovost nadzora trga Skupnosti s projekti, ki naj bi prispevali k oblikovanju in razvoju mehanizmov za tržni nadzor v državah članicah in zlasti v novih državah članicah, pri čemer naj bi pomagali tako reprezentativnim potrošniškim organizacijam kot pristojnim javnim organom (63).

11.4.1 Naloga potrošniških organizacij je zagotavljanje zanesljivih informacij o varnih izdelkih in storitvah ter posredovanje rezultatov nadzora, ki se izvaja na nacionalni ravni (64).

11.5 Več vidikov zaščite ekonomskih interesov potrošnikov si zasluži temeljitejšo obravnavo ali preoblikovanje.

11.5.1 V zvezi z odgovornostjo proizvajalca (65) sedanji sistem predstavlja neravnovesje med dokaznim bremenom, naloženim potrošnikom, in vzroki izključitve odgovornosti proizvajalca, ki je v škodo potrošnika.

11.5.1.1 Zato je povsem upravičeno nadaljevati tekočo predelavo Direktive 85/374/EGS z dne 25. julija 1985, in sicer v smeri, ki jo priporoča zlasti Zelena knjiga o odgovornosti za izdelek (66), o čemer je bilo govora v različnih študijah, ki jih je medtem naročila Komisija (67).

11.5.2 Omejitev področja varstva potrošnikov glede prodaje od vrat do vrat (68) na izrecno zahtevo potrošnika povzroča nekaj zadržkov zaradi težave pri predložitvi dokazov in ker lahko povzroči mejne situacije, ki ne dajejo nobene pravne zaščite. EESO meni, da je treba še enkrat analizirati to vprašanje, tako da bi oblikovali domneve, ki bi potrošnika lahko ščitile pred goljufivim ravnanjem, poleg dejstva, da bi bilo treba ponovno pregledati celotno direktivo z vidika sedanjih nelojalnih in agresivnih praks in zakonov Skupnosti, ki jih obravnavajo.

11.5.3 Glede pogodb, sklenjenih na daljavo (69), bi bilo obvezno treba predpisati, da dobavitelj nosi dokazno breme v primerih, kjer gre za izpolnitev obveznosti o predhodnem informiranju, njihovi pisni potrditvi ter privolitev potrošnika (70). Poleg tega bi bilo primerno analizirati ustreznost dolžnosti informiranja v pogodbah na daljavo v zvezi z novimi tehnologijami.

11.5.4 EESO izraža zaskrbljenost glede izvajanja pravice do preklica, saj je pomembno začeti s poenotenjem rokov v različnih zakonskih besedilih in določiti jasna pravila za izvajanje te pravice, zlasti v zvezi s trženjem finančnih storitev na daljavo (71) in potrošniškimi posojili (72). EESO ne more mimo tega, da ne bi poudaril nujnosti poenostavitve tega zapletenega in pomanjkljivo preglednega sistema (73).

11.5.5 Glede zaščite potrošnika pred nepoštenimi klavzulami (74) bi bilo koristno, da Komisija sestavi sistematičen in posodobljen seznam splošnih pogodbenih klavzul, ki so jih kot nepoštene izrecno označile tako nacionalne sodne prakse različnih držav članic kot sodna praksa Sodišča Evropskih skupnosti in ga razpošlje reprezentativnim potrošniškim organizacijam in strokovnjakom (75).

11.5.5.1 Poleg tega je splošno priznano, da je zadevna zakonodaja zastarela in da je nujno, da Komisija po svojem poročilu o uporabi direktive (76) in številnih delovnih sejah, ki jih je organizirala na to temo, hitro dokonča svojo revizijo.

11.5.6 Glede vprašanja potrošniškega posojila (77) je EESO že imel priložnost izraziti svoje stališče o nedavnem predlogu Komisije na to temo (78) in zdaj je treba ponovno potrditi nujnost, da se spopademo s pojavi oderuštva in vzpostavimo ravnovesje med pravicami in dolžnostmi potrošnikov in posojilodajalcev. Obstoj neskladij med nacionalnimi predpisi na tem področju in različnimi obstoječimi ravnmi varstva potrošnikov, položaj, ki se bo z vstopom novih držav še poslabšal, lahko negativno vpliva na zaupanje v trg finančnih storitev in povzroča izkrivljanje konkurence.

11.5.7 Vprašanje, ki ga je treba nujno obravnavati na ravni Skupnosti, kot je to EESO že večkrat poudaril, je prezadolženost zasebnih gospodinjstev (79) , ki se je poslabšala in vzbuja bojazen, da bi lahko povzročila dvig obrestnih mer.

11.5.8 EESO tudi meni, da je bistveno izpopolniti predpise o varnosti elektronskega plačevanja (80) , in pozdravlja nedavno pobudo Komisije o začetku razprave o oblikovanju enotnega prostora za plačevanje na notranjem trgu (81).

11.5.8.1 Vendar še vedno manjka splošen pogled na področje elektronskega trgovanja, s katerim bi pridobili zaupanje potrošnikov, kot jasno izhaja iz konference v Dublinu ob proslavi Evropskega dneva potrošnikov 2004.

11.5.8.1.1 Poleg tega delo, ki je bilo doslej opravljeno za oblikovanje sistemov akreditacije strokovnjakov, ni privedlo do ukrepov, niti samoregulativnih, ki bi potrošnikom lahko omogočili, da ugotovijo, katera spletne strani so vredne zaupanja.

11.5.8.1.2 Kljub omejenosti velja izraziti zadovoljstvo z nedavnimi ukrepi, ki so bili sprejeti na pobudo Komisije in so namenjeni varnejši uporabi interneta (82), v zvezi z varstvom mladoletnikov in človeškega dostojanstva ter pravice do odgovora v avdiovizualnih in informacijskih storitvah (83).

11.5.8.2 Poleg tega na mednarodni ravni manjka pravni okvir, ki bi bil podoben tistemu, ki ga je v EU vzpostavila bruseljska uredba I, in je bistvenega pomena za varno uresničevanje mednarodnih elektronskih transakcij, zaradi česar je konvencija o vprašanjih pristojnosti in izvrševanju odločb v civilnih in gospodarskih zadevah na tem področju temeljni cilj, h kateremu je treba težiti v okviru haaške konference.

11.5.9 Zelo pomembno je področje poenotenja pogodbenega prava, ki ga je začela Komisija in podprl EESO (84), proces, ki ga je treba nadaljevati in poglobiti, tako da se da prednost poenotenju določenih pogodb in zlasti tistih, ki so posebej pomembne za potrošnike (85).

11.5.10 Kritike, ki jih je EESO izrazil v svojem mnenju (86) o direktivi v zvezi z določenimi vidiki prodaje blaga za široko potrošnjo in pripadajočih jamstev (87), v kateri so poudarjeni vidiki, povezani z jamstvi, ki spremljajo prodajo blaga, so še vedno aktualne, predvsem kar zadeva odnose med trgovskimi in pravnimi jamstvi kot tudi postopke njihove uporabe v praksi.

11.5.10.1 Sedaj bi bilo treba načrtovati ne samo, da se področje njene uporabe razširi na poprodajne storitve (88), temveč tudi in zlasti, da Komisija zelo pozorno spremlja način prenosa direktive v države članice, ob upoštevanju zapletenosti njenega sistema in težave pri njenem povezovanju z nacionalnimi zakonodajami.

11.5.11 Močno smo si želeli, da bi Komisija po zeleni knjigi o varstvu potrošnikov (89) v predlogu zavzela stališče do področja nelojalnih trgovskih praks.

11.5.11.1 Medtem je imel EESO že priložnost, da v mnenju o tem vprašanju (90) izrazi svoje razočaranje in globoko bojazen glede pomena in usmeritve dokumenta v pripravi.

11.5.11.2 Nadaljnji razvoj bodo morali predstavniki potrošnikov spremljati zelo pozorno, zlasti v novih državah članicah.

11.5.12 Poleg tega je EESO že izrazil svoje nezadovoljstvo glede osnutka uredbe o pospeševanju prodaje (91) in tu znova izraža svoje zadržke glede končne oblike osnutka in njegove združljivosti s predlogom v zvezi z nelojalnimi trgovskimi praksami, ker se boji, da bosta ta dva dokumenta skupaj pomenila nazadovanje v primerjavi s sedanjo ravnjo varnosti in zaščite, namesto da bi prispevala k močnejši uveljavitvi interesov potrošnikov.

11.6 Nazadnje EESO glede dostopa do sojenja meni, da je treba proučiti ne samo vprašanje zaščite skupnih interesov potrošnikov, naj so skupni, razpršeni ali posamezni (92) ali istovrstni, tako da bi nujno spremenili direktivo v zvezi z opustitvenimi tožbami Skupnosti (93), da bi razširili področje njihove uporabe in tako omogočili resnično „class action“, akcijo, namenjeno uveljavljanju povrnitve škode in ne samo preprostega prenehanja nedovoljenih ali nelojalnih praks kot tudi zakonitih interesov posameznega potrošnika v sporih, zlasti kar zadeva dostop do hitrega in na splošno brezplačnega sojenja (94). EESO na tem področju ponovno stavi ne samo na alternativne metode reševanja sporov (95), temveč tudi v okviru postopkov poravnave. Ravno tako se mu zdi prednostno podpreti nacionalne organe oblasti na operativni in tehnični ravni za oblikovanje in izvedbo teh sredstev v različnih državah članicah (96).

11.6.1 EESO se zavzema tudi za sprejem prisilnega instrumenta, ne da bi to vplivalo na načeli subsidiarnosti in sorazmernosti, ki bo zagotavljal uresničevanje ciljev, ki jih je Komisija izrazila v priporočilu v tej zadevi (97), zlasti načela svobode potrošnika ter načela nepristranskosti in preglednosti postopka s preoblikovanjem v obvezne določbe vsega, kar so sedaj samo preprosta priporočila, ki niso prešla v dejansko in splošno praktično rabo.

11.7 EESO na tem področju pozdravlja nedavne pobude Komisije glede sodelovanja med sodišči, med katerimi lahko ločimo uredbe v zvezi z insolventnostjo (98) in zakon o pristojnosti sodišč (Bruseljska konvencija) (99) kot tudi predlog uredbe v zvezi z zakonom o nepogodbenih obveznostih (Rim II) (100), Zeleno knjigo o preoblikovanju Rimske konvencije o pogodbenih obveznostih v uredbo Skupnosti (Rim I) (101), ali tudi uredbo Sveta o oblikovanju splošnega okvira dejavnosti Skupnosti za lažjo izvedbo evropskega sodnega prostora v civilnih zadevah (102). Poleg tega poziva Komisijo, naj nadaljuje po poti oblikovanja enotnega sodnega prostora kot temeljnega elementa, ki strukturira vidike procesnega prava za uresničevanje enotnega trga, ki je vedno bolj bistven v razširjeni EU.

12. Sklepi

12.1 Uveljavljanje, sodelovanje, varstvo in zaščita potrošnikov morajo biti kot resnična pravica, ki je del evropskega državljanstva, stalni cilj vseh politik Evropske unije.

12.2 S širitvijo EU po vstopu več kot desetih novih držav članic, kjer je varstvo potrošnikov relativno nova tema, bo treba na novo zastaviti vso potrošniško politiko glede njenega prilagajanja novi stvarnosti trga s skoraj 500 milijoni potrošnikov.

12.3 Evropska unija in njene institucije bodo morale imeti odločilno vlogo pri pripravi prednostnih nalog za preoblikovanje zakonodajnega in institucionalnega okvira kot tudi nujno potrebnih akcijskih programov, ki so potrebni za zagotavljanje učinkovite potrošniške politike, ki sledi tem ciljem in jih uresničuje.

12.4 EESO želi s tem mnenjem na lastno pobudo prispevati k opredelitvi takšne politike, ki zastopa potrebe civilne družbe in predvsem skrbi za sodelovanje predstavnikov novih držav članic.

