SL Uradni list Evropske unije C 302/41

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o „Spremembah v industriji ter ekonomski, socialni in teritorialni koheziji“

(2004/C 302/11)

29. januarja 2004 je Evropski ekonomsko-socialni odbor v skladu s členom 29(2) svojega poslovnika sklenil izdelati samoiniciativno mnenje o Spremembah v industriji ter ekonomski, socialni in teritorialni koheziji.

Posvetovalna komisija za spremembe v industriji, ki je odgovorna za pripravo dela, ki ga Odbor opravlja na to temo, je svoje mnenje sprejela 7. junija 2004. Poročevalec je bil g. Leirião in soporočevalec g. Cué.

Na svojem 410. plenarnem zasedanju 30. junija in 1. julija 2004 (seja z dne 30. junija 2004) je Evropski ekonomsko-socialni odbor sprejel to mnenje z 155 glasovi za in 13 vzdržanimi.

Povzetek

Namen tega mnenja je preveriti, ali so instrumenti za pospeševanje ekonomske, socialne in teritorialne kohezije ustrezni ter ali so okvirni pogoji ugodni za podjetja in dovoljujejo, da spremembe v industriji potekajo na način, skladen z zahtevami podjetij po konkurenčnosti.

V razdelku, ki vsebuje zaključke in priporočila, je navedenih sedemnajst točk; te opozarjajo na potrebo po izboljšavah v smislu politik, instrumentov, meril za določanje upravičenosti regij do sredstev Skupnosti, izvajanja dobrih praks in iskanja sinergij med politikami in instrumenti ter splošnega usklajevanja v izvajanju strukturnih strategij EU, kot so lizbonska strategija, strukturne reforme in trajnostni razvoj.

Smoter zgoraj navedenega temelji na naslednjih idejah; te so navedene v zaporedju in predstavljajo glavne teme, ki se pojavljajo skozi celotno mnenje:

— regionalni razvoj kakor dejavnik urejanja globalizacije skozi oblikovanje regionalnih grozdov in kakor učinkovit način privabljanja podjetij na določeno območje in spodbujanja, da tam ostanejo;

— družbena odgovornost podjetij in izvajanje „dobrih praks“ kakor del pristopa, ki vključuje preventivne in druge ukrepe za predvidevanje in obvladovanje sprememb;

— pogajanja in socialni dialogi v podjetjih zaradi zagotavljanja, da prestrukturiranje poteka na odgovoren način, pri čemer vodstvo in delavci v podjetjih sprejemajo pozitiven odnos do iskanja rešitev, ki jih podjetje, delavci in skupnost smatrajo za uspešne, tako da se vzpostavi ravnotežje med socialnimi in ekonomskimi vidiki;

— ukrepanje v partnerstvu med poslovneži, socialnimi partnerji, civilno družbo (univerze, centri za raziskave in inovacije, združenja itn.) in lokalnimi oblastmi, da se ustvarijo prave razmere za večanje produktivnosti in izboljševanje potenciala rasti regij; in

— predlog za vzpostavitev statusa „regije z največjimi ugodnostmi“ za tiste regije, ki imajo visoko raven socialne kohezije in kohezije na področju zaposlovanja, vendar nenadoma izgubijo znanja zaradi premestitve podjetij, ne da bi pri tem imele kakršne koli alternativne dejavnosti za ohranitev ravni lokalnega zaposlovanja; te regije bi prejemale finančno pomoč s posebnim ciljem obnovitve lokalne ekonomske strukture.

Uvod

V svojem samoiniciativnem mnenju z naslovom Spremembe v industriji: trenutne razmere in obeti – celosten pristop (1), je Evropski ekonomsko-socialni odbor (v nadaljevanju EESO) izrazil stališče, da mora biti bodoče delo Posvetovalne komisije za spremembe v industriji usmerjeno v pospeševanje „okvirja in pogojev, ki bodo omogočali, da bi spremembe v industriji potekale na način, ki bi bil skladen s potrebami podjetij glede konkurenčnosti ter z ekonomsko, socialno in teritorialno kohezijo“, in tako določiti podlago za delo te komisije in opisati vrsto prispevka, ki ga mora zagotavljati, ter vrsto vprašanja, ki ga mora zajemati v svojem mnenju. Odločitev o izdelavi samoiniciativnega mnenja o Spremembah v industriji ter ekonomski, socialni in teritorialni koheziji je treba obravnavati na tej podlagi.

1. Opredelitve

1.1 Da bi se to samoiniciativno mnenje upoštevalo v pravem kontekstu in pravilno razlagalo, je treba „spremembe v industriji“ opredeliti kot „normalen in trajen proces v industrijskem sektorju, ki se proaktivno odziva na dinamična gibanja v njegovem poslovnem okolju, da ohrani svojo konkurenčnost in ustvarja možnosti rasti“ (2). „Prestrukturiranje“ pomeni „določeno obliko sprememb v industriji in je praviloma [upoštevana kakor] začasni proces (pogosto vsiljenega) prilagajanja pogojem v poslovnem okolju za ponovno vzpostavitev konkurenčnosti, ki vodi do prekinitev poslovnih dejavnosti.“ (3). Ideja o „predvidevanju sprememb je ključ za dobro obvladovanje takih sprememb, saj pomeni, da se je v procesu prestrukturiranja težavam mogoče izogniti“. Predvidevanje sprememb vključuje preučevanje in napovedovanje prihodnjih pogojev konkurence ter tržnih zahtev, ki omogočajo pravočasno načrtovanje potrebnih prilagoditev, s čimer se družbene težave in težave v zvezi s produktivnostjo podjetij ohranjajo na najnižji možni ravni.

1.2 Globalizacija se lahko opredeli kot prizadevanja za pospeševanje in olajševanje trgovinskih odnosov med državami, v katere namen se odstranjujejo trgovinske ovire, zmanjšujejo ali odpravljajo uvozni davki in utrjujejo mednarodna združenja, kot sta EU in Mercosur. Kakor del tega procesa ponujajo vlade vseh držav pobude za privabljanje tujih podjetij, da uvedejo poslovanje znotraj njihovih meja, in pospeševanje internacionalizacije vseh vidikov njihove trgovine. Globalizacija zahteva tudi uvedbo in upoštevanje skupnih osnovnih pravil po vsem svetu.

1.3 Namen politike ekonomske, socialne in teritorialne kohezije je zmanjšati sedanja ekonomska in socialna neskladja med državami članicami ter regijami, pospešiti rast in spodbuditi bolj trajnostni razvoj, pomagati manj ugodnim regijam pri prilagajanju izzivom ekonomije znanja in tako zagotavljati pomoč regijam za doseganje ciljev lizbonske strategije. Natančneje se mora ta politika usmerjati v infrastrukture, okolje, podjetništvo, dohodek na prebivalca, dostop do zaposlitve in socialne varnosti, ukrepe za preprečevanje socialnega izključevanja, dostop do novih informacijskih tehnologij, izobraževanja in vseživljenjskega učenja, boljšega upravljanja in močnejše vloge ekonomskih in socialnih subjektov.

1.4 Ena dobrih opredelitev „grozda“, kakor jo določa Michael PORTER (profesor na Harvard Business School) v svoji knjigi o „Konkurenčni prednosti narodov“, je geografska koncentracija „medsebojno povezanih podjetij in pridruženih ustanov (univerz, javnih agencij ali trgovskih združenj) na določenem področju, ki jih družita konkurenca in sodelovanje“.

2. Učinek globalizacije in neizogibnost sprememb v industriji

2.1 Celotna evropska družba sprejema dejstvo o neizogibnosti sprememb v industriji kakor posledici globalizacije in dolgotrajnih sprememb v svetovnem gospodarstvu; le-te zaznamujejo hitri in daljnosežni napredki na trgih in v vedenju, naraščajoča tehnična zapletenost in znatno vključevanje potrošnikov v načrtovanje in proizvodnjo blaga ter proizvodov in dobavo storitev.

2.2 Globalizacija je gonilna sila svetovnega trga dela in konkurence na področju produktivnosti. Mednarodne družbe preusmerjajo naložbe v države z nižjimi stroški dela, neposrednim dostopom do trgov in tehnološkim znanjem.

2.3 Povečana konkurenčnost, staranje prebivalstva ter nove zahteve potrošnikov in merila se med seboj združujejo in ustvarjajo okolje, kjer obstajajo in bodo še naprej obstajale resne napetosti in težave.

2.4 Evropska unija se mora odločno spoprijeti s temi napetostmi in težavami z uporabo ukrepov, ki predvidevajo deindustrializacijo v Evropi, tj. z ukrepi za preprečevanje, da bi se naslednje tri težave pojavljale hkrati: — premestitev podjetij (4); — upad v zaposlovanju in produktivnosti; ter — poslabšanje trgovinske bilance. Te tri težave se sicer še ne pojavljajo hkrati, vendar je jasno, da so se razmere glede zaposlovanja in trgovinske bilance resnično poslabšale.

2.5 EU se bo lahko s temi izzivi uspešno spopadla le, če bo izboljšala industrijsko politiko na tak način, da bo ta postala bolj proaktivna ter zagotavljala vsestransko in sistematično transparentnost glede določenih kumulativnih učinkov vseh odločitev, ki vplivajo na stroške in strukture učinkovitosti evropske industrije – v smislu horizontalnih vidikov in posebnih industrijskih sektorjev, kot sta jeklarska in tekstilna industrija, pri čemer bo ves čas upoštevala učinek širitve.

3. Regionalni razvoj kot dejavnik urejanja globalizacije: grozdi

3.1 Paradoks našega časa je, da neenakosti še vedno obstajajo v dobi, ko je znanstveni in tehnični napredek tak, da bi z njim lahko odpravili lakoto povsod po svetu, istočasno pa še vedno obstaja resna nevarnost, da bi „nova globalna ekonomija“ zaradi svoje ukoreninjenosti v nenadzorovani konkurenci še poglobila te nesomernosti. Na tej podlagi je treba regionalni razvoj obravnavati kot ključni instrument za urejanje same globalizacije ob posvečanju pozornosti potrebam ljudi, ne glede na to, kje se nahajajo, in jim zagotavljati lažji dostop do blaga, storitev in možnosti.

3.2 Razvoj mora doseči ljudi, kjer koli se nahajajo; nemogoče je optimistično predpostavljati, da bo mobilnost, s katero nekateri razpolagajo za povečanje svojega osebnega razvoja, na voljo vsem, med drugim zato, ker so se tisti, ki so najbolj prikrajšani za sredstva, tudi najmanj zmožni prosto gibati. Regije morajo določiti svoje ambicije glede sprememb v industriji in prestrukturiranja, identificirati naložbe, ki jih je treba izvesti, ter opredeliti potrebno sodelovanje med javnim in zasebnim sektorjem in zlasti infrastrukturo za izobraževanje in poklicno usposabljanje.

3.3 EESO meni, da je oblikovanje „grozdov“ najučinkovitejši način privabljanja podjetij in spodbujanja, da ostanejo; to je ključni element regionalne konkurenčnosti in hkrati gonilna sila ekonomske, socialne in teritorialne kohezije, pa tudi sredstvo za preprečevanje negativnih ekonomskih, socialnih in teritorialnih posledic, ki bi jih lahko sprožile spremembe v industriji in prestrukturiranje. Naslednji dejavniki bi verjetno lahko omogočili, da bi bilo zaradi sistema „grozdov“ podjetjem lažje ostati na določenem območju in obdržati znanja v regijah: — okrepljeno in boljše sodelovanje med podjetji; — možnosti za izboljševanje tehnoloških znanj, povezanih s prisotnostjo inštitutov za raziskave in razvoj, vključenih v proces „grozdenja“ (npr. „grozd“ avtomobilske industrije); — povezovanje strank, podizvajalcev in dobaviteljev, ki pospešuje vzpostavljanje in razvoj tesnejših vezi med socialno-ekonomskimi subjekti, zlasti med regijami; — vključevanje podjetij v nadnacionalne mreže z zagotavljanjem dostopa do novih trgov; in — razvoj izkušenj delavcev v mobilnosti znotraj „grozdov“.

3.4 Ker si podjetja v trenutnih ekonomskih razmerah konkurirajo na globalni osnovi, se usmerjajo h „grozdom“, povezanim s področjem njihovega poslovanja, s čimer lahko pridobijo konkurenčno prednost. Te prednosti izhajajo iz splošnih dejavnikov, kot so: kvalifikacije in veščine delovnega prebivalstva, kakovost vodenja, teritorialna infrastruktura, ravni lokalne in regionalne inovativnosti in razvoja ter splošna kakovost življenja v regiji (ki utegne na primer zahtevati javno intervencijo za izpraznitev zapuščenih industrijskih območij). Regionalni „grozdi“ so lahko ključni dejavniki večanja ekonomske, socialne in teritorialne kohezije ter zagotavljajo razlog, da se podjetja premestijo v regije v razvoju, v kolikor vlade EU in nacionalne vlade izvajajo in financirajo programe, da zagotavljajo podporo ustanavljanju tehnoloških podjetij, pospešujejo razvoj, inovacije in poklicno usposabljanje ter spodbujajo partnerstva med podjetji, univerzami, lokalnimi oblastmi, socialnimi partnerji in civilno družbo.

3.5 Mestna območja imajo kot središča za kulturo in različne dejavnosti, kjer javni in zasebni subjekti sodelujejo pri iskanju rešitev za spremembe in najnovejši razvoj, ključno vlogo v uspešnem oblikovanju „grozdov“, saj so ta območja „v ospredju tehnoloških sprememb, ki vplivajo na promet, gradbena in javna dela, informacijske in komunikacijske tehnologije, upravljanje infrastrukture itn. Te tehnološke spremembe so tudi podlaga za prestrukturiranje industrije ter premestitev dejavnosti in storitev na področju delovne sile z visoko dodano vrednostjo. Ekonomska specializacija ima tudi prostorski izraz: 'grozdi' ali skupine podjetij, ki delujejo kakor del mreže s centri za raziskave in inovacije ter univerzami“ (5). Glavni izziv za mestna območja se nanaša tudi na težave v zvezi s socialno kohezijo, kot so izključevanje in revščina, katerih rešitev jasno vključuje usklajen, uravnotežen in trajnostni razvoj glavnih mestnih območij v Evropi, vključno s povezavami s sosednjimi območji. Vendar pa je zaradi pomanjkanja doslednih podatkov težko najti ustrezne rešitve.

4. Učinki sprememb v industriji in prestrukturiranja

Proces sprememb v industriji in prestrukturiranja sproža učinke različnih stopenj v več pogledih kakor tudi izzive na sektorski in regionalni ravni.

4.1 Socialni vidiki

Vsi ekonomski subjekti se zavedajo, da sta prestrukturiranje in utrjevanje predpogoj za preživetje podjetij in izboljšanje njihove konkurenčnosti.

Prestrukturiranje postane socialen problem, kadar zadevna regija ne razpolaga z ustreznimi zaposlitvenimi alternativami in možnostmi za mobilnost.

Razen tega morajo podjetja delovati na resnično odgovoren način ter pri svojem pristopu k prestrukturiranju od začetka vključevati predstavniška telesa delavcev pa tudi lokalne in regionalne oblasti.

Industrijsko konkurenčnost je treba dosegati skozi socialni dialog.

4.2 Izzivi za podjetja

Glavni izziv za podjetja je najti primeren odgovor na spremembe ob upoštevanju potrebe po izboljšanju konkurenčnosti v zapletenem okolju ter določenih socialnih in institucionalnih razmerah.

Posledic sprememb v industriji za podizvajalska mala in srednje velika podjetja, ki so jih sprožila velika podjetja, ni mogoče prezreti. Obstajati mora mreža sodelovanja, ki bo malim in srednje velikim podjetjem omogočala izvajanje potrebnih prilagoditev.

4.3 Učinek na države pristopnice in zlasti učinek na zaposlovanje

Oblikovati je treba posebne politike za podporo razvoju in zaposlovanju, da se zagotovi, da se obvladovanje sprememb in prestrukturiranja industrije v državah pristopnicah obravnava kakor velika priložnost, ki jo je treba izkoristiti za vodenje ekonomske rasti, izboljševanje kakovosti življenja in varovanje okolja.

Neposredne tuje naložbe (FDI – foreign direct investment) v glavnem prihajajo iz držav EU (več kakor 60 % v letu 1998) in so večinoma usmerjene v Češko republiko, Madžarsko in Poljsko. Te tri države so ob koncu leta 2001 beležile približno 75 % vhodnih naložb v državah pristopnicah. Primer Košice (Slovaška republika) predstavlja enega od uspešnih primerov v jeklarskem sektorju, kjer so FDI omogočile modernizacijo lokalnih obratov brez kakršnih koli izgub delovnih mest, s pomočjo sporazumov med lokalnimi oblastmi, mobilnosti delovne sile, pobud, inovacij in konkurence. Učinek mednarodnih strategij glede zaposlovanja je odvisen od vrste zadevnih naložb.

UČINEK NA ZAPOSLOVANJE: TRIJE MOŽNI SCENARIJI

Mednarodna strategija Učinek na zaposlovanje Država izvora FDI Država prejemnica FDI (1) Razširitev spletnih strani: zelo lokalni proizvodi in storitve, ki pretežno niso namenjeni za izvoz – energija – promet – banke – trgovina – živilskopredelovalna industrija – turizem Kratkoročno nizka ali neobstoječa. Srednjeročno do dolgoročno: reorganizacija funkcij zaledne službe Bolj ali manj znatna, odvisno od nakupa obstoječih dejavnosti (z dobički iz produktivnosti ali brez njih) ali oblikovanje iz nič. (2) Razširitev horizontalnih zmogljivosti: proizvodi ali storitve, namenjeni za ponovni izvoz – avtomobili – kemikalije – železo in jeklo Takojšen neposreden učinek (zmogljivosti niso ustvarjene) in možni dodatni srednjeročni učinki, primerjaj: Seat/Škoda Večje prestrukturiranje v primeru ponovnega začetka predhodnih dejavnosti. Ustvarjanje delovnih mest v primeru „Greenfield“ vlaganj (3) Premestitev za znižanje stroškov: proizvodi in storitve, izrazito namenjeni za ponovni izvoz – tekstil – livarstvo – sestavni deli za avtomobile – elektronika široke potrošnje – računalniške storitve z nizko ali srednjo dodano vrednostjo Znaten kratkoročni ali srednjeročni učinek (dolžina dodatnega časa se razlikuje glede na dejavnosti) Večje prestrukturiranje v primeru ponovnega začetka predhodnih dejavnosti. Ustvarjanje delovnih mest v primeru „Greenfield“ vlaganj Srednjeročna do dolgoročna tveganja: premestitev

(1) in (2): Ta dva scenarija zajemata horizontalne strategije za naložbe, ki so jih sprejela mednarodna podjetja. V prvem scenariju poskušajo mednarodna podjetja predvsem prodreti na nove trge in razširiti mrežo svojih storitev, kot so bančne storitve ter prometna in energetska omrežja. V drugem scenariju poskušajo mednarodna podjetja razširiti svoje proizvodne zmogljivosti za storitve ali proizvode, ki se zlahka ponovno izvažajo.

(3): Ta scenarij zajema vertikalno strategijo delokalizacije, ki ima večji učinek na zaposlovanje. Ta scenarij zajema podjetja, katerih dejavnosti so predvsem delovno intenzivne (na primer tekstilna industrija in avtomobilska elektronika).

4.4 Regionalni in lokalni učinki

4.4.1 V primeru prestrukturiranja industrije ali premestitve podjetij je treba oceniti sredstva infrastrukture, opreme in človeških virov ter sprejeti ukrepe za privabljanje novih podjetij na določeno območje. V nekaterih primerih je bistvenega pomena očistiti tla in podtalje, kadar podjetje zapusti regijo, tako da se lahko območje uporabi v druge namene. Vlagatelji, ki prejemajo javna finančna sredstva, morajo nositi večjo lokalno odgovornost, kar je treba spremljati. Sporazumi o sodelovanju med vsemi stranmi morajo vdahniti novo življenje v regije, ki so jih spremembe v industriji hudo prizadele.

4.5 Učinek na človeške vire

Vse strani se morajo s svojim pristopom zavezati k zagotavljanju, da bodo manj kvalificiranim delavcem omogočale usposabljanje. To je ključni pogoj za zagotavljanje, da ostanejo lokalna podjetja sposobna z obstoj.

Pri upravljanju veščin delavcev morajo podjetja premisliti o sklepanju sporazumov in sprejemanju skupnih pristopov v sodelovanju z zaposlenimi glede zahtev v zvezi z usposabljanjem, veščinami in kvalifikacijami.

4.6 Učinek na evropski socialni model

Temeljnega pomena za trajnost evropskega socialnega modela je doseganje visoke ravni ekonomske, socialne, okoljske in teritorialne kohezije.

Prestrukturiranje industrije znotraj evropskega socialnega modela bo uspešno, če bodo imeli od njega koristi vsi sodelujoči.

4.7 Vidiki interakcije med industrijskim in storitvenim sektorjem

4.7.1 Od 1970-ih je ekonomsko rast zaznamoval storitveni sektor, ki je začel prevladovati nad sektorjem predelovalne industrije. Vendar pa je bistvenega pomena, da med tema dvema sektorjema obstaja določena stopnja soodvisnosti in interakcije zaradi povišanja produktivnosti, povečanja inovativnosti ter izboljševanja kakovosti proizvodov in storitev. V zvezi s prestrukturiranjem industrije in spremembami v njej je ta interakcija ključnega pomena, saj podjetja, ki zagotavljajo storitve (kot so raziskave in razvoj) za industrijska podjetja, ob premestitvi praviloma sledijo slednjim.

5. Družbena odgovornost podjetij ter ekonomska in socialna kohezija

5.1 Mnenje EESO o spremembah v industriji: trenutne razmere in obeti - celosten pristop (6) navaja, da mora Evropa uporabiti nov vzorec, usmerjen v „spremembe v industriji s človeškim obrazom“, ki temelji na konkurenčnosti, trajnostnem razvoju ter socialni in teritorialni koheziji. Cilji lizbonske strategije določajo osnovo za to izjavo; v ta namen je EU posebej pozvala podjetja k občutku za družbeno odgovornost ob upoštevanju zahtev po poklicnem usposabljanju in najboljših primerov za življenje na splošno, organizacijo dela, enake možnosti, socialno vključenosti in trajnostni razvoj.

5.2 Na splošno se priznava, da se lahko družbena odgovornost podjetij, ki temelji na etičnem pristopu, uporablja na dveh ključnih področjih: — delovni pogoji in zaposlovanje ter — življenjski pogoji na področju, kjer delujejo zadevna podjetja, oziroma vključenost podjetja v pospeševanje lokalnega gospodarstva in spodbujanje sprejemljivih okoljskih praks v lokalni skupnosti. Od podjetij se na splošno pričakuje, da vključijo socialne partnerje, lokalne organe oblasti, potrošnike in dobavitelje, in sicer vsakega na svoji ravni odgovornosti.

5.3 To izvajanje družbene odgovornosti podjetij (v zvezi z navedenimi vidiki) je lahko pomembno orodje za doseganje ekonomske, socialne in teritorialne kohezije, če se sprejme proaktiven pristop za obvladovanje sprememb in prestrukturiranja; to bo koristilo vsem vključenim stranem.

6. „Dobre prakse“ v prestrukturiranju v smislu socialne in lokalne odgovornosti

6.1 Evropski socialni sklad spodbuja in podpira „dobro prakso“ kar zadeva načine obvladovanja sprememb v industriji. Evropski center za spremljanje sprememb (EMCC) v Evropski fundaciji za izboljšanje življenjskih in delovnih pogojev s sedežem v Dublinu redno poroča o takih dobrih praksah v svojih ukrepih za izboljšanje lokalne in regionalne družbene odgovornosti podjetij. Poleg tega je prva faza posvetovanj, ki jih je začela Komisija, z naslovom „Predvidevanje in obvladovanje sprememb: dinamičen pristop k socialnim vidikom prestrukturiranja podjetij“ omogočila določitev vrste dobrih praks na tem področju. Na splošno take dobre prakse vključujejo: — potrebo po predvidevanju težav pri zaposlovanju, ki bi lahko nastale kot posledica možnega prestrukturiranja, in obravnavanju teh težav v zgornjem delu reprodukcijske verige; — potrebo po preučitvi neposrednega in posrednega vpliva na zadevno regijo; — delovanje in aktiviranje akterjev na področju (podjetja, sindikati, regionalni in lokalni organi oblasti, združenja in civilna družba itd.); — spodbujanje kolektivnega pogajanja in potrebe po „socialnem dialogu“ med podjetji, predstavniki delavcev ter lokalnimi in regionalnimi organi oblasti - ti so pomembni za iskanje rešitev in alternativ za odločitve podjetij o strateški premestitvi; — ukrepe socialne podpore, ki spremljajo spremembe (prekvalifikacija, usposabljanje, spodbujanje veščin med delavci, poklicno usmerjanje in ukrepi za obnovitev zaposlitvenih podlag, razvoj industrijske strukture, ustanavljanje podjetij s strani delavcev, itd.); — obvezo podjetij, da bodo poslovali z delavci, ki so morali oditi zaradi oddajanja del zunanjim partnerjem in ki zdaj opravljajo storitve kot podizvajalci; — pojav inovativnih rešitev z razvojem podjetniškega duha; in — pravočasno obveščanje celotne mreže ter malih in srednje velikih podjetij podizvajalcev, javnih služb in organov oblasti, univerz in poslovnih združenj o načrtih lokalno lociranih multinacionalk glede prestrukturiranja; to je težje izvesti, kadar so vključene multinacionalne družbe, katerih center za odločanje je zunaj regije, države ali celo Evrope.

6.2 Pogajanje in socialni dialog sta odločilnega pomena za izvajanje prestrukturiranja na socialno odgovoren način; zato je zelo pomembno, da imajo tako podjetja kot sindikati pozitiven pristop k iskanju uspešnih formul prestrukturiranja, ki so dobre za podjetja, delavce in lokalne skupnosti. Komisija je te dobre prakse spodbudila v direktivah 98/59/ES, 2001/23/ES, 94/45/ES in 2002/12/ES, ki določajo nekatere smernice in zahteve. Poudariti je treba pobudo na evropski ravni iz leta 2002, ki zagovarja „družbeno odgovorno“ prestrukturiranje, na podlagi katere je bila junija 2003 določena vrsta smernic. Pri odpuščanju delavcev je treba preučiti vsako drugo možnost.

6.3 Na tem področju obstaja veliko pozitivnih primerov dobre prakse v evropskih podjetjih, ki sprejemajo družbeno odgovorne prakse kot del strategij sprememb v industriji in prestrukturiranja. Eden od mnogih primerov je jeklarska skupina Arcelor, ki je rezultat združitve med podjetji Arbed, Aceralia e Usinor; zaradi prevelikih strukturnih zmogljivosti v proizvodnji jeklene pločevine in z namenom izboljšanja sinergij se je odločila zapreti jeklarno Ličge in sorazmerno zmanjšati proizvodnjo v Bremenu in Eisenhüttenstadtu. Glede na izgube delovnih mest, ki bi jih ti ukrepi povzročili, se je Arcelor odločil pomagati vsem prizadetim, sanirati vse prizadete lokacije in prispevati k reindustrializaciji lokalne gospodarske strukture s pomočjo vseh vključenih strani. Po drugi strani pa je proces prestrukturiranja v avtomobilski industriji v Mezzogiorno (Italija) primer tega, kaj se lahko zgodi, ko take dobre prakse niso sprejete; navedeno podjetje je načrtovalo premestiti del kooperantskih poslov v tujino, ne da bi predvideli ali organizirali ustrezne rezervne ukrepe ali rešitve s tem povzročenih težav.

6.4 Spremembe v industriji, ki so potrebne, da bi podjetja ostala konkurenčna, morajo podpreti organi oblasti; to naj bi vključevalo zagotavljanje sredstev za izobraževanje in usposabljanje delovne sile, v tem okviru pa je treba sprejeti ukrepe za spodbujanje novih tehnologij. Poleg tega si je treba prizadevati za povečanje družbene odgovornosti podjetij, socialnih koristi zaradi številnejših in boljših delovnih mest in okoljske trajnosti v regijah, kjer se ta podjetja nahajajo.

7. Industrijska sprememba ter ekonomska, socialna in teritorialna kohezija kot instrumenti trajnostnega razvoja

7.1 Cilj trajnostnega razvoja je izrednega pomena za EU. Glavni vseevropski projekti, kot so prometna omrežja in druga infrastruktura v pripravi na ravni EU, ne zadostujejo za spodbujanje trajnostnega razvoja ali sprožitev razvoja na splošno v regijah z najbolj omejenimi možnostmi. Nenehne razlike med državami in regijami kar zadeva proizvodnjo, produktivnost in dostop do zaposlitve so posledica pomanjkljivosti na ključnih področjih konkurenčnosti, in sicer človeškega kapitala in osnovnih sredstev, okoljskih vidikov, možnosti za inovacije in regionalnega upravljanja.

7.2 Možnosti, ki jih ponujajo spremembe v industriji zaradi vpliva na gospodarsko strukturo, socialna in znanstvena vprašanja ter vključenost civilne družbe in lokalnih organov oblasti, lahko z uporabo instrumentov in politik socialne kohezije in strukturnih politik Skupnosti pomembno prispevajo k procesu trajnostnega uravnoteženega razvoja. Sprememba dejansko zahteva določeno prilagoditev, raziskave, inovacije in nova stališča tako na strani poslovnežev kot socialnih partnerjev in civilne družbe, ki morajo med seboj sodelovati. Cilj je pomagati regijam, da ohranijo in izboljšajo svoje gospodarske in socialne strukture na uravnotežen način.

8. Predlogi za reformo, podani v tretjem poročilu o ekonomski in socialni koheziji

8.1 Komisija predlaga novo zasnovo politike ekonomske, socialne in teritorialne kohezije EU, ki temelji na treh prednostnih ciljih:

Zbliževanje

Cilj je spodbujati rast in odpiranje novih delovnih mest v državah članicah in manj razvitih regijah.

Regionalna konkurenčnost in zaposlovanje: predvidevanje in pospeševanje sprememb

EESO pozdravlja ta prednostni cilj v zvezi s temo tega mnenja, saj povezuje spremembe v industriji s kohezijsko politiko prek nacionalnih in regionalnih programov, ki so posebej usmerjeni na nekatere povezane učinke, preprečevanje, predvidevanje in prilagajanje na gospodarski razvoj. Vse to pa je povezano s političnimi prednostnimi cilji evropske strategije za zaposlovanje in za spodbujanje kakovosti in produktivnosti dela skupaj s socialno vključenostjo.

Evropsko regionalno sodelovanje

Cilj je spodbuditi nemoteno uravnoteženo harmonizacijo v vsej Evropski uniji s pomočjo ukrepov, ki spodbujajo čezmejno in transnacionalno sodelovanje.

9. Pripombe glede predlogov tretjega kohezijskega poročila o spremembah v industriji in prestrukturiranju

9.1 EESO pozdravlja dejstvo, da se je tretje poročilo o ekonomski in socialni koheziji, ki je bilo objavljeno 17. februarja, posebej in objektivno lotilo področja sprememb v industriji in gospodarstvu na splošno.

9.2 EESO zlasti odobrava načela, ki so podlaga strategij tretjega kohezijskega poročila, in povezavo med lizbonsko strategijo in prihodnjo regionalno politiko v zvezi s programi, usmerjenimi v znanje, ter nacionalnimi in regionalnimi programi z namenom pospeševanja gospodarskega razvoja v regijah v neugodnem položaju. Vendar pa meni, da so ti ukrepi nezadostni, in bi omenil več pomislekov v zvezi z naslednjim: — pomanjkanje opredeljenih ciljev za izvajanje kohezijskih ukrepov na ravni držav članic ali na regionalni ravni, kar kaže na popuščanje zahtev za doseganje teh ciljev od samega začetka; — ni zagotovil, da bo med prihodnjim programom za obdobje od leta 2007 do 2013 večja kohezija med regijami in ne le med državami članicami, kot je bilo v prejšnjih programih za obdobja od leta 1994 do 1999 in od leta 2000 do 2006; če se to ne spremeni, bo to znak slabega izvajanja politike in neuspeha EU pri izvajanju politike ekonomske, socialne in teritorialne kohezije za pomoč manj razvitim regijam; — ni posebnega procesa spremljanja, s katerim bi zagotovili, da so potrebna finančna sredstva namenjena razvoju regij z omejenimi možnostmi, pri čemer je treba upoštevati, da imajo lahko, kot so že imele v preteklosti, regije z boljšimi možnostmi več koristi kot regije z omejenimi možnostmi, ker imajo boljše proizvodne infrastrukture in zagotavljanje storitev; — ni predlogov za stimulacije, ki bi spodbudile podjetja k politiki socialne odgovornosti s pozitivnim učinkom na ekonomsko, socialno in teritorialno kohezijo; — ni učinkovite metode za usklajevanje rezultatov kohezijskih politik, ki bi vključevale kazni za države članice, ki ne dosežejo ciljev kohezijske politike; — dejstvo, da spremembe v industriji niso priznane kot dejavnik, ki lahko ustvari in povzroči regionalne neuravnoteženosti zaradi možnosti premestitve podjetij, kar povzroča ogromne spremembe na različnih ravneh; za zadevne regije obstaja resnična nevarnost negativnega učinka na njihov kohezijski položaj, ki je do sedaj bil močan, kar bi ogrozilo njihovo srednjeročno in dolgoročno sposobnost oživitve; poročilo ne navaja posebnih predlogov, kako to preprečiti.

10. Sklepi in priporočila

10.1 EESO meni, da so predlogi za reformo kohezijske politike, ki jih je predstavila Komisija, pomanjkljivi in da priložnost za obvladovanje sprememb ni v celoti izkoriščena; take spremembe so ne le neizogibne, temveč so tudi odločilen element za zagotavljanje dinamičnega gospodarstva in gibalna sila za doseganje trajnostnega razvoja. Vse to je posledica nezadostnih ukrepov za doseganje največjih možnih koristi v nastalih razmerah in kombinacijo priložnosti, ki jih ponujajo lizbonska strategija in njen pozitiven pristop k spremembam, konkurenčnosti in koheziji, agenda o socialni politiki - katere ključni cilj je določiti in predvideti obvladovanje sprememb - in evropska strategija zaposlovanja, ki se zlasti osredotoča na prilagodljivost.

10.2 EESO meni, da je treba doseči ravnotežje med ekonomskimi in socialnimi vidiki ter obvladati spremembe v industriji z dvojnim ciljem, in sicer a) zagotavljanje in spodbujanje celovitih socialnih ciljev (usposabljanje, zaposlovanje, priložnosti in socialno varstvo) in b) zagotavljanje preživetja podjetij s posebnimi podpornimi politikami, ki zagotavljajo prestrukturiranje in utrjevanje kot pogoj za njihovo preživetje in večjo konkurenčnost s povezanimi in komplementarnimi ukrepi, ki vključujejo glavne akterje: državo (na nacionalni, regionalni in lokalni ravni) in zadevna podjetja.

10.3 EESO meni, da je za uspeh politike ekonomske, socialne in teritorialne kohezije nujno potrebno boljše usklajevanje pri izvajanju trenutnih razvojnih politik EU, ki zajemajo: obstoječe direktive, ki urejajo delavsko soodločanje v podjetjih; socialni dialog, ki zajema vse sektorje industrije; redno posvetovanje s Svetovalno komisijo za spremembe v industriji Evropskega ekonomsko-socialnega odbora; Evropski center za spremljanje sprememb (EMCC); uporabo strukturnih skladov; konkurenčno politiko ter ukrepe za spodbujanje izvajanja družbene odgovornosti podjetij. Zato je odločilnega pomena, da so vse zadevne strani pripravljene na kompromis in prevzemanje obveznosti.

10.4 EESO meni, da je treba določiti vrsto načel za okoliščine, v katerih je potrebno prestrukturiranje; ta načela naj bi zagotovila podlago in podporo za dobro prakso in naj bi vključevala zahtevo po povečanju konkurenčnosti podjetij ter druge zahteve v zvezi s krepitvijo ekonomske, socialne in teritorialne kohezije.

10.5 EESO meni, da je razlog za stalno slabšanje evropske konkurenčnosti v primerjavi s konkurenčnostjo ZDA dejstvo, da države članice niso obvezne izpolnjevati rokov za izvajanje osnovnih strategij in instrumentov EU, kot so lizbonska strategija, strukturne reforme in trajnostni razvoj. Če se bo ta težnja nadaljevala obstaja nevarnost, da bo EU zdrsnila iz drugega na tretje mesto po svetovni moči (Japonska, Kitajska in Indija že čakajo na uvrstitev); temu se je treba izogniti. EESO zato sklepa, da mora Komisija uvesti strožje zahteve in se aktivneje vključiti v usklajevanje in spremljanje učinkovitega izvajanja navedenih strategij. Ključni ukrep usklajevanja lahko zajema imenovanje komisarja, ki bi bil odgovoren za spremljanje sprememb v industriji in premestitve; to bi omogočilo boljšo povezanost med industrijsko politiko in varstvom okolja.

EESO v svojem samoiniciativnem mnenju priporoča naslednje:

a) Treba je pregledati strateško vizijo kohezije glede na trenutne izzive v EU in začrtati novo močnejšo zasnovo kohezije, ki ni omejena le na finančne vidike strukturnih in kohezijskih skladov temveč ki upošteva naslednje tri cilje: — okrepiti evropsko ekonomsko kohezijo; — spodbujati „duh skupnosti“ v Evropi; in — povečati solidarnost med državami in regijami v EU.

b) Spremeniti je treba absolutno merilo BDP na prebivalca za določanje upravičenosti, saj je to razlog za nepravičnosti kar zadeva izvajanje strukturnih politik. Znano je, da se relativno bogastvo ne odraža le v hladnih statistikah, kot je BDP na prebivalca. Raven veščin delavcev, pomanjkljivosti infrastrukture, oddaljenost od stičišča evropskega gospodarstva in demografska struktura so dejavniki, ki so pomembni za upravičenost regije.

c) Določiti je treba nov sistem meril za ocenjevanje regij, da bi sestavili nov zemljevid evropskih kohezijskih zahtev.

d) Kar zadeva teritorialno kohezijo je treba popraviti način upravljanja ozemlja Skupnosti tako, da se omogoči policentričen, skladen, uravnotežen in trajnosten razvoj. Pri takem prostorskem načrtovanju je treba upoštevati medregionalno fizično in ekonomsko kohezijo in vključiti lokalne, regionalne, nacionalne in evropske organe oblasti v oblikovanje evropskega teritorialnega modela in s tem novih gospodarskih strategij (naložbe, raziskave in razvoj ter socialne (zaposlitvene) strategije).

e) Sprejeti je treba hitrejši pristop k oblikovanju strukturnih politik za ekonomsko, socialno in teritorialno kohezijo in na ta način predvidevati spremembe v gospodarstvu na splošno in še posebej spremembe v industriji. Trenutna zgornja meja finančnih virov (1.2 %) – ki se lahko v finančnih načrtih za obdobje od leta 2007 do leta 2013 celo zniža – je prenizka, da bi pokrila potrebe, in omejuje obseg delovanja, kar preprečuje hitrejše doseganje ciljev kohezije.

f) Osredotočiti se je treba na človeške vire in usmerjati vire v poklicne programe na šolah in fakultetah ter poklicno usposabljanje kot tako, pri tem pa sprejeti prožen pristop, ki se lahko prilagodi različnim težavam v državah članicah in regijah.

g) Posebno pomoč je treba zagotoviti regijam, kjer so se strukture industrijske proizvodnje znašle v obsežnem prestrukturiranju, pri tem pa določiti tiste sektorje in regije, kjer obstaja velika nevarnost za izgubo konkurenčnosti; izdelati je treba posebne predloge za podporo ob upoštevanju posebnih značilnosti vsakega sektorja. Posebno pozornost je treba posvetiti vplivu industrijskega prestrukturiranja na nove države članice.

h) V zvezi s tem je treba določiti „načelo regije z največjimi ugodnostmi“, po katerem bi bilo mogoče zagotoviti finančno podporo za spodbujanje regionalne preusmeritve. Socialni dialog kakor tudi civilni dialog imata pri tem ključno vlogo in vključujeta vse lokalne akterje (podjetja, univerze, raziskovalni centri, lokalni organi oblasti, združenja, sindikati itd.). Tako bi bilo mogoče oživiti gospodarsko strukturo regije z ustvarjanjem novih možnosti za gospodarsko dejavnost.

i) Spodbuditi je treba razvoj regionalnih „grozdov“ s pospeševanjem širjenja sektorjev informacijske in komunikacijske tehnologije, ustvarjalnih industrijskih panog in panog z močno tehnološko podlago, ki bi povečale regionalne potencialne in veščine ter možnosti regij, da privabljajo podjetja in jih spodbujajo k temu, da ostanejo v teh regijah. Tako bi lažje zagotovili, da spremembe v industriji in prestrukturiranje ustvarjajo močnejšo regionalno konkurenčnost, večjo ekonomsko, socialno in teritorialno kohezijo ter večjo zaposlenost. Izredno pomembno je, da se opravijo regionalne študije in sprejmejo ukrepi skupaj z nacionalnimi in regionalnimi vodstvi, da bi lahko načrtovali, kako v celoti izkoristiti potenciale regije pri ustvarjanju „grozda“.

j) Upoštevati je treba pozitivne izkušnje s panožnimi programi, kot so Rechar, Resider in Retext, pri oblikovanju politik za industrijsko posodobitev regij, da bi v celoti izkoristili njihove možnosti za razvoj.

k) Komisija mora še naprej posodabljati in krepiti industrijsko politiko z namenom uskladitve pravil v novem svetovnem okviru. V zvezi s tem EESO pozdravlja nedavni predlog za pregled industrijske politike, ki je bil predstavljen 20. aprila 2004. (7) Zlasti je pomembno zagotoviti uskladitev industrijske politike z drugimi politikami Skupnosti, še posebej z okoljsko politiko.

(l) Evropa se mora strogo držati pravil Mednarodne organizacije dela in jih izvajati; v kolikor se nič ne ukrene za zaustavitev „socialnega in davčnega dampinga“ na drugih področjih, ki ne uporabljajo tržnih pravil na enak način, bi lahko zašla v gospodarsko krizo zaradi nezadostne konkurenčnosti evropskih podjetij.

m) Evropa se mora v svetu predstaviti z visokimi ravnmi tehničnih, tehnoloških in človeških veščin, vendar mora v ta namen pregledati svojo politiko za podpiranje raziskav in zlasti človeških virov. Od približno 14.000 evropskih raziskovalcev, ki odidejo na študij v ZDA, se jih le približno 3.000 namerava vrniti v Evropo. To je zelo resen položaj, ki zahteva takojšnje ukrepe. Eden tak ukrep v pravi smeri je pobuda „Regije za znanje“ (KnowREG), v okviru katere je bilo 27. aprila 2004 sklenjeno, da se ustanovi 14 pilotnih projektov, ki bi spodbudili na znanju temelječe gospodarstvo na lokalni in regionalni ravni.

n) Evropski svet mora opredeliti jasno povezavo med cilji konkurenčnosti in znanja ter prihodnjo regionalno politiko.

Bruselj,30. junij 2004 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Roger BRIESCH

(1) UL C 10, 14.1.2004, str. 105 in nas.

(2) Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o „Posledicah trgovinske politike na sprememb v industriji s posebnim sklicevanjem na jeklarski sektor“ (CESE 668/2004).

(3) Prav tam.

(4) Septembra 2004 bo Evropski ekonomsko-socialni odbor sprejel samoiniciativno mnenje o „Obsegu in učinkih premestitev podjetij“ (CCMI/014).

(5) Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o „Evropskih mestnih območjih: socialno-ekonomski učinki za prihodnost Evrope“ (CESE 968/2004).

(6) UL C 10, 14.01.2004, str. 105 in naslednje.

(7) Sporočilo Komisije:„Pospeševanje strukturnih sprememb: industrijska politika za razširjeno Evropo“ (KOM(2004) 274).