o izvajanju Direktive 2012/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ

1.Uvod

1.1Ozadje

Direktiva 2012/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ (v nadaljnjem besedilu: direktiva o pravicah žrtev kaznivih dejanj ali Direktiva) je bila sprejeta na podlagi člena 82(2) PDEU. Določa sklop pravic za žrtve kaznivih dejanj in ustrezne obveznosti držav članic. Direktiva o pravicah žrtev kaznivih dejanj je glavni instrument na ravni EU, ki se uporablja za vse žrtve kaznivih dejanj, ter temelj politike EU o pravicah žrtev.

EU je sprejela tudi več instrumentov, ki obravnavajo posebne potrebe žrtev določenih vrst kaznivih dejanj (na primer žrtev terorizma, žrtev trgovine z ljudmi ali otrok žrtev spolnega izkoriščanja). Ti instrumenti dopolnjujejo in nadgrajujejo direktivo o pravicah žrtev kaznivih dejanj.

Direktiva je zavezujoča za vse države članice, razen za Dansko.

Da bi Komisija olajšala pravočasen in pravilen prenos Direktive v državah članicah, je decembra 2013 objavila smernice.

Evropski parlament je leta 2018 objavil poročilo o izvajanju Direktive, ki temelji na študiji iz leta 2017. Direktivo o pravicah žrtev kaznivih dejanj je proučil tudi v splošni študiji o kazenskem procesnem pravu v EU, ki je bila objavljena leta 2018. Različni deležniki so leta 2019 objavili dodatna poročila o izvajanju in uporabi Direktive.

1.2Namen in glavni elementi Direktive

Cilj Direktive je zagotoviti, da se vsem žrtvam kaznivih dejanj zagotovijo ustrezne informacije, podpora, zaščita in sodelovanje v kazenskih postopkih. V skladu z Direktivo vsi akterji, ki imajo stik z žrtvami, spoznajo žrtve za žrtve ter jih obravnavajo spoštljivo, uvidevno, po meri, strokovno in nediskriminatorno. Posebno pozornost bi bilo treba nameniti žrtvam s posebnimi potrebami, da se jih zaščiti pred sekundarno viktimizacijo, maščevanjem in ustrahovanjem. Take žrtve imajo tudi dostop do specializiranih storitev za podporo. Poleg tega se v skladu z Direktivo v primerih, ko je žrtev otrok, prednostno upošteva, kaj je najboljše za otroka.

Direktiva se uporablja za vse žrtve, nediskriminatorno in neodvisno od njihovega statusa bivanja. Uporablja se za vse kazenske postopke, ki potekajo v eni od držav članic EU, neodvisno od časa in kraja storitve kaznivega dejanja.

Na podlagi Direktive imajo žrtve pravico do informacij, pravico razumeti in biti razumljen, pravico dostopa do podpore in zaščite v skladu z njihovimi posameznimi potrebami ter sklop procesnih pravic.

Sodišče Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče) je Direktivo razlagalo enkrat, in sicer v zadevi Gambino in Hyka. V tem primeru je Sodišče izreklo sodbo o tveganjih, povezanih z ogrožanjem pravic žrtev do zaščite in prejetja odškodnine v razumnem roku (člen 18 oziroma 16 Direktive) zaradi dodatnih zaslišanj, ki se v skladu z italijansko zakonodajo lahko izvedejo na zahtevo toženca, če se spremeni sestava sodišča. Sodišče je pojasnilo, da je nacionalna zakonodaja, ki v takih okoliščinah tožencu omogoča, da zaprosi za ponovno zaslišanje prič, združljiva z ustreznimi določbami Direktive.

1.3Cilji in obseg poročila

Kot je določeno v členu 29 Direktive, je v tem poročilu ocenjeno, v kolikšni meri so države članice sprejele potrebne ukrepe za izpolnitev določb Direktive. Direktiva o pravicah žrtev kaznivih dejanj ne določa samo prenosa v nacionalno zakonodajo, temveč od držav članic tudi zahteva, da sprejmejo nezakonodajne ukrepe, kot sta vzpostavitev splošnih in specialističnih storitev za podporo ter zagotavljanje, da so javni uslužbenci in druge osebe, ki prihajajo v stik z žrtvami, dejansko usposobljeni na področju pravic in potreb žrtev. Ocena temelji na analizi nacionalnih ukrepov za prenos Direktive, o katerih je bila Komisija uradno obveščena, in dodatnih podatkov, ki so bili sporočeni Komisiji na podlagi člena 28 Direktive.

To poročilo se osredotoča na temeljne določbe Direktive, ki so razvrščene v naslednje sklope: (1) področje uporabe in opredelitve pojmov, (2) dostop do informacij, (3) procesne pravice, (4) dostop do storitev za podporo, (5) poravnalna pravičnost in (6) pravica do zaščite.

V poročilu je ocenjeno stanje v vseh državah članicah, ki jih Direktiva zavezuje.