12.5 EESO meni, da so takojšnje prednostne naloge v okviru potrošniške politike: — prečiščevanje pravnega reda Skupnosti v okviru prizadevanj za poenostavitev in kodifikacijo; — dejanska uporaba uzakonjenega in pravilno prenesenega prava kot tudi strog nadzor uporabe; — izvajanje okvirne direktive o nelojalnih trgovskih praksah; — nujno prizadevanje za boljše informiranje in izobraževanje potrošnikov; — integracija potrošniške politike v druge politike tako na ravni EU kot na nacionalni ravni; — podpiranje potrošniških organizacij pri analizah izdelkov in izmenjavi informacij o njihovi kakovosti.

12.6 EESO poudarja, da je obstoj močnih in neodvisnih reprezentativnih potrošniških organizacij temelj resnične politike zaščite, uveljavljanja in sodelovanja potrošnikov.

12.7 EESO meni, da je treba za to potrošniškim organizacijam zagotoviti primerno financiranje za izvedbo njihovih dejavnosti, programov, projektov in pobud.

12.8 EESO meni, da bo lahko določitev meril za reprezentativnost in sodelovanje potrošniških organizacij odločilno prispevala k povečani učinkovitosti potrošniške politike.

12.9 EESO meni, da je treba postopoma in ne da bi pozabili na nujnost, da se ohrani ravnovesje med prizadetimi interesi, nadaljevati zakonodajno delo, ki je v teku, ali sprožiti nove zakonodajne pobude, pri čemer naj bi imela prednost naslednja področja: — varnost storitev in odgovornost za pomanjkljivo izvedbo storitev; — bistvene storitve splošnega interesa; — varovanje zdravja in varnosti; — večja varnost pri elektronskem plačevanju in uporabi interneta; — prezadolženost zasebnih gospodinjstev; — načini plačevanja; — pogodbeno pravo; — dostop do sodstva in enotnega sodnega prostora.

12.10 EESO poleg tega meni, da je treba spremeniti že obstoječo zakonodajo Skupnosti in uskladiti njene različne elemente, tako da bi jo prilagodili novemu razširjenemu trgu, s posebnim poudarkom na naslednjih področjih: — odgovornost proizvajalca; — prodaja od vrat do vrat, prodaja na daljavo, elektronsko trgovanje in pospeševanje prodaje; — nepoštene klavzule; — potrošniška posojila; — jamstva ob prodaji blaga in storitev.

12.11 EESO ponavlja svoj predlog o oblikovanju Evropskega inštituta za raziskavo vprašanj v zvezi s potrošniki, ki bo nudil osnovno znanje za potrošniško politiko (103).

12.12 EESO poziva države članice, da razumejo varstvo, zaščito, uveljavljanje in sodelovanje potrošnikov kot prednostno nalogo, ki jo morajo upoštevati v vseh svojih politikah.

12.13 EESO priporoča Komisiji, da pri določanju nove usmeritve potrošniške politike upošteva predloge in pobude tega mnenja ter redno izdaja poročila o vprašanjih potrošništva in položaju potrošnikov v Evropi.

Bruselj, 10. februarja 2005 Predsednica Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Anne-Marie SIGMUND

(1) EESO je imel priložnost posvetiti se vsem tem vprašanjem v več mnenjih, zlasti v naslednjih:

— „Prihodnost kohezijske politike v pričakovanju širitve in spremembe v smeri gospodarstva, temelječega na znanju“, poročevalec: g. MALOSSE, UL C 241 z dne 7. 10. 2002;

— „Gospodarske in družbene posledice širitve za države kandidatke“, poročevalca: g. DIMITRIADIS in ga. BELABED, UL C 85 z dne 8. 4. 2003;

— „Učinki širitve Unije na enotni trg“, poročevalka: ga. BELABED, UL C 85 z dne 8. 4. 2003;

— „Širitev EU: izziv uresničevanja gospodarskih meril za pridružitev, ki ga morajo sprejeti države kandidatke“, poročevalec: g. VEVER, UL C 193 z dne 10. 7. 2001;

— „Širitev Evropske unije na vzhod in gozdarski sektor“, poročevalec: g. KALLIO, UL C 149 z dne 21. 6. 2002.

(2) Ravno to izhaja iz 14. odstavka resolucije Sveta z dne 2. decembra 2002 o strategiji za potrošniško politiko Skupnosti za obdobje 2002-2006 (UL C 11/1 z dne 17. 1. 2003), v kateri lahko preberemo:

„SVET EVROPSKE UNIJE POZIVA DRŽAVE ČLANICE, DA: 14. podprejo reprezentativne organizacije potrošnikov, da bi jim omogočili, da neodvisno branijo interese potrošnikov tako na ravni Skupnosti kot na nacionalni ravni in širijo svoj vpliv, začnejo na primer enakopraven dialog s podjetji ter da sodelujejo pri pripravi politike Skupnosti. V tem pogledu je temeljni element zasnova projektov krepitve sposobnosti, da se v danem primeru podprejo potrošniške organizacije, kot tudi izobraževalnih orodij za posebne vidike čezmejnih transakcij.“

(3) Nanaša se zlasti na določbe v členu 7(2) in (3) Odločbe 20/2004 ES z dne 8. decembra 2003 o oblikovanju splošnega okvira za financiranje dejavnosti Skupnosti v podporo potrošniški politiki v letih 2004-2007 (UL L 5/1 z dne 9. 1. 2004):

2. Finančni prispevek dejavnosti 16 se lahko dodeli evropskim potrošniškim organizacijam, ki: — a) so nevladne, neprofitne, brez navzkrižja interesov na industrijski, komercialni, strokovni ali drugi ravni, in katerih glavne dejavnosti in cilji so promocija in varovanje zdravja, varnosti in ekonomskih interesov potrošnikov v Skupnosti; — b) so jih za zastopanje interesov potrošnikov na ravni Skupnosti pooblastile nacionalne potrošniške organizacije vsaj polovice držav članic, ki zastopajo potrošnike v skladu z nacionalnimi predpisi ali praksami in ki delujejo na regionalni ali nacionalni ravni itd. in so Komisiji dale zadovoljiva pojasnila glede svojih članov, notranjih predpisov in virov financiranja. 3. Finančni prispevek dejavnosti 17 se lahko dodeli evropskim potrošniškim organizacijam, ki: — a) so nevladne, neprofitne organizacije brez navzkrižja interesov na industrijski, komercialni, strokovni in drugi ravni, katerih glavne dejavnosti in cilji so zastopanje interesov potrošnikov v procesu standardizacije na ravni Skupnosti, in — b) so jih za zastopanje interesov potrošnikov na evropski ravni v najmanj dveh tretjinah držav članic pooblastili: — reprezentativni organi v skladu z nacionalnimi predpisi in praksami, nacionalne potrošniške organizacije držav članic ali če takšnih organizacij ni, nacionalne potrošniške organizacije držav članic, ki zastopajo potrošnike v skladu z nacionalnimi predpisi in praksami in ki delujejo na nacionalni ravni.

— (o tem vprašanju glej mnenje EESO, ki ga je pripravil g. HERNÁNDEZ BATALLER INT /108), z dne 17. 7. 2003, UL C 234 z dne 30. 9. 2003).

(4) UL L 166/51, kjer lahko preberemo:

„Člen 3 Subjekti, usposobljeni za vložitev tožbe V tej direktivi razumemo pod pojmom ‚usposobljeni subjekt‘ vsak organ ali organizacijo, pravilno ustanovljen(o) v skladu s pravom države članice, ki ima zakonit interes za spoštovanje določb iz člena 1 in zlasti: a) enega ali več neodvisnih javnih organov, ki so posebej zadolženi za zaščito interesov iz člena 1 v državah članicah, kjer obstajajo takšni organi, in/ali b) organizacije, katerih namen je zaščita interesov iz člena 1 v skladu z merili, ki jih določa nacionalna zakonodaja.“

Ali v aktualni „uzakonjeni verziji“:

„Člen 3: Subjekti, usposobljeni za vložitev tožbe V tej direktivi razumemo pod ‚usposobljeni subjekt‘ vsak organ ali organizacijo, pravilno ustanovljen(o) v skladu s pravom države članice, ki ima zakonit interes za spoštovanje določb iz člena 1 in zlasti: a) enega ali več neodvisnih javnih organov, ki so posebej zadolženi za zaščito interesov iz člena 1 v državah članicah, kjer obstajajo takšni organi, in/ali b) organizacije, katerih namen je zaščita interesov iz člena 1 v skladu z merili, ki jih določa nacionalna zakonodaja“.

(5) Zato lahko izrazimo zadovoljstvo z nedavno pobudo Komisije (DG SANCO), da bi Evropski potrošniški organizaciji (BEUC) zaupali organizacijo programov usposabljanja za upravljanje finančnih in človeških virov, odnose z javnostmi in lobiranje kot tudi potrošniško pravo že za to leto.

(6) Zato lahko izrazimo zadovoljstvo z nedavno pobudo Komisije (DG SANCO), da bi Evropski potrošniški organizaciji (BEUC) zaupali organizacijo programov usposabljanja za upravljanje finančnih in človeških virov, odnose z javnostmi in lobiranje kot tudi potrošniško pravo že za to leto.

(7) Odločba z dne 9. oktobra 2003 o oblikovanju evropske posvetovalne skupine za potrošnike (UL L 258 z dne 10. 10. 2003).

(8) Namen oblikovanja tega mesta, ki je bilo objavljeno septembra 2002, je omogočiti stalni dialog z evropskimi potrošniki. To mesto je zasedel Juan RIVIERE y MARTI po imenovanju s strani komisarja Maria MONTIJA z dne 9. decembra 2003 (IP/03/1679 z dne 9. 12. 2003).

(9) Nedavna odločitev Komisije o ustanovitvi znanstvenih odborov v zvezi z varstvom potrošnikov, javnega zdravja in okolja (UL L 66 z dne 4. 3. 2004) si zaradi svoje pomembnosti zasluži posebno omembo.

(10) 72 % vprašanih subjektov omenja obstoj državnih pomoči, ki jih vseeno označujejo kot nezadostne.

(11) Še posebej je bil primeren poziv Evropske potrošniške organizacije avgusta 2003, naj vlade novih držav članic ustrezno finančno podprejo svoja potrošniška združenja in opozorijo na možnost uporabe programa PHARE v ta namen.

(12) 75 % vprašanih potrošniških organizacij pravi, da ne uživajo ugodnejše davčne obravnave.

(13) UL L 5/1 z dne 9. 1. 2004, tj. mnenje, poročevalec: g. HERNÁNDEZ BATALLER, UL C 234 z dne 30. 9. 2003;

(14) SEC(2003) 1387 z dne 27. 11. 2003.

(15) To jasno izhaja iz kombinacije 1. in 5. odstavka 153. člena v delu, kjer slednji določa, da ukrepi za podporo, dopolnjevanje in spremljanje politike držav članic, ki jih je sprejel Svet, ki je odločal v skladu s postopkom iz člena 251 in po posvetovanju z Ekonomsko-socialnim odborom, „državi članici ne morejo preprečiti ohranjanja ali uvedbe ukrepov strožje zaščite“, če se očitno ujemajo s Pogodbo in zlasti z načeli subsidiarnosti in sorazmernosti.

(16) Določba je veljala že za člen 129-A v okviru Maastrichtske pogodbe.

(17) Glej na primer direktive 90/314 (organizirana potovanja), člen 8; 94/47 (uporaba nepremičnin določen čas v letu), člen 11; 93/13 (nepoštene klavzule), člen 8; 97/7 (pogodbe, sklenjene na daljavo), člen 14; 85/577 (pogodbe, sklenjene zunaj trgovskih podjetij); 84/450 (zavajajoče oglaševanje), člen 7; 87/102 (potrošniško posojilo), člen 15; v tem pogledu je treba omeniti pomembno študijo, ki jo je na prošnjo Komisije opravil Center za pravice potrošnikov, ki jo je vodila Monique GOYENS in pri kateri je poročevalec o pričujočem mnenju imel priložnost sodelovati skupaj z odličnimi pravniki, kot so profesor Klaus TONNER, LOPEZ SANCHEZ, Susanne STORM, Jerôme FRANK, Alexandreos VOUTSAS, William FAGAN, Paolo MARTINELLO, Andrée COLOMER, A. TAVASSY in Geraint HOWELLS (SPC/02/93/CM, julij 1994), ter v katere končnem poročilu se prav tako razlikuje med različnimi oblikami usklajevanja: minimalno, celotno, delno, popolno in fakultativno.

(18) COM(2001) 531 final z dne 2. 10. 2001.

(19) COM(2002) 208 final z dne 7. 5. 2002.

(20) COM(2002) 443 final z dne 11. 9. 2002.

(21) COM(2003) 356 final z dne 18. 6. 2003.

(22) V pogodbo je izrecno uveden z Enotnim evropskim aktom.

(23) Glej 32. člen osnutka ustave.

(24) Kot dober primer uporabe uredbe lahko navedemo nedavne pobude, ki so bile sprejete o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Uredba ES 44/2001 z dne 22. 12. 2000); o pomenu in vročanju sodnih in izvensodnih aktov v civilnih in gospodarskih zadevah v državah članicah (Uredba ES 1348/2000 z dne 29. 5. 2000); o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo (Uredba ES 1347/2000 z dne 29. 5. 2000); o postopkih v primeru insolventnosti (Uredba ES 1346/2000 z dne 29. 5. 2000); o pospeševanju prodaje na notranjem trgu (COM(2002) 585 final z dne 25. 10. 2002); o sodelovanju na področju varstva potrošnikov (COM(2003) 443 final z dne 18. 7. 2003); o snoveh in predmetih, namenjenih stiku s hrano (COM(2003) 689 final z dne 17. 11. 2003); itd.

(25) Primerjaj besedilo iz člena 5 II Pogodbe o ustanovitvi Evropske unije:

„Skupnost na področjih, ki niso v njeni izključni pristojnosti, ukrepa v skladu z načelom subsidiarnosti, vendar le če in kolikor države članice ne morejo zadovoljivo doseči ciljev predlaganih ukrepov in jih torej zaradi obsega in učinkov predlaganih ukrepov laže doseže Skupnost.“

Vsekakor obstaja vrsta razlik v formuliranju člena 9 (3) Osnutka Pogodbe o Ustavi za Evropo, ki bi jih bilo treba podrobneje preučiti.

Ustrezno besedilo Osnutka Pogodbe o Ustavi za Evropo se glasi sledeče:

„Po načelu subsidiarnosti Unija deluje na področjih, ki niso v njeni izključni pristojnosti, samo če in kolikor države članice ne morejo zadovoljivo doseči ciljev nameravanih ukrepov na centralni ravni niti na regionalni in lokalni ravni, temveč jih lahko zaradi obsega ali učinkov predlaganih ukrepov laže dosežejo na ravni Unije.“

Za razpravljanje o načelu bi se bilo treba poslužiti naslednjih prispevkov:

„Subsidiarité: défi du changement“, akti s kolokvija Jacquesa Delorsa, ki jih je izdal Evropski inštitut za javno upravo, Maastricht, 1991 (IEAP 11/04); „Le principe de subsidiarité“, Jean-Louis Clergerie, Ellipres, 1997; „Considérations sur le principe de subsidiarité“, prof. G. Vandersanden, verjetno neobjavljena študija (januar 1992); „Il principio di sussidiarietà nella prospectiva dell'attuazione del Trattato sull' Unione europea“, Gian Pietro Orsello, Rim, 1993; Mégretov komentar k Pogodbi, I. knjiga, 2. izdaja, dodatek, poglavje III, str. 421 sl.

(26) Nujno je treba omeniti, da je Komisija Svetu na njegovem zasedanju dne 11. in 12. decembra 1992 v Edinburgu to načelo razložila tako, da so umaknili nekatere že izdelane predloge direktiv, številne druge pa zamrznili in predelali.

(27) V razširjeni obliki ga je uvedel Enotni evropski akt v členu 100-B, kar je v sodni praksi dokončno potrdila razsodba „Cassis de Dijon“.

(28) „Vzajemno priznavanje na notranjem trgu“ (poročevalec: g. LAGERHOLM), objavljeno v UL C 116 z dne 20. 4. 2001.

(29) COM(1999) 299 final z dne 16. 6. 1999.

(30) UL C 12 z dne 15. 3. 2001.

(31) Mišljeni so zlasti finančni prihodki, predlagani v okviru trgovine na daljavo.

(32) Glej mnenje EESO o „uporabi previdnostnega načela“, poročevalec: g. BEDOSSA, UL C 268/6 z dne 19. 9. 2000.

(33) Glej uvodni program EGS z dne 14. aprila 1975, v katerem smo lahko že prebrali, da „se morajo vse te pravice izvajati na okrepljen način z ukrepi v okviru posebnih politik Skupnosti, kot so na primer gospodarska politika, skupna kmetijska politika, socialna politika, okoljska, prometna in energetska politika kot tudi približevanje zakonodaj, ki vse vplivajo na položaj potrošnika.“ (UL C 92 z dne 25. 4. 1975). Zamisel so pozneje razvili v sporočilu Sveta z dne 4. julija 1985, ki je vir resolucije Sveta z dne 23. 6. 1986, pod naslovom „nova spodbuda“, v kateri se uresničevanje notranjega trga prvič upravičeno razume kot sredstvo in ne kot cilj oblikovanja Evropske gospodarske skupnosti (COM(85) 314 final).

Tudi Evropski parlament je v svoji resoluciji marca 1992 o standardih za varstvo potrošnikov in javnega zdravja v pričakovanju uresničitve notranjega trga Komisijo pozval, naj na vseh političnih področjih vedno bolj upošteva zahteve po varstvu potrošnikov (EP 152150).

Vendar je EESO tisti, ki je pred Evropskim svetom v Amsterdamu v mnenju o enotnem trgu in varstvu potrošnikov (CESE 1309/95 z dne 22. novembra, poročevalec: g. CEBALLO HERRERO, UL C 39 z dne 12. 2. 1996) jasno izrazil vrsto priporočil o izvajanju horizontalnosti potrošniške politike in zahteval, da se ta priporočila splošno potrdijo v spremenjeni pogodbi.

(34) Člena III-38 in III-5.

(35) COM(2002) 208 final z dne 7. 5. 2002.

(36) Mesto nav., str. 7.

(37) Mnenje CESE 276/2003 z dne 26. februarja 2003, poročevalka: ga. Ann DAVISON, UL C 95 z dne 23. 4. 2003.

(38) EESO je v že omenjenem mnenju 1309/95 z dne 22. novembra glede tega priporočil:

„— da se morajo v vseh odločitvah o trgovinski politiki Evropske unije interesi potrošnikov upoštevati kot objektivna in javna merila; — da bi moralo biti v uporabi členov 85 in 86 Pogodbe obvezno posvetovanje s potrošniškimi organizacijami glede izjem in odobritev sporazumov med podjetji in zlasti v primeru združevanja podjetij, saj imata ti dve praksi negativne posledice na dobro delovanje trga: — da je treba sprejeti direktive o nelojalni konkurenci in oglaševanju; — da je treba uskladiti zavarovalniško pravo, pri čemer se potrošnike zaščiti pred diskriminacijskimi ali agresivnimi prodajnimi praksami v tem sektorju; — da je treba okrepiti politiko sodelovanja na področju kontrole varnostnih standardov in zatiranja trgovanja s proizvodi in storitvami, ki ogrožajo varnost in zdravje (odstavek 3.2.4.)“

„da se morajo v vseh odločitvah o trgovinski politiki Evropske unije interesi potrošnikov upoštevati kot objektivna in javna merila“;

(39) To skrb dovolj dokazujejo naslednji dokumenti o tem vprašanju: „bolje oblikovati zakone“, med katerimi izstopajo dokument v zvezi z letom 2002 (COM(2002) 715 final z dne 11. 12. 2002) kot tudi njena sporočila z dne 5. decembra 2001„in izboljšati regulativno okolje“ (COM(2001) 726 final z dne 5. junija 2002), o „upravljanju v Evropski uniji: bolje oblikovati zakone“ (COM(2002) 275-278 final z dne 11. 2. 2003) o „Posodobitvi in poenostavitvi pravnega reda Skupnosti“ (COM(2003) 71 final) in predvsem nedavni zakonodajni in delovni program za leto 2004 (COM(2003) 645 final z dne 29. 10. 2003), v katerem je poudarila, da bo prednostna naloga v letu 2004 poenostavitev in kodifikacija zakonodaje Skupnosti „Priloga 5“.

(40) Glej mnenja EESO, o katerih so poročali g. VEVER (UL C 14 z dne 16. 1. 2001), g. WALKER (UL C 48 z dne 21. 2. 2002 in UL C 125 z dne 27. 5. 2002), g. SIMPSON (UL C 133 z dne 6. 6. 2003) in g. RETUREAU (INT/187 z dne 17. marca 2004 – CESE 500/2004, UL C…).

(41) UL C 321 z dne 31. 12. 2003.Zaradi njegove pomembnosti glej poročilo Evropskega parlamenta z dne 25. 9. 2003 (AS –0313/2003), katerega avtorica je poslanka ga. Monica FRASSONI.

(42) COM(2003) 71 final, o katerem je poročal g. RETUREAU (CESE 500/2004, UL C…).

(43) Glede napredka prenosa pravnega reda Skupnosti 65 % vprašanih instanc trdi, da je zakonodajna reforma dokončana, in 35 %, da proces prenosa še ni končan.

(44) O zamisli o „kodifikaciji“ potrošniškega prava Skupnosti in različnih pomenih pojma „kodifikacija“ se je obširno razpravljalo na kolokviju v Lyonu 12. in 13. decembra 1997, katerega listine so bile pod naslovom „k evropskemu zakoniku o potrošnji“ objavljene pri Bruylantu (1998), in ponovno na kolokviju v Boulogne-sur-Mer 14. in 15. januarja 2000, katerega listine je objavila Documentation Française (Paris 2000). Vprašanje je bilo zlasti predmet razmišljanja različnih avtorjev v delu Dominique FENOUILLET et Françoise LABARTHE z naslovom: „ali je treba ponovno kodificirati potrošniško pravo?“ (ECONOMICA, 2002).

(45) Mnenje CESE 105/2004, poročevalec: g. H. BATALLER, UL C 108 z dne 30. 4. 2004.

(46) V tem pogledu glej na splošno mnenja EESO na temo „Enotni trg in varstvo potrošnikov: priložnosti in ovire“, poročevalec: g. CEBALLO HERRERO, UL C 39 z dne 12. 2. 1996, in o „Zeleni knjigi o varstvu potrošnikov v Evropski uniji“, poročevalka: ga. DAVISON, UL C 125 z dne 27. 5. 2002, in še posebej mnenja o predlogih direktiv o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju, prodaji od vrat do vrat, potrošniškem posojilu, organiziranih potovanjih, nepoštenih klavzulah, uporabi nepremičnin določen čas v letu, prodaji dobrin na splošno in finančnih storitvah posebej na daljavo, odgovornosti proizvajalca, jamstvih, elektronski trgovini in varnosti proizvodov kot tudi o nelojalnih trgovskih praksah.

(47) Mnenje z dne 26. 3. 2003, o katerem je poročal g. H. BATALLER (UL C 13 z dne 6. 6. 2003). Zaradi njegove koristi ne smemo pozabiti omeniti poročila Committee for Consumer Affairs Nizozemske iz novembra 2000 o tem vprašanju.

(48) Kot je to Odbor trdil že od leta 1986 v resoluciji z dne 9. junija (UL C 184 z dne 23. 7. 1986).

(49) Mnenje CESE 196/2004, sprejeto 28. januarja 2004, poročevalec: g. HERNÁNDEZ BATALLER, UL C 108 z dne 30. 4. 2004. Komisija je že opozorila na nujnost izboljšanja nadzora uporabe prava Skupnosti v sporočilu z dne 11. decembra 2002 (COM(2002) 725 final).

(50) Na Vrhu v Edinburgu, dne 11. decembra 1992 je bila sprejeta odločitev o umiku vrste predlogov direktiv v pripravi, med katerimi je bilo tudi omenjeno besedilo (SN/400 456/92 Priloga C k sklepom predsedstva).

(51) Direktiva 2001/95/ES, člen 20.

(52) COM(2003) 313 final z dne 6. 6. 2003.

(53) COM(2004) 2 final z dne 13. 1. 2004. Prim. mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora (Poročevalca: gospoda METZLER in EHNMARK); prim. tudi Resolucijo Sveta z dne 1. 12. 2003 v UL C 299 z dne 10. 12. 2003.

(54) Ne da bi to vplivalo na mnenje, ki ga EESO ravno pripravlja o tem vprašanju.

(55) Glej Zeleno knjigo o storitvah splošnega interesa (COM(2003) 270 final z dne 21. 5. 2003) in sporočilo Komisije z naslovom „Storitve splošnega interesa v Evropi“ (COM(96) 443 final z dne 11. 9. 1996).

(56) Mnenje CESE 1607/2003 z dne 10. 12. 2003, UL C 80 z dne 30. 3. 2004 (poročevalec: g. HERNÁNDEZ BATALLER) in mnenje CESE 605/97 z dne 29. 5. 1997, UL C 287 z dne 22. 9. 1997 (poročevalec: g. VAN DIJK). Glej tudi sektorska mnenja CESE o določenih bistvenih storitvah, med katerimi ločimo mnenje CESE 1269/96 z dne 30. 10. 1996, UL C 66 z dne 3. 3. 1997, o energiji in mnenje CESE 229/2001 z dne 1. 3. 2001, UL C 139 z dne 11. 5. 2001, o storitvah elektronskega komuniciranja, ki ju je pripravil g. HERNÁNDEZ BATALLER.

(57) Na Portugalskem se je zgodilo nekaj presenetljivega: izključitev telefonskih storitev iz kategorije bistvenih javnih storitev (Zakon 5/2004 z dne 10. 2. 2004).

(58) To sporočilo je omenjeno v dokumentu Komisije COM(2004) 374 final z dne 12. 5. 2004.

(59) Uredba o zakonu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (COM(2003) 427 final z dne 22. 7. 2003) (Rim II).

(60) Mnenje CESE 841/2004, poročevalec: g. VON FÜRSTENWERTH, UL C…

(61) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/13/ES z dne 20. marca 2000, UL L 109 z dne 6. 5. 2000.

(62) V skladu z direktivo je ugotavljanje porekla proizvodov obvezno samo, če lahko njegova opustitev potrošnika zapelje v zmoto, formulacija, ki lahko sproži številna vprašanja in ni dovolj jasna s stališča pravne varnosti.

(63) Sistem za hitro izmenjavo informacij.

(64) Mnenje EESO o „predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s splošno varnostjo proizvodov“, UL C 367 z dne 20. 12. 2000, gre v isto smer. Mehanizmi za nadzor trga se 65 % vprašanih instanc zdijo ustrezni in 37 % malo učinkoviti.

(65) Direktiva 5/374/EGS z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonskih določb držav članic glede odgovornosti za izdelek, ki jo spreminja Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 99/34/ES z dne 10. maja 1999, ki širi področje uporabe energetskega trga.

(66) COM(1999) 396 final z dne 28. 7. 1999.

(67) Sklicujemo se zlasti na poročilo, ki ga je predstavil LOVELLS (MARKT/2001/II/D), pogodba št. ETD/2001/B5 – 3001/D/76, pri kateri je poročevalec tudi sodeloval.

(68) Direktiva Sveta 85/577/EGS z dne 5. decembra 1985 v zvezi z varstvom potrošnikov v primeru pogodb, ki se sklenejo zunaj trgovskih podjetij, UL L 372 z dne 31. 12. 1985.

(69) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES z dne 20. maja 1997 v zvezi z varstvom potrošnikov v primeru pogodb, sklenjenih na daljavo, UL L 144 z dne 4. 6. 1997.

(70) Člen 11(a) Direktive 97/7.

(71) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/65/ES z dne 23. septembra 2002 v zvezi s trženjem finančnih storitev na daljavo, UL L 271 z dne 9. 10. 2002.

(72) Predlog direktive Evropskega parlamenta in sveta v zvezi z uskladitvijo zakonskih, uredbenih in upravnih določb držav članic na področju potrošniških posojil (COM(2002) 443 z dne 11. 9. 2002).

(73) 89 % vprašanih instanc trdi, da je ta pravica vpisana v zakonodajo, vendar jih 30 % meni, da se dejansko ne uporablja.

(74) Direktiva 93/13/EGS z dne 5. aprila, UL L 95/29 z dne 21. 4. 1993.

(75) Glede na to, kar vemo, se posodabljanje CLAB, ki je težko dosegljiv, ni nadaljevalo. 52 % vprašanih instanc meni, da je zaščita potrošnikov pred nepoštenimi klavzulami zadostna in samo 19 % jih meni, da je nezadostna.

(76) COM(2002) 248 final z dne 6. 7. 2002; glej mnenje, poročevalec: g. ATAÍDE FERREIRA, UL C 116 z dne 20. 4. 2001.

(77) Direktiva 87/100, UL L 42 z dne 12. 2. 1987, in Direktiva 98/7, UL L 101 z dne 1. 4. 1998.

(78) Mnenje EESO o predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o uskladitvi zakonskih, uredbenih in upravnih določb držav članic na področju potrošniških posojil z dne 17. julija 2003, UL C 234 z dne 30. 9. 2003, v katerem EESO ni naklonjen temu, da predlog po zgledu Direktive 87/102 97EGS kot prvo skrb ohrani razvoj notranjega trga, in usmeritvi, po kateri bi bilo varstvo potrošnikov pomembno samo, če bi spodbujalo pospeševanje svobodnega pretoka ponudbe posojil, ki ni cilj sam po sebi, ampak zgolj instrument razvoja notranjega trga.

(79) V zvezi s tem opozorimo na še vedno aktualne dokumente, kot so informativno poročilo in mnenje na lastno pobudo z dne 24. 4. 2002, poročevalec: g. ATAÍDE FERREIRA, UL C 148 z dne 21. 6. 2002, in različne seje, ki so jih na to temo organizirale Komisija in nacionalne potrošniške organizacije.

(80) Priporočilo Komisije 87/598/EGS o evropskem kodeksu poštenega ravnanja na področju elektronskega plačevanja, UL L 365 z dne 24. 12. 1987, ne zadostuje za zaščito interesov potrošnikov na tem področju.

(81) Glej sporočilo Komisije o pravnem okviru v zvezi s plačevanjem na notranjem trgu (COM(2003) 718 final) in mnenje z dne 30. 6. 2004, poročevalec: M. RAVOET.

(82) Glej KOM(2004) 91 final z dne 12. 3. 2004 in mnenje EESO, ki ga trenutno pripravljata g. RETUREAU in ga. DAVISON.

(83) Glej COM(2004) 341 final in mnenje EESO v pripravi, o katerem bo poročal poročevalec tega mnenja.

(84) Glej sporočilo Komisije o evropskem pogodbenem pravu (COM(2001) 398 final z dne 11. 7. 2001) in mnenje EESO, poročevalec: g. RETUREAU, UL C 241 z dne 7. 1. 2002.

(85) Glej mnenje na lastno pobudo o zavarovalnih pogodbah (INT/202), ki je v pripravi in o katerem bo poročal poročevalec tega mnenja.

(86) Direktiva 1999/44/ES z dne 25. 5. 1999, UL L 171 z dne 7. 7. 1999.

(87) Mnenje 743/94 z dne 1. junija 1994, poročevalec: g. PROUMENS, UL C 295 z dne 22. 10. 1994.

(88) Kot je bilo to sicer že predvideno v odlični Zeleni knjigi Komisije (COM(93) 509 final z dne 15. 11. 1993) in katere duh je bil v direktivi izdan.

(89) COM(2001) 531 final, glej mnenje CESE 344/2002, poročevalka: ga. DAVISON, UL C 125 z dne 27. 5. 2002.

(90) Mnenje z dne 28. 1. 2004, poročevalec: g. HERNÁNDEZ BATALLER, UL C 108 z dne 30. 4. 2004.

(91) V mnenju, poročevalec: g. DIMITRIADIS, UL C 221 z dne 17. 9. 2002, o predlogu uredbe Komisije (COM(2001) 546 final z dne 2. 10. 2001).

(92) 71 % vprašanih instanc trdi, da obstajajo mehanizmi dostopa do sodstva in samo 29 % je odgovorilo, da posebni mehanizmi ne obstajajo; glede učinkovitosti se 58 % zdijo ustrezni in 35 % malo učinkoviti.

(93) Direktiva 98/27/ES z dne 18. 5. 1998, UL L 166 z dne 11. 6. 1998, ki sedaj obstaja v kodificirani verziji (COM(2003) 241 final z dne 12. 5. 2003).

(94) Glede predpisov o oprostitvi plačila sodnih stroškov za združenja za varstvo potrošnikov 73 % vprašanih instanc odgovarja, da ne obstajajo.

(95) Mnenje EESO o Zeleni knjigi o alternativnih načinih reševanja sporov, ki izhajajo iz civilnega in gospodarskega prava (COM(2002) 196 final z dne 19. 4. 2002), poročevalec: g. MALOSSE, UL C 85 z dne 8. 4. 2003. EESO čaka objavo poročila o delovanju REJE (evropskega izvensodnega prostora), vendar že sedaj opozarja, da ga je treba narediti bolj operativnega.

(96) Mehanizmi za reševanje sporov obstajajo za 78 % vprašanih instanc in samo 33 % jih je odgovorilo negativno.

(97) Priporočilo 98/257/ES z dne 30. maja o načelih, ki se uporabljajo za organe, odgovorne za izvensodno reševanje potrošniških sporov, UL L 115 z dne 17. 4. 1998, in priporočilo 2001/310/ES z dne 4. aprila 2001, UL L 109 z dne 19. 4. 2001.

(98) Dokumenti Sveta 9179/99 in popravek 1 – 99/00806 (mnenje, poročevalec: g. RAVOET, UL C 75 z dne 15. 3. 2000), ki je sedaj Uredba Sveta (UL L 160/1 z dne 30. 6. 2000).

(99) Uredba ES 44/2001 (UL L 12 z dne 16. 1. 2001).

(100) COM(2003) 427 final z dne 22. 7. 2003.

(101) COM(2002) 654 final, ki je bila predmet mnenja, o katerem je poročal poročevalec tega mnenja (mnenje CESE 88/2004, UL C 108 z dne 30. 4. 2004).

(102) COM(2001) 705 final z dne 5. 11. 2001, ki je bila predmet mnenja, o katerem je poročal g. ATAIDE FERREIRA.

(103) Mnenje z dne 26. 2. 2003, poročevalka: ga. DAVISON, UL C 95 z dne 23. 4. 2003, o „Strategiji za potrošniško politiko v obdobju 2002-2006“; mnenje z dne 17. 7. 2003, poročevalec: g. HERNÁNDEZ BATALLER, UL C 234 z dne 30. 9. 2003, o „Predlogu odločbe Evropskega parlamenta in Sveta o oblikovanju splošnega okvira za financiranje dejavnosti Skupnosti v podporo potrošniške politike v letih 2004-2007“.