1. Uvod

Komisija v stoji strategiji Evropa 2020[1] poudarja vlogo raziskav in inovacij, kot ključnih elementov v pripravah Evropske unije na izzive prihodnosti. Usmeritev k „Skupna kmetijska politika (SKP) proti letu 2020“[2] izpostavlja inovacije kot nepogrešljiv element v pripravah kmetijstva Unije na izzive prihodnosti. „Proračun za Evropo 2020“[3] predvideva sredstva v višini 4,5 milijarde EUR namenjene raziskavam in razvoju na področjih varnosti preskrbe s hrano, bio gospodarstva in trajnostnega kmetijstva.

Osrednjo vlogo raziskav in inovacij nadalje razvija vodilna pobuda iz strategije Evropa 2020 „Unija inovacij“, ki kot nov način vzpodbujanja inovacij vpeljuje koncept Evropskega partnerstva za inovacije (EIP, European Innovation Partnerships)[4] Pilotni projekt EIP „Aktivno in zdravo staranje“ se trenutno že izvaja. Poleg tega pa so v teku priprave za oblikovanje projektov EIP „Surovine“, „Evropa, ki učinkovito porablja vodo“, in „Kmetijstvo“. Cilj projektov EIP je premostiti vrzel med znanostjo in uporabo inovativnih pristopov v praksi. Svet je izpostavil potrebo EIP po jasnih usmeritvah ter poudaril pomen vključevanja držav članic in pomen učinkovite racionalizacije obstoječih ukrepov.

To sporočilo predstavlja zasnovo projekta EIP „Kmetijska produktivnost in trajnost“, ki jo omenja dokument „Unija inovacij“. EIP sledi strateškim usmeritvam iz dokumentov „Evropa 2020“ in „ SKP proti letu 2020 “. Izhaja iz posvetovanj med zainteresiranimi stranmi ter bo upošteval izkušnje iz pilotnega EIP „Aktivno in zdravo staranje“, vključno z razvojem „Strateškega izvedbenega načrta“, kot tudi razprave v Svetu ter potrebe in ideje, ki so jih izrazile zainteresirane strani.

2. Družbeni izzivi

Svetovno povpraševanje po hrani se bo do leta 2050 predvidoma povečalo za 70% (FAO, Organizacija za hrano in kmetijstvo pri Združenih narodih). Temu bistvenemu povečanju svetovnega povpraševanja po hrani bo sledilo strmo naraščanje povpraševanja po krmi, vlaknih, biomasi in biomaterialu. To bo neizbežno sprožilo reakcijo na ponudbeni strani kmetijstva Unije, ki je med največjimi ponudniki na globalnih trgih. Izvoz kmetijskega sektorja Unije, ki je vreden 76 milijard EUR, predstavlja 18 % vsega svetovnega izvoza hrane. Kmetijstvo Unije proizvede več kot 40 % celotne proizvodnje hrane držav OECD. Ob velikih razlikah v gospodarski in tehnološki razvitosti kmetijskih sektorjev posameznih držav članic, se razumljivo razlikuje tudi njihov prispevek v skupno proizvodnjo hrane v Uniji.

V zadnjih desetletjih se je produktivnost kmetijstva bistveno povečala, čeprav se je ta trend v državah v razvoju zadnja leta upočasnil. Povečanje produktivnosti je delno posledica zaskrbljujočega pritiska na naravne vire in okolje. 45 % evropske prsti se sooča s težavami, povezanimi z njeno kvaliteto, kaže znake nizke stopnje vsebnosti organskih snovi, skoraj četrtini pa grozi zmerna do visoka stopnja erozije. Dragoceni ekosistemi in dragocene ekosistemske storitve so ogroženi ali pa so celo izginili. V zadnjih 20 letih se je število ptic kmetijske krajine zmanjšalo za 20-25 %, število travniških metuljev pa za 70%, k temu pa moramo prišteti tudi resne grožnje za opraševalce kot so na primer čebele. Približno 40 % kmetijskih zemljišč grozi onesnaženje z dušikom, kar ogroža vodne vire. Poleg tega kmetijstvo Unije prispeva 9 % vseh toplogrednih emisij.

Kmetijstvo in gozdarstvo sta že dosegla velik napredek v smislu usklajevanja proizvodnje s potrebo po trajnostnem upravljanju naravnih virov in ohranjanju okolja. Vendar lahko pričakovana rast kmetijske proizvodnje kot posledica naraščajočega svetovnega povpraševanja ta pozitiven razvoj ogrozi. Če bi na takšno povečano povpraševanje odgovorili z današnjimi pristopi, bi s tem še nadalje škodovali naravnim virom in okolju.

Ta fenomen pa ni omejen zgolj na tehnološko najrazvitejši del kmetijstva Unije. Evropa ima ogromen potencial na področjih, za katera so značilne male ali tradicionalne kmetije. Če bi te kmetije sledile ustaljenemu vzorcu razvoja, bi s tem povzročile veliko okoljsko škodo obstoječim, pogosto bogatim habitatom in biotski raznovrstnosti ter funkcionalnosti tal in vodnim virom.

Zato je potrebna preusmeritev k drugačni razvojni poti za oblikovanje konkurenčne in trajnostne proizvodnje hrane, krme, vlaken, biomase in biomaterialov. Da bi to dosegli, je treba večjo učinkovitost oskrbe dopolniti z zmanjšanjem ogromnih izgub po žetvi. Hkrati se je treba prilagoditi na podnebne spremembe in vpeljati pametno rabo biotske raznovrstnosti ter obnovo ekosistemov ter ekosistemskih storitev. Preusmeritev mora izhajati iz posebnosti posameznega teritorija in potenciala, ki ga nudi genetska raznovrstnost, in združevati našo bogato genetsko bazo z raznovrstnimi kmetijskimi praksami, novimi in starimi, ter zagotavljati boljšo porazdelitev in rabo naših omejenih virov. Verige preskrbe s hrano so raznovrstne, zato je treba njihove posebnosti integrirati. „Dolge“ oskrbovalne verige vključujejo vidike, kot so konzerviranje in shramba, medtem ko „kratke“ oskrbovalne verige poudarjajo lokalno preskrbo s hrano in posebno kvalitativno vrednost. Da bi se proizvodnja usmerila k zagotavljanju varne, visokokvalitetne in trajnostno proizvedene hrane, je treba potrošnikom nameniti osrednjo vlogo.

Povečanje proizvodnje mora potekati vzporedno z izboljšano ekonomsko sposobnostjo primarnih proizvajalcev, ki jih je v zadnjem desetletju prizadelo zmanjšanje njihovega deleža v dodani vrednosti verige preskrbe s hrano. Ekološko trajnost bo brez večje donosnosti kmetij še težje doseči.

Povečanje kmetijske proizvodnje in njeno trajnost bo mogoče doseči le z večjimi vlaganji v raziskovanje in inovacije. Raziskovalci in zainteresirane strani že dalj časa opozarjajo na vrzel med doseženimi raziskovalnimi rezultati in vpeljevanjem inovativnih pristopov v kmetijsko prakso. Preveč časa preteče, preden novi pristopi prispejo na teren, vprašanja glede praktičnih potreb kmetovanja pa se ne naslavljajo na raziskovalno skupnost v zadostni meri. Tako se mnoge inovacije ne izvajajo v zadostnem obsegu, ustrezna raziskovalna področja pa ne uživajo zadostne pozornosti.

Za večjo produktivnost in konkurenčnost kmetijstva so v prvi vrsti potrebne izboljšave na področju učinkovite rabe virov, kar bi omogočilo proizvodnjo z manjšo porabo vode, energije (predvsem fosforja in dušika) in pesticidov. V skladu z usmeritvami iz dokumenta „Časovni načrt za Evropo, gospodarno z viri“[5] je treba povečati tudi uporabo energije iz obnovljivih virov in zmanjšati količino proizvedenih odpadkov. Zagotavljanje trajnosti zahteva znižanje onesnaževanja, s čimer bi zaščitili kvaliteto vode in funkcionalnost tal, ohranili biotsko raznovrstnost in ekosistemske storitve ter zmanjšali emisije toplogrednih plinov. Rešitve morajo naslavljati področja, ki presegajo posamezne kmetije in upoštevati širši geografski kontekst vključno z gozdarstvom in naravnimi rezervati. Ustrezna tehnologija, informacijske in komunikacijske tehnologije (IKT) in podpora satelitske navigacije, kot tudi vsa nova orodja za upravljanje, predstavljajo pomemben razvojni potencial. Izobraževanje in usposabljanje sta bistvena za razvoj potrebnih veščin. Za krepitev položaja kmetov v oskrbovalni verigi je treba vpeljati inovativne pristope za povečanje transparentnosti, toka informacij ter za krepitev sposobnosti upravljanja in proizvajanja novih kvalitetnih proizvodov.

Trajnostna proizvodnja mora vključevati zamenjavo proizvodnje vloženih virov in končnih izdelkov s pametno uporabo ter recikliranjem biomase in izdelkov biorafinerij; poleg tega pa mora zmanjšati izgube po žetvi. To je izziv za celotno oskrbovalno verigo, od primarnih proizvajalcev do potrošnika. Potrošniki lahko spremenijo vzorce potrošnje in s tem zmanjšajo potrebo po povečani primarni proizvodnji. Izobraževanje in usposabljanje nudita ogromen potencial za izboljšave v vzorcih prehranjevanja, zdravega načina življenja in zmanjševanja izgub hrane. Trajnostni kriteriji na ključnih točkah oskrbovalne verige bi povečali transparentnost, zaupanje in znanje.

3. Vzpodbujanje konkurenčnega in trajnostnega kmetijstva unije

Projekt EIP s prizadeva spodbuditi konkurenčno in trajnostno kmetijstvo in gozdarstvo, ki bi bila spodobna „doseči več z manj” in bi delovala v skladu z okoljem. EIP bo omogočal izgradnjo konkurenčnega primarnega sektorja, ki bo zagotavljal razpoložljivost hrane na globalni ravni, raznovrstne proizvode in proizvodnjo, dolgoročno oskrbo z različnimi surovinami, tako za uporabo v proizvodnji hrane kot za potrebe neprehranskih izdelkov, in boljšo alokacijo dodane vrednosti v celotni verigi preskrbe s hrano.

Da bi bilo povečanje kmetijske produktivnosti in proizvodnje trajnostno, je z viri treba upravljati ustrezno in v skladu z okoljskimi zahtevami. Pomembno vlogo pri tem bodo igrala zemljišča, saj se bo uspešnost oziroma neuspešnost uresničevanja bolj trajnostnih vzorcev, ocenjevala prav na tem viru. Zemljišča so ključni vir kmetijske pridelave. Uporaba zemljišč pa je na različne načine povezana s kvaliteto in količino vode, biotsko raznovrstnostjo in z ekosistemskimi storitvami.

Prst je zaradi podnebnih sprememb med najbolj ranljivimi viri. Funkcionalnost tal vključno s stabilnostjo prsti, vodnim ciklom prsti, sposobnostjo zadrževanja hranil in biotsko celovitostjo prsti so ključni dejavniki produktivnosti zemljišč. Zaradi njenega delovanja kot ponor ogljika igra prst ključno vlogo pri blaženju podnebnih sprememb. Zato je treba z ustreznim upravljanjem zemljišč preprečiti degradacijo in erozijo prsti, stabilizirati funkcionalnost tal ter s tem omogočiti prilagajanje na podnebne spremembe in blaženje njenih posledic.

Glede na te usmeritve sta bila identificirana dva glavna cilja EIP:

· Kot kazalec za promoviranje produktivnosti in učinkovitosti kmetijskega sektorja si EIP prizadeva obrniti trend zmanjševanja produktivnosti do leta 2020[6].

· Kot kazalec trajnosti kmetijske pridelave si EIP prizadeva zagotoviti zadovoljivo stopnjo funkcionalnosti tal[7] v Evropi do leta 2020. Funkcionalnost tal vključuje produktivno sposobnost prsti ter njeno ključno vlogo pri prilagoditvah na podnebne spremembe, blaženju njenih posledic in zagotavljanju stabilnosti ekosistemov.

Medtem ko se glavni cilji nanašajo na primarno proizvodnjo, si EIP prizadeva nasloviti tudi mnoge medsebojne vplive v celotni oskrbovalni verigi, vse do potrošnika. Posebni cilji EIP bodo opredeljeni med samim izvrševanjem EIP z upoštevanjem strateških usmeritev politik, iz katerih bo izhajal.

Operativni cilji EIP med drugim vključujejo uspešno povezovanje najsodobnejših raziskav, tehnologij z zainteresiranimi stranmi, vključno s kmeti, podjetji, industrijo, svetovalnimi službami in različnimi nevladnimi organizacijami (NVO). Takšno povezovanje bo olajšalo prenos raziskovalnih rezultatov v dejanske inovacije, pospešilo prenos inovacij v prakso, znanosti omogočilo dostop do sistemskih povratnih informacij iz prakse glede potreb po nadaljnjih raziskavah, okrepilo izmenjavo znanja in okrepilo zavest o potrebi po vlaganju skupnih naporov v trajnostne inovacije.

EIP si prizadeva doseči sinergije s krepitvijo izmenjav med partnerji z različnih področij, sektorjev, pobud in projektov ter s tem okrepiti učinkovitost obstoječih politik in jih po potrebi dopolniti z dodatnimi ukrepi.

4. Koristi in priložnosti

Kmetijski in prehranski sektor skupaj trenutno ustvarita 17 milijonov delovnih mest (7,6 % vseh zaposlitev) in 3,5 % skupne bruto dodane vrednosti v EU–27. Z EIP se bo okrepil položaj kmetijstva Unije kot konkurenčnega sektorja, ki učinkovito uporablja lastne vire, poleg tega pa se bo povečala trajnost praks v gozdarstvu in uporabi zemljišč. Koristi bodo uživali tudi povezani sektorji, ki primarnim proizvajalcem ponujajo „zelene“ tehnologije in morajo biti zato vključeni v EIP.

Vlogo kmetov v oskrbovalni verigi je treba okrepiti, saj bodo le tako lahko razvili ves svoj potencial. Spremembe v povpraševanju potrošnikov po varni, zdravi in visokokvalitetni hrani kažejo na naraščajoč pomen lokalnih trgov. Vztrajno naraščajoč trg hrane, krme, vlaken, biomateriala in bioenergije zagotavlja gospodarski razvoj ter ustvarja delovna mesta in možnosti za družbene inovacije. Uporaba evropske genske raznovrstnosti je ključ do ogromnega potencial za razvoj. S tem se primarnim proizvajalcem odpirajo možnosti za nove proizvode in nove tržne priložnosti, ki jih bodo s pomočjo EIP lahko unovčili.

Ob odsotnosti inovacijskih vzpodbud, kot je EIP, bi kmetijstvo Unije težko povečalo proizvodnjo brez nadaljnjega poslabšanja produktivnih sposobnosti in krčenja naravnih virov, predvsem prsti, vode in ekosistemskih storitev. Raziskava TEEB (Economics of Ecosystems and Biodiversity) o „Ekonomiji ekosistemov in biotske raznovrstnosti” navaja, da se bo vrednost ohranjanja biotske raznovrstnosti zemeljskih sistemov gibala nekje okrog 7 % ocenjenega BDP v 2050. Raziskava kot primer navaja opraševanje žuželk, ki je letno vredno 15 milijard €. Poleg tega bo EIP pripomogel k sekvestraciji ogljika, blaženju posledic emisij toplogrednih plinov, kot tudi k zmanjšanju energetskih potreb. Izboljšanje znanja o prehranjevalnih vidikih pa bo spremenilo vzorce obnašanja potrošnikov in pripomoglo k večji raznovrstnosti in večji kvaliteti proizvodov.

5. Uresničitev možnosti

Države članice in zainteresirane strani si že dalj časa prizadevajo za vseevropski pristop k promoviranju inovacij v kmetijstvu. Evropski Svet je 20. junija 2008 močno podprl „prizadevanja za inovacije, raziskave in razvoj kmetijske proizvodnje, zlasti da se povečajo njena energetska učinkovitost, rast produktivnosti in sposobnost prilagajanja podnebnim spremembam“. Do podobnih zaključkov so prišle tudi kmetijske organizacije in zbornice ter zasedanje G20 v Cannesu, ki je v svoji deklaraciji poudarilo temeljno potrebo po investicijah v kmetijske raziskave in inovacije.

O konceptu in vsebini EIP „Kmetijska produktivnost in trajnost” so razpravljale številne zainteresirane strani. Izpostavile so potrebo po kmetijskem EIP in po premostitvi razkoraka med kmetijsko prakso in znanostjo z uporabo pametnega mreženja.

EIP bo spodbujal sodelovanje partnerjev iz različnih institucionalnih in geografskih ravni ter različnih sektorjev, s čimer bodo lahko izkoristili velik sinergetski potencial. Posebna pozornost bo namenjena uporabi možnosti iz različnih politik, predvsem iz skupne kmetijske politike (SKP), politike Unije za raziskave in inovacije, kohezijske politike, okoljske politike in politike podnebnih sprememb, potrošniške in zdravstvene politike, politike izobraževanja in usposabljanja, industrijske politika in informacijske politika. Tesno sodelovanje in izmenjava pridobljenih izkušenj bosta zagotovljena v okviru Evropskega partnerstva za inovacije, vključno z EIP „Surovine” in z EIP „ Evropa, ki učinkovito porablja vodo”. Slednji je povezan s kmetijskim EIP, saj bo povezal vodno infrastrukturo in porazdelitev vodnih virov v podeželskih okoljih, medtem ko bo kmetijski EIP obravnaval upravljanje z vodnimi viri in zmanjševanje onesnaževanja na ravni kmetij.

6. Prenos inovacij v kmetijsko prakso

EIP pokriva več stopenj: od osnovnega raziskovalnega procesa in razširjanja raziskovalnih rezultatov do razvoja proizvodov in tehnik ter njihove integracije v proizvodni proces. Pomembno vlogo zavzema tudi proces označevanja, ki povečuje dodano vrednost proizvodov raziskovanja.

Za potrebe prenosa inovacij v kmetijsko prakso bo EIP uporabil vrsto obstoječih politik, predvsem politiko razvoja podeželja v okviru SKP in politiko Unije za raziskave in inovacije, s katerima bodo financirani konkretni ukrepi. Medtem ko so programi razvoja podeželja običajno omejeni z mejami programskih regij, ki so večinoma lokalne, regionalne ali nacionalne, je treba ukrepe inovacij, ki so medregionalni, čezmejni ali vseevropski, sofinancirati v okviru politike Unije za raziskave in inovacije. Sinergije je treba iskati z možnostmi, ki jih nudi kohezijska politika, natančneje v okviru strategij za regionalne inovacije ter v okviru transnacionalnih in medregionalnih programov sodelovanja.

Dodana vrednost EIP je najprej v njegovem potencialu, da usmeri obstoječe politike k inovacijam, nato pa v njegovi naravi dinamične platforme, ki povezuje kmete, zainteresirane strani in raziskovalce. Izvajanje bo potekalo prek operativnih skupin kot ključnih delovnih subjektov, ki bodo združevali različne akterje kot so kmetje, znanstveniki, svetovalci, NVO in/ali podjetja. Operativne skupine se bodo oblikovale glede na posamezne interesne teme in bodo izvajale projekte za testiranje in uporabo inovativnih praks, proizvodov, storitev in tehnologij. V primeru čezmejne ali vseevropske ravni delovanja bodo operativne skupine delovale predvsem v grozdnih pobudah ter v pilotnih in demonstracijskih projektih. Konkretni ukrepi so bodo napajali iz baze znanja Okvirnega programa za raziskave in inovacije EU.

Mrežni instrument EIP bo ustanovljen pod okriljem mreže za razvoj podeželja. Mreža bo navdihovala aktivnosti na ravni Unije ter na nacionalni, regionalni in lokalni ravni. Spodbujala bo ustanavljanje operativnih skupin in obveščala glede priložnosti, ki jih ponujajo politike Unije. V zameno bodo operativne skupine mreži dolžne poročati glede svojih projektov. Na ta način bo mreža delovala kot posrednik pri krepitvi komunikacije in sodelovanja med znanostjo in prakso. Omogočala bo izmenjavo izkušenj, vključno z neuspehi ter izmenjavo pridobljenih spoznanj in dobrih praks. Poleg tega pa je predviden tudi sistemski mehanizem povratnih informacij, s katerim bo mogoče vključiti potrebe iz praktičnih izkušenj v raziskovalno agendo.

Uspešnost izvajanja EIP bo odvisna od zagotavljanja relevantnega znanja in njegovega prenosa iz številnih disciplin v okviru evropske raziskovalne skupnosti. Bistven prispevek za diskusijo in razvoj konsistentnih in relevantnih vsebinskih usmeritev se pričakuje od Skupnih programskih pobud (JPI, Joint Programming Initiatives), Stalnega odbora za raziskave v kmetijstvu (SCAR, the Standing Committee on Agricultural Research), sheme ERA-NET[8] in Evropskih tehnoloških platform (European Technology Platforms). Te pobude bodo postale del razprave o potencialnih inovativnih ukrepih in del razprave o pridobljenih izkušnjah. Spodbudijo lahko tudi ustanovitev operativnih skupin z namenom povečevanja števila inovativnih ukrepov. EIP mreža bo pripomogla k boljšemu povezovanju teh pobud. Ustrezno izvajanje pa bo zagotovljeno s spremljanjem in ocenjevanjem.

7. Upravna struktura

Številčno omejen upravni odbor predstavnikov na visokem nivoju, sestavljen iz predstavnikov držav članic in zainteresiranih strani s strani povpraševanja in oskrbe, ki bodo osebno imenovani, bo zagotavljal svetovanje in vodenje pri izvajanju strateškega izvedbenega načrta, v katerem bodo določena prioritetna področja za ukrepanje in priporočila za doseganje ciljev EIP.

Na podlagi izkušenj iz EIP o „Aktivnem in zdravem staranju” bo delo upravnega odbora potekalo usklajeno s polnim sodelovanjem držav članic in zainteresiranih strani, tako v konkretnih ukrepih, kot tudi v nadaljnjem spremljanju kmetijskega EIP. Podobno sodelovanje se pričakuje tudi v fokusnih skupinah in tematskih seminarjih, ki jih bo organizirala mreža.

EIP bo izhajal iz obstoječih politik EU. Financiranje, izvedba in določanje prednostnih ukrepov bo temeljilo na posameznih mehanizmih iz teh politik. Politika razvoja podeželja od držav članic zahteva, da definirajo kvantificirane mejnike (enako za inovacije), ki odražajo cilje iz dokumenta Evropa 2020. Politika Unije za raziskave in inovacije bo podprla projekte, ki bodo v skladu s strateškimi usmeritvami in mehanizmi odločanja iz „Obzorja 2020”. Mreža EIP bo še naprej uporabljala obstoječe mehanizme poročanja in interakcije z državami članicami ter organi za upravljanje razvoja podeželja, vključno z Odborom za razvoj podeželja in nadzornim odborom.

8. Področja inovativnih ukrepov

V skladu z izkušnjami, pridobljenimi iz pilotnega EIP, bodo vsebina in prioritete, ki naj bi jih zasledoval EIP, odražale potrebo po raznovrstnih rešitvah in bodo nastajale povsem odprto. Prenos novih tehnologij, metod in procesov v kmetijsko prakso, oblikovanje prostora za postavljanje praktičnih vprašanj in vodenje zahtevajo pristop od spodaj, ki je kombiniran z učinkovitim mreženjem. EIP se v skladu z zaključki OECD[9] ne bo zanašal zgolj na en sam inovacijski model. Nadalje je treba upoštevati dejstvo, da so inovacije lahko tehnološke, netehnološke ali družbene ter da lahko temeljijo na novih ali tradicionalnih praksah.

Nekaj indikativnih prednostnih področij raziskovanja in inovacij je bilo na podlagi prispevkov in izmenjav z zainteresiranimi akterji in raziskovalci že izbranih. Spodnji seznam v ničemer ne predpostavlja vsebine inovacijskih ukrepov na terenu. Izvajanje EIP jih lahko dopolni.

· Povečanje kmetijske produktivnosti, proizvodnje in učinkovite rabe virov

To področje inovacijskih ukrepov stremi k povečanju kmetijske proizvodnje ob hkratnem zagotavljanju učinkovite in trajnostne rabe virov. Proizvodnja z majhnim vložkom stremi k trajnostni rabi hranljivih snovi (vključno s fosforjem in dušikom) in pesticidov, k optimizirani rabi energije, vodnih in genskih virov ter k nižji odvisnosti od zunanjih vnosov. Doseči je treba napredek na področjih celostne strategije zatiranja škodljivcev, biološkega nadzora bolezni rastlin in škodljivcev, izboljšati uporabo proizvodov za zaščito rastlin in zmanjšati emisije toplogrednih plinov, ki nastanejo pri vzreji živali in prsti. Rešitve na področjih reciklaže in zmanjševanja izgub po žetvi bi zmanjšale pritisk na naravne vire. Raziskati pa bi bilo treba tudi potencial, ki ga imajo zelene tehnologije, kot so IKT, natančno kmetijstvo in sistemi za opozarjanje pred škodljivci.

· Inovacije za bio gospodarstvo

Inovativne rešitve je treba vpeljati v vsak člen oskrbovalne verige ter v naraščajoče bio gospodarstvo. Rešitve je potrebno iskati področjih bio rafinerij, reciklaže in pametne uporabe biomase, pridobljene iz poljščin ter gozdnih in prehranskih odpadkov, ter z vrednotenjem njihovega potenciala, ne da bi pri tem zmanjševali vsebnosti organskih snovi v prsti. Vredno bi bilo tudi razmisliti o nadomestitvi primarne proizvodnje proteinov s proizvodnjo alg ali biofermentacijo. Preveriti je treba možnosti za povečanje proizvodnje na področjih vzreje živali in gojenja rastlin ter možnosti za zmanjševanje emisij in/ali povečanje odpornosti na bolezni, kot tudi možnosti za povečanje kvalitete končnih proizvodov (npr. boljši profil hranilnih vrednosti).

· Biotska raznovrstnost, ekosistemske storitve in funkcionalnost tal

Inovacije, ki povečujejo trajnostno upravljanje kmetij in gozdarskih praks, so koristne tudi za ekosistemske storitve in funkcionalnost tal. Posebno pozornost je treba posvetiti integriranim sistemom ekološkega kmetijstva, vključno s povečevanjem biotske raznovrstnosti tal, sekvestracije ogljika, zadrževanja vode, stabilnosti in odpornosti ekosistemov ter funkcij opraševanja. Rešitve bi se lahko osredotočile na izboljšave pri upravljanju z zemljišči (vključno s plitkim obdelovanjem tal in vzdrževanjem zelene infrastrukture), integrirano prostorsko načrtovanje in nove kmetijsko-gozdarske sisteme, kot tudi na metode za ohranjevanje naravnih ekosistemov. Nadalje bi lahko vključili področja za optimiziranje uporabe genskih virov, organske sisteme z nizkimi vložki, povečevanje rabe genetske raznovrstnosti v kmetijstvu in razvoj ekološkega zdravljenja onesnaženosti tal, poleg tega pa tudi inovativne strategije prilagajanja podnebnim spremembam in blaženja njihovih negativnih posledic.

· Inovativni proizvodi in storitve za integrirano oskrbovalno verigo

Cilj je razviti in uporabiti inovativne proizvode, naprave in storitve skupaj z vzpostavljanjem transparentne in trajnostne oskrbovalne verige. Pozornost bo namenjena izboljšavam v sistemih informacij ter izboljšavam orodij za obvladovanje tveganja, ki upoštevajo značilnosti proizvodov in proizvodnih procesov, kot so primerjalne analize, trajnostni standardi, ugotavljanje ogljičnega odtisa, analize življenjskih ciklov (predvsem upravljanje z odpadki) in sistemi označevanja. Rešitve bi lahko vključevale upravljavske inovacije za kmete, krepitev njihove vloge v oskrbovalnih verigah, na primer z oblikovanjem skupin proizvajalcev ali krajših verig preskrbe s hrano. Nova diagnostična orodja bodo omogočila zasledovanje okoljske in družbene učinkovitosti kmetij. Rešitve bodo vključevale tudi možnosti za izkoriščanje polnega potenciala naših genskih baz, oblikovanje novih in bolj trajnostnih možnosti in oblikovanje institucionalnih inovacij (na primer trgov ogljika). Učinkovite sisteme za spremljanje pa bo možno usmeriti v nadzorovanje vsebnosti škodljivih snovi v hrani (na primer pesticidov).

· Kvaliteta hrane, varnost hrane in zdrav način življenja

Informirana izbira potrošnikov je kot impulz upravljanja ključen element v celotni oskrbovalni verigi. Področja ukrepanja sta med drugim kvaliteta in varnost hrane, na primer razvoj novih shem kvalitetne hrane in novih zdravstvenih shem živine. Smiselno bi bilo raziskati potencial zdravilnih zelišč kot vira surovin. Druga področja bi lahko bila naravno zdravljenje živali in rastlin in razvoj metod za analiziranje biološke kvalitete hrane. Orodja za spreminjanje potrošniških vzorcev in s tem povezano izobraževanje, informacije in orodja učenja bi lahko izboljšala raven javnega zdravja, povečala vključevanje zdravih sestavin v proizvode (na primer mleko ali olje z vsebnostjo omega-3 maščobnih kislin), kar bi lahko dosegli z nadaljnjim razvojem hranilnih snovi in z vzrejo živali. Vlogo potrošnikov v zmanjševanju izgub po žetvi bi lahko naslovili z uvedbo pristopov pametnega pakiranja in z izobraževanjem ter informiranjem.

9. Naslednji koraki

Glede na dejstvo, da je potrebno razvojne vzorce v kmetijstvu preusmeriti k trajnostni rasti, je treba s temi aktivnostmi začeti čim prej. S tem sporočilom želi Komisija spodbuditi razpravo z državami članicami, Evropskim parlamentom in zainteresiranimi stranmi glede strateških ciljev in formata kmetijskega EIP.

Ob upoštevanju mnenja, ki sta ga glede tega sporočila podala Evropski parlament in Svet, bo pripravljen strateški izvedbeni načrt. Za potrebe priprav bo tehnična pomoč zagotovljena v okviru Politike za razvoj podeželja, s čimer se bo oblikovala mrežna infrastruktura. Pravočasno oblikovanje EIP mreže je nujno za pravočasno informiranje akterjev in zainteresiranih strani glede možnosti, ki jih nudijo ukrepi za inovacije. S tem bo omogočen proces prenosa prioritet v konkretne inovativne ukrepe na terenu.

[1] COM(2010) 2020.

[2] COM(2010) 672.

[3] COM(2011) 500.

[4] COM(2010) 546.

[5] COM(2011) 571 konč.

[6] Merjene kot „skupna faktorska produktivnost”.

[7] Vključno z obračanjem trenda izgub organskih snovi v prsti in primernimi kmetijskimi praksami na kmetijskih zemljiščih, ki so občutljiva na erozijo.

[8] Sheme ERA-NET podpirajo sodelovanje in koordinacijo raziskovalnih aktivnosti na nacionalni ali regionalni ravni.

[9] OECD in Eurostat (2005), Oslo Manual: Guidelines for Collecting and Interpreting Innovation Data, Pariz.