Predlagane spremembe določb o merjenju in obračunavanju bodo povečale skladnost z zakonodajo o notranjem energijskem trgu za električno energijo in prispevale k drugim pobudam energetske unije: strategiji za ogrevanje in hlajenje ter novemu dogovoru za odjemalce energije.

Cilji energetske učinkovitosti so povezani s podnebnimi cilji, zlasti z odločbo o porazdelitvi prizadevanj (ESD), ki določa cilje zmanjšanja emisij toplogrednih plinov (TGP) za države članice. Politike za energetsko učinkovitost pomembno povečujejo začetek uporabe energijsko varčnih tehnologij v stavbah, industriji in prometu. Ukrepi za energetsko učinkovitost so stroškovno učinkovit način pomoči državam članicam za doseganje ciljev sistema za trgovanje z emisijami (ETS) in odločbe o porazdelitvi prizadevanj, saj člen 7 Direktive od držav članic zahteva, da dosežejo dejanske prihranke energije in s tem ob prenovi stavb spodbuja ukrepe za energetsko učinkovitost v praksi.

Omogočil bo tudi izkoriščanje celotnega potenciala direktive o energetski učinkovitosti stavb, in sicer s povečano obnovo stavb. Dobavitelji energije in distributerji pogosto dosegajo obvezne 1,5-odstotne prihranke energije z izvajanjem ukrepov energetske učinkovitosti na domovih njihovih strank. Spremni delovni dokumenti služb Komisije navajajo primere dobre prakse na področju energetske učinkovitosti po vsej Uniji.

Energetska učinkovitost in načelo „energetska učinkovitost na prvem mestu“ je v središču strategije energetske unije. Predlog racionalizira in poenostavlja obstoječe določbe in povečuje skladnost z drugimi elementi svežnja za čisto energijo za vse Evropejce, namreč z novo uredbo za upravljanje energetske unije, novo zasnovo trga električne energije in posodobljeno zakonodajo o energiji iz obnovljivih virov.

Ta predlog vključuje samo člene Direktive, ki jih je treba posodobiti glede na časovni okvir za leto 2030, in določbe o merjenju ter obračunavanju. Drugi členi, razen tehničnih sprememb privzetega pretvorbenega količnika v Prilogi IV in prenosa v členu 22, ostanejo nespremenjeni.

Za dodatno utrditev porabnikov kot ključnih akterjev na energetskem trgu Komisija predlaga izboljšanje njihovega informiranja o porabi ogrevanja in hlajenja ter okrepitev njihovih pravic pri merjenju in obračunavanju toplote, zlasti za ljudi, ki živijo v večstanovanjskih stavbah. Da se izboljša pogostost informacij, se uvaja obveznost za toplotne števce z daljinskim odčitavanjem.

Predlog zato podaljšuje obveznost ustvarjanja prihrankov energije po letu 2020 in hkrati ohranja 1,5-odstotno stopnjo ter možnost uporabe sistemov obveznosti energetske učinkovitosti in alternativnih ukrepov. To za države članice v celoti ohranja obstoječo prožnost pri načinu doseganja obveznih prihrankov v skladu z njihovimi politikami in tržnimi pogoji. Ta določba je osrednja pri doseganju energetskih in podnebnih ciljev Unije, saj se za približno polovico dodatnih prihrankov, potrebnih za izpolnitev 30-odstotnega cilja energetske učinkovitosti v letu 2030, pričakuje, da bodo doseženi s podaljšanjem za obdobje po letu 2020.

Na podlagi direktive o energetski učinkovitosti morajo države članice zagotoviti, da dobavitelji energije in distributerji dosegajo nove letne prihranke energije v višini 1,5 %. To je ključni element okvira za energetsko učinkovitost EU, ki se izvaja z namenskimi sistemi obveznosti in alternativnimi ukrepi. Izkazalo se je, da ima močan spodbujevalni učinek za ustvarjanje prihrankov končne energije, pritegnitev zasebnih investicij v energetsko učinkovitost in podporo nastajanju novih tržnih akterjev. Ustvarja politični zagon za energetsko učinkovitost ob hkratnem povečanju stopnje obnove stavb in uvajanja energetsko učinkovitih naprav ter tehnik. Je ključna politika za sprostitev, po letu 2020 in naprej, potrebnih zasebnih investicij in poslovnih priložnosti za podjetja EU, zlasti mala in srednje velika podjetja.

Ta predlog določa zavezujoči 30-odstotni cilj energetske učinkovitosti za leto 2030 na ravni EU. To bo državam članicam in investitorjem nudilo dolgoročni vidik pri načrtovanju politik in investicij ter prilagajanju strategij energetski učinkovitosti. Podprt z namenskimi politikami na ravni EU, nacionalni in regionalni ravni bo ta cilj za Evropo ustvaril znatne večkratne koristi. Takšen cilj pomeni 17-odstotni padec v porabi končne energije v primerjavi z letom 2005. Povečal bo gospodarsko rast, kar bo povečalo BDP za približno 0,4 % (70 milijard EUR). Izboljšana energetska učinkovitost bo evropskim podjetjem pomagala izboljšati konkurenčnost z znižanjem stroškov, pri čemer se pričakuje, da se bodo cene električne energije za gospodinjstva in podjetja v povprečju znižala s 161 na 157 EUR/MWh. To bo ustvarilo lokalne poslovne priložnosti in delovna mesta, z ocenjenimi 400 000 dodatnimi delovnimi mesti v vseh sektorjih do leta 2030, zlasti v gradbenem sektorju, ter povečano povpraševanje po specializirani fizični delovni sili. Stavbe so največji porabnik energije v Evropi, saj porabijo 40 % končne energije, zato ima 30-odstotni cilj energetske učinkovitosti v tem sektorju velik potencial. Tudi stroški onesnaževanja in zdravstveni stroški bi se morali znižati za 4,5 do 8,3 milijarde EUR, ob manjšem uvozu plina za 12 % v letu 2030 pa se bo znatno izboljšala energetska varnost.

Pravni okvir Evropske unije je bil oblikovan s ciljem 20-odstotne energetske učinkovitosti za leto 2020 – tega je sedaj treba ponovno določiti s pogledom do leta 2030, kar sledi dogovoru Evropskega sveta iz leta 2014 o vsaj 27-odstotnem cilju za leto 2030, ki ga je treba leta 2020 pregledati z vidika 30-odstotnega cilja in resolucije Parlamenta, ki poziva k 40-odstotnemu zavezujočemu cilju.

„Energetska učinkovitost na prvem mestu“ je ključni element energetske unije – ta predlog ga prenaša v prakso. Najcenejša, najčistejša in najzanesljivejša energija je tista, ki se sploh ne porabi. Energetsko učinkovitost je treba obravnavati kot vir energije sam po sebi. Je eden izmed stroškovno najučinkovitejših načinov za podporo prehodu na nizkoogljično gospodarstvo in za ustvarjanje rasti, delovnih mest ter investicijskih priložnosti.

14. marca 2016 je potekalo namensko srečanje zainteresiranih strani, na katerem je bila razprava osredotočena na postopek ocene učinka (glej zaključke v nadaljevanju). To srečanje zainteresiranih strani, ki se ga je udeležilo 282 udeležencev iz evropske industrije, organizacij civilne družbe in držav članic, je bilo organizirano tudi z namenom razprave o cilju za leto 2030. Večina zainteresiranih strani, ki so izrazile mnenje, je podprla cilj v višini do 40 % v letu 2030, vendar ni dosegla dokončnega stališča o tem, ali bi moral biti cilj zavezujoč.

Nadaljnji prispevki zainteresiranih strani so bili zbrani prek tematskih delavnic, zlasti o spremljanju in preverjanju (3. februarja 2016) in trgovanju s prihranki energije v skladu s členom 7 (29. februarja 2016).

Bolj ciljno usmerjeno posvetovanje z državami članicami je potekalo v okviru seje Odbora za direktivo o energetski učinkovitosti dne 2. februarja 2016 in seje za usklajeno delovanje dne 17. in 18. marca 2016.

Na spletno anketo je bilo prejetih 332 odzivov, na namenski e-poštni naslov pa je bilo prejetih dodatnih 69 dokumentov, bodisi dodatnih ali namesto odgovorov na podlagi ankete. Večino prispevkov so predložila industrijska združenja (140), zasebna podjetja (47) in nevladne organizacije (33). Prispevke je skupaj predložilo 19 centralnih javnih organov, vključno z 18 iz držav EU in Norveške. Od 18 centralnih javnih organov iz EU so 3 prosili, da ostanejo anonimni. Preostalih 15 je iz Avstrije, Belgije, Češke republike, Danske, Estonije, Finske, Francije, Hrvaške, Latvije, Litve, Madžarske, Nizozemske, Slovaške, Švedske in Združenega kraljestva.

Spremembe členov 9–11 verjetno ne bodo imele večjega vpliva na način, na katerega države članice že obravnavajo obveznosti v zvezi z merjenjem in obračunavanjem za odjemalce energije, za obveznosti, ki se nanašajo na naprave za daljinsko odčitavanje, pa so bili določeni ustrezni roki.

Poenostavitev in pojasnitev sprememb bo državam članicam olajšala izvedbo določb in izpolnjevanje zahtev glede prihrankov energije.

V skladu z načelom sorazmernosti predlagane spremembe ne presegajo tistega, kar je potrebno za uresničitev zastavljenih ciljev. Predlagane spremembe trenutnega zakonodajnega okvira ga bodo prilagodile časovnemu okviru 2030 in izboljšale njegovo jasnost ter izvedljivost. Prednostna možnost, ocenjena za člen 7, ne bo presegala tistega, kar je potrebno za doseganje ciljev (zahteva glede prihrankov do leta 2030). V oceni učinka je navedeno, zakaj je primerno, da se ista stopnja v višini 1,5 % na leto ohrani tudi v novem obdobju (2021–2030).

Instrumenti za energetsko učinkovitost, sprejeti na ravni EU, odražajo vse večji pomen energije kot političnega in gospodarskega izziva ter njeno tesno povezanost s področji politike zanesljive oskrbe z energijo, podnebnih sprememb, trajnosti, notranjega trga in gospodarskega razvoja. Zaradi tržnih in regulativnih pomanjkljivosti veliko stroškovno učinkovitih naložb v energetsko učinkovitost ne bo izvedenih, zaradi česar poraba energije v letu 2030 ne bo v skladu z dogovorom Evropskega sveta iz oktobra 2014. Države članice doslej ciljev energetske učinkovitosti niso mogle v zadostni meri doseči same, zato je treba ukrepati na ravni Unije, da bi omogočili in podprli sprejem dejavnosti na nacionalni ravni. Načelo subsidiarnosti je spoštovano, saj bodo države članice obdržale isto prilagodljivost, kot jo imajo zdaj v smislu izbire svojega nabora politik in pristopa za doseganje zahtevanih prihrankov do leta 2030, vključno s fazami prihrankov.

Vse možnosti so ocenjene v oceni učinka ter primerjane z osnovnim scenarijem in med seboj. Ocena je pokazala, da bi raven, ki je višja od 27-odstotnega povečanja energetske učinkovitosti do leta 2030 prinesla večje koristi glede delovnih mest in gospodarske rasti, zanesljivosti oskrbe, zmanjšanja emisij toplogrednih plinov, zdravja in okolja. Na osnovi te večdimenzionalne analize je bila sprejeta politična odločitev o zavezujočem 30-odstotnem cilju povečanja energetske učinkovitosti. Na podlagi analize sta možnost 3 za člen 7 in možnost 2 za člene 9–11 prednostni možnosti, saj sta najbolj učinkoviti in smotrni za doseganje želenih ciljev ter skladni z drugimi področji energetske politike EU.

–možnost 1: brez ukrepanja na ravni EU – nadaljevanje s smernicami o regulativnem okviru in izvrševanju do leta 2020;

Za raven cilja je bilo ocenjeno zmanjšanje porabe primarne energije v primerjavi z izhodiščnim stanjem leta 2007 za 27, 30, 33, 35 in 40 %. Za oblikovanje cilja je bila analizirana poraba primarne in/ali končne energije, prihranek ali cilj energijske intenzivnosti. Glede na vrsto cilja so bile ocenjene naslednje možnosti:

Za spremembe členov 1 in 3 je bil uporabljen model energetskega sistema PRIMES državne tehnične univerze v Atenah (NTUA). Poleg tega je bilo za makroekonomsko modeliranje in analizo uporabljeno strokovno znanje organizacij NTUA, Cambridge Econometrics in Ernst and Young.

–„Analiza dobrih praks in oblikovanje smernic za natančno in pravično razdelitev stroškov za individualno porabo ogrevanja, hlajenja in tople sanitarne vode v večstanovanjskih in večnamenskih stavbah za podporo izvajanju ustreznih določb iz členov 9–11 Direktive 2012/27/EU o energetski učinkovitosti“, Empirica.

Ena od predlaganih sprememb direktive dodaja zahtevo, da Komisija opravi splošni pregled te direktive do 28. februarja 2024. Obstoječa navodila o členu 7 in členih 9–11 bodo posodobljena, da bi se upoštevale spremembe, izvedene s tem predlogom.

Ta predlog v ničemer ne spremeni sedanje obveznosti poročanja držav članic. Prihodnji zakonodajni predlog o upravljanju energetske unije bo zagotovil, da se uvede pregleden in zanesljiv sistem načrtovanja, poročanja in spremljanja na podlagi celovitih nacionalnih energetskih in podnebnih načrtov in poročil držav članic o napredku, v katerih se redno ocenjuje izvajanje nacionalnih načrtov. To bo zmanjšalo upravno breme držav članic, hkrati pa Komisiji omogočilo, da bo še naprej spremljala napredek držav članic pri doseganju njihovih ciljev energetske učinkovitosti in skupnega cilja EU. Kazalniki uspešnosti v skladu s prednostno možnostjo po sprejemu predloga bodo:

Ta predlog spreminja obstoječo direktivo o energetski učinkovitosti in čeprav so zahteve časovno podaljšane, se ne pričakuje, da bi to posledično privedlo do občutnih dodatnih proračunskih ali upravnih stroškov za javne organe v državah članicah, saj so že sprejele ukrepe in strukture. V večini primerov se stroški, povezani z ukrepi v okviru sistemov obveznosti energetske učinkovitosti, prenesejo na končne odjemalce, vendar imajo korist od nižjih računov za energijo zaradi manjše porabe energije.

Predlagane spremembe Direktive bodo poenostavile in razjasnile izvajanje za države članice ter v največji možni meri zmanjšale prekrivanje z drugo energetsko zakonodajo in politikami.

Predlagane spremembe o merjenju in obračunavanju za odjemalce energije bodo razjasnile in posodobile sedanje določbe, da se upošteva razvoj in koristi naprav za daljinsko merjenje porabe toplote in povečajo informacije o lastni porabi energije ter njihova pogostost.

Leta 2016 je Komisija izvedla preverjanje ustreznosti v gradbeni industriji na področju politik notranjega trga in energetske učinkovitosti, v okviru katerega je bilo ugotovljeno, da je zakonodaja EU o energetski učinkovitosti na splošno pozitivno vplivala na gradbeno panogo, kar je privedlo do večjih poslovnih priložnosti, povezanih z energetsko učinkovitim obnavljanjem stavb.

Obveznost glede prihranka energije v členu 7 Direktive v praksi pogosto pomeni veliko manjše ukrepe za varčevanje z energijo, zlasti v zvezi s prenovo stavb. MSP, na primer mala gradbena podjetja, imajo koristi od teh poslovnih priložnosti, in podaljšanje člena 7 s sedanje omejitve, ki velja za čas po letu 2020, na leto 2030 bo omogočilo, da se pozitiven učinek nadaljuje. Razširitev naročanja del na področju energetske učinkovitosti je povzročila, da dobavitelji energije uporabljajo podjetja za energetske storitve (ESCO), ki so pogosto MSP.

Predlog ne izvzame mikropodjetij, vendar Direktiva vsebuje posebne določbe za mala in srednje velika podjetja (MSP), za katera ne velja obveznost izvedbe energetskega pregleda vsaka štiri leta. Države članice morajo razviti programe, s katerimi bi spodbudile izvajanje energetskih pregledov v MSP, in lahko vzpostavijo sisteme podpore za kritje stroškov teh energetskih pregledov.

Z vidika družbenih učinkov bi prednostna možnost pozitivno vplivala na zaposlovanje: pregled več kot 20 študij je pokazal, da 1,2 milijona EUR, ki se porabi za energetsko učinkovitost, neposredno podpre približno 23 delovnih mest v industriji energetske učinkovitosti. Če se to razmerje uporabi za skupne izdatke energetskih podjetij npr. v Avstriji, na Danskem, v Franciji, Italiji in Združenem kraljestvu ter ob predpostavki, da znaša faktor vzvoda 2, to pomeni, da sistemi obveznosti energetske učinkovitosti v teh državah podpirajo do 100 000 delovnih mest. Pričakuje se tudi pozitiven učinek na „energijsko revne“: v študiji iz leta 2013 za Evropsko investicijsko banko je bilo ugotovljeno, da bi lahko znižanje računov za energijo prek ukrepov energetske učinkovitosti ublažilo energijsko revščino in pomagalo pri reševanju vprašanj, povezanih z neenakostjo in socialno izključenostjo.

Podaljšanje člena 7 na leto 2030 na podlagi prednostne možnosti bo pripomogla k zmanjšanju porabe energije in emisij CO2 ter hkrati privedla do izboljšanja kakovosti zraka.

V Direktivo se doda splošna klavzula o pregledu, v skladu s katero mora Komisija oceniti Direktivo in predložiti poročilo Evropskemu parlamentu in Svetu do 28. februarja 2024, nato pa vsakih pet let.

Člen 23 o prenosu pooblastil se spremeni tako, da se črta sedanji rok za prenos in nadomesti s standardnim petletnim obdobjem, določenim v skupnem dogovoru Evropskega parlamenta in Sveta o delegiranih aktih.

Določbe člena 15(5) in 15(8) Direktive o pretvorbi, prenosu in distribuciji energije se razveljavijo, tako da bo mogoče nove, enakovredne določbe vključiti v zakonodajne predloge, pripravljenih v okviru pobude za zasnovo trga. Pri členu 15(8) bo to izvedeno tako, da bo zagotovljeno popolno spoštovanje dolžnosti, ki se s temi zahtevami nalagajo državam članicam.

Uvede se razlikovanje med končnimi odjemalci in končnimi potrošniki, da se pojasni uporaba pravil v večstanovanjskih in večnamenskih stavbah z individualnimi števci. Pravočasne in jasne povratne informacije potrošnikov o njihovi dejanski porabi energije lahko pomagajo zmanjšati stroške energije, vendar je učinek povratnih informacij najboljši, ko se dobavljajo redno; Naprave za merjenje toplote bi morale zato postopno postati berljive na daljavo, da se zagotovi, da se potrošnikom na stroškovno učinkovit način posredujejo redne informacije, navsezadnje vsak mesec. Dodatna korist daljinskega odčitavanja je odprava potrebe po tem, da morajo biti potrošniki doma in odčitovalcem števcev dati dostop do svojih stanovanj. Spremeni se tudi Priloga VII, da se zagotovi skladnost s členi 9–11.

Člen 9 o merjenju in člen 10 o obračunavanju se spremenita, da bi se uporabljala samo za plin, in hkrati dopolnita z novimi, podobnimi in jasnimi določbami, ki se uporabljajo le za ogrevanje, hlajenje in toplo sanitarno vodo, ki se dovaja iz centralnih virov.

Izračun zneska prihrankov, ki se zahtevajo za obdobje od leta 2021 do leta 2030, bo še naprej temeljil na letni prodaji energije končnim odjemalcem glede na povprečje treh let pred začetkom tega obdobja obveznosti. Države članice lahko v svoje sisteme obveznosti energetske učinkovitosti že vključijo socialne zahteve, usmerjene v gospodinjstva, ki jih je prizadela energijska revščina. Spremenjeni člen 7 okrepi to določbo in od držav članic zahteva, da pri snovanju alternativnih ukrepov upoštevajo energijsko revščino. Komisija bo še naprej podpirala ukrepe za dostopnost energetske učinkovitosti za energijsko revne porabnike z izmenjavo najboljših praks.

Člen 7 se spremeni tako, da se obdobje obveznosti podaljša iz časa po letu 2020 na leto 2030, in pojasni, da države članice lahko dosežejo zahtevane prihranke energije s pomočjo sistema obveznosti energetske učinkovitosti, alternativnih ukrepov ali kombinacije obeh pristopov. Države članice bodo do določene mere lahko upoštevale vgradnjo novih tehnologij za energijo iz obnovljivih virov na ali v stavbe. Spremeni se tudi Priloga V, da se poenostavi način, na katerega je treba izračunati prihranke energije, in pojasni, kateri prihranki so primerni za namene člena 7. To je zlasti pomembno v zvezi s prihranki energije, ki izhajajo iz ukrepov, namenjenih za obnovo stavb, ki se zdaj lahko priznajo v celoti.

Države članice sicer nimajo zavezujočih nacionalnih ciljev, vendar bodo njihovi okvirni nacionalni prispevki k energetski učinkovitosti za leto 2030 priglašeni v celovitih nacionalnih načrtih držav članic na področju energije in podnebnih sprememb. Komisija bo ocenila okvirne nacionalne prispevke k energetski učinkovitosti za leto 2030 in oblikovala postopek za zagotovitev, da prispevki skupaj dosegajo cilj energetske učinkovitosti Unije za leto 2030 v zakonodajnem predlogu o upravljanju energetske unije. Komisija prav tako oceni napredek k cilju energetske učinkovitosti za leto 2030 in predlaga dodatne ukrepe, če Unija ni na pravi poti, da bi dosegla cilj za leto 2030. V tem smislu bo ključna ocena skupnega napredka, doseženega pri izvajanju celovitih nacionalnih načrtov držav članic, s strani Komisije. V zakonodajnem predlogu o upravljanju energetske unije je tudi določba o rednem ocenjevanju napredka držav članic in Unije kot celote pri doseganju cilja za leto 2030 s strani Komisije.

po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom,

ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora,

ob upoštevanju mnenja Odbora regij,

v skladu z rednim zakonodajnim postopkom,

ob upoštevanju naslednjega:

(1)Zmanjšanje povpraševanja po energiji je ena izmed petih razsežnosti strategije energetske unije, sprejete 25. februarja 2015. Izboljšanje energetske učinkovitosti bo koristilo okolju, zmanjšalo emisije toplogrednih plinov, izboljšalo zanesljivost oskrbe z energijo z zmanjševanjem odvisnosti od uvoza energije iz držav zunaj Unije, zmanjšalo stroške energije za gospodinjstva in podjetja, ublažilo energijsko revščino in privedlo do povečanja števila delovnih mest ter gospodarske dejavnosti v celotnem gospodarstvu. To je v skladu z zavezami Unije, ki so bile sprejete v okviru energetske unije in globalne podnebne agende, ki so jo pogodbenice Okvirne konvencije Združenih narodov o spremembi podnebja določile s pariškim sporazumom iz decembra 2015.

(2)Direktiva 2012/27/EU Evropskega parlamenta in Sveta je element za napredek k energetski uniji, v skladu s katero bi bilo treba energetsko učinkovitost obravnavati kot vir energije sam po sebi. Načelo „energetska učinkovitost na prvem mestu“ bi bilo treba upoštevati pri določanju novih pravil na strani ponudbe in na drugih področjih politike. Komisija bi morala zagotoviti, da bosta energetska učinkovitost in odzivnost na strani povpraševanja imeli enak pomen kot proizvodne zmogljivosti. Energetsko učinkovitost je treba upoštevati vsakič, ko se sprejemajo pomembne odločitve glede načrtovanja in financiranja energetskih sistemov. Izboljšave energetske učinkovitosti je treba narediti vsakič, ko je to bolj stroškovno učinkovito kot enakovredne rešitve na strani ponudbe. To bi moralo pomagati izkoristiti številne prednosti energetske učinkovitosti za evropsko družbo, zlasti za državljane in podjetja.

(3)Evropski svet je oktobra 2014 določil cilj za izboljšanje energetske učinkovitost do leta 2030 za 27 %, ki ga je treba pregledati do leta 2020, „ob upoštevanju cilja 30 % na ravni Unije”. Evropski parlament je decembra 2015 pozval Komisijo, naj oceni tudi izvedljivost cilja 40-odstotne energetske učinkovitosti v istem časovnem obdobju. Zato je primerno pregledati in posledično spremeniti Direktivo, da se jo prilagodi perspektivi za leto 2030.

(4)Za obdobje do leta 2030 na nacionalni ravni ni zavezujočih ciljev. Potrebo, da Unija doseže svoje cilje energetske učinkovitosti na ravni EU, izražene v porabi primarne in končne energije v letu 2020 in 2030, bi bilo treba jasno določiti v obliki zavezujočega 30-odstotnega cilja. Ta pojasnitev na ravni Unije ni bi smela omejevati svobode držav članic, saj lahko določijo svoje nacionalne prispevke, ki temeljijo na porabi primarne ali končne energije, prihrankih primarne ali končne energije ali energetski intenzivnosti. Države članice bi morale določiti svoje nacionalne okvirne prispevke k energetski učinkovitosti, ob upoštevanju, da poraba energije v Uniji leta 2030 ne sme preseči 1 321 Mtoe primarne energije in največ 987 Mtoe končne energije. To pomeni, da bi se v primerjavi z ravnmi iz leta 2005 poraba primarne energije v Uniji morala zmanjšati za 23 %, poraba končne energije pa za 17 %. Potrebno je redno ocenjevanje napredka k uresničevanju cilja Unije za leto 2030, predvideno pa je v zakonodajnem predlogu o upravljanju energetske unije.

(5)Obveznost držav članic, da vzpostavijo dolgoročne strategije za spodbujanje naložb v prenovo nacionalnega stavbnega fonda ter jih sporočijo Komisiji, bi bilo treba črtati iz Direktive 2012/27/EU in vstaviti v Direktivo 2010/31/EU Evropskega parlamenta in Sveta, kadar se ujema z dolgoročnimi načrti za skoraj nič-energijske stavbe in razogljičenje stavb.

(6)Z vidika podnebnega in energetskega okvira za leto 2030 bi bilo treba obveznost prihranka energije podaljšati za čas po letu 2020. Podaljšanje ciljnega obdobja za čas po letu 2020 bi ustvarilo večjo stabilnost za vlagatelje in tako spodbudilo dolgoročne naložbe in dolgoročne ukrepe za energetsko učinkovitost, kot je prenova stavb.

(7)Države članice morajo doseči kumulativni prihranek končne porabe v celotnem obdobju obveznosti, ki ustreza „novemu“ prihranku v višini 1,5 % letne prodaje energije. To zahtevo bi bilo mogoče izpolniti z novimi ukrepi politike, ki se sprejmejo v novem obdobju obveznosti od 1. januarja 2021 do 31. decembra 2030, ali z novimi posamičnimi ukrepi, ki so posledica ukrepov politik, sprejetih med ali pred prejšnjim obdobjem, vendar v zvezi s katerimi se posamezni ukrepi, ki sprožijo prihranke energije, dejansko uvedejo v novem obdobju.

(8)Dolgoročni ukrepi energetske učinkovitosti bodo zagotavljali prihranke energije tudi po letu 2020, vendar bi morali za prispevek k naslednjemu cilju energetske učinkovitosti Unije za leto 2030 ti ukrepi doseči nove prihranke po letu 2020. Po drugi strani pa se prihranki energije, doseženi po 31. decembru 2020, ne smejo upoštevati v količini kumulativnih prihrankov, zahtevanih za obdobje od 1. januarja 2014 do 31. decembra 2020.

(9)Nove prihranke bi bilo treba dodati k scenarije ureditve brez sprememb, da ne bi bilo mogoče zahtevati prihrankov, do katerih bi prišlo v vsakem primeru. Da bi izračunali učinek uvedenih ukrepov, se lahko štejejo le neto prihranki, merjeni kot sprememba rabe energije, ki lahko neposredno izhajajo iz zadevnih ukrepov energetske učinkovitosti. Za izračun neto prihrankov, bi morale države članice vzpostaviti izhodiščni scenarij razvoja razmer v odsotnosti zadevne politike. Posredovanje politike bi bilo treba oceniti glede na to opredeljeno izhodišče. Države članice bi morale upoštevati, da bi bili lahko v istem časovnem okviru izvedeni drugi posegi politike, ki bi prav tako lahko vplivali na prihranke energije, tako da vseh sprememb, ugotovljenih od uvedbe posega politike, ki se ocenjuje, ni mogoče pripisati zgolj temu ukrepu politike. Dejanja zavezane, udeležene ali pooblaščene strani bi morala dejansko prispevati k doseganju prihrankov, ki naj bi zagotovili izpolnjevanje zahteve glede pomembnosti.

(10)Prihrankov energije, ki izhajajo iz izvajanja zakonodaje Unije ni mogoče zahtevati, razen če zadevni ukrep presega minimum, ki ga določa zadevna zakonodaja Unije, in sicer z določitvijo bolj ambicioznih zahtev glede energetske učinkovitosti na nacionalni ravni ali večjim izvajanjem ukrepa. Ob priznavanju, da je obnova stavb bistven in dolgoročen element za povečanje prihrankov energije, je treba pojasniti, da se vse prihranke energije, ki izhajajo iz ukrepov za spodbujanje obnove obstoječih stavb, lahko uveljavlja, če predstavljajo dodatek k razvoju, do katerega bi prišlo ob odsotnosti ukrepa politike, in če država članica dokaže, da je zavezana, udeležena ali pooblaščena stran dejansko prispevala k doseganju prihrankov, ki jih zahteva zadevni ukrep.

(11)V skladu s strategijo za energetsko unijo in načeli dobrega upravljanja, spremljanja in preverjanja bi bilo treba pravilom dati večji pomen, vključno z zahtevo za preverjanje statistično reprezentativnega vzorca ukrepov. Sklicevanja na „statistično pomemben delež in reprezentativni vzorec“ bi bilo treba razumeti kot zahtevo za vzpostavitev podskupine statistične populacije (ukrepov za prihranke energije) na način, ki natančno odseva celotno zadevno populacijo (vse ukrepe za prihranke energije) in tako omogoča izpeljavo ustreznih zaključkov glede zaupanja v celotno skupino ukrepov.

(12)Od izboljšav energetske učinkovitosti stavb bi morali imeti koristi zlasti odjemalci, ki jih je prizadela energijska revščina. Države članice lahko od zavezanih strani že zahtevajo, da v ukrepe za prihranke energije vključijo družbene cilje, povezane z energijsko revščino, in to možnost bi bilo zdaj treba razširiti na alternativne ukrepe in preoblikovati v obveznost ob hkratni ohranitvi popolne prožnosti držav članic glede velikosti, obsega in vsebine teh ukrepov. V skladu s členom 9 Pogodbe bi morale biti politike energetske učinkovitosti vključujoče in zato tudi zagotavljati dostopnost ukrepov energetske učinkovitosti za energijsko revne odjemalce.

(13)Energija, proizvedena na ali v stavbah s pomočjo tehnologij za energijo iz obnovljivih virov, zmanjša dobavo energije iz fosilnih virov. Zmanjšanje porabe energije in uporaba energije iz obnovljivih virov v stavbnem sektorju sta pomembna ukrepa za zmanjšanje energetske odvisnosti Unije in emisij toplogrednih plinov, zlasti z vidika ambicioznih podnebnih in energetskih ciljev za leto 2030 in tudi globalne zaveze, sprejete na konferenci pogodbenic Okvirne konvencije Združenih narodov o podnebnih spremembah (COP21), ki je potekala decembra 2015 v Parizu. Države članice bi zato morale imeti možnost, da pri izpolnjevanju svojih zahtev glede prihranka končne energije upoštevajo določene količine energije iz obnovljivih virov, proizvedene na ali v stavbah za lastno uporabo. V ta namen bi državam članicam bilo treba dopustiti uporabo metodologije izračunavanja, ki jih določa Direktiva 2010/31/EU.

(14)Kot del ukrepov iz sporočila Komisije o novem dogovoru za odjemalce energije je treba v okviru energetske unije in strategije ogrevanja in hlajenja okrepiti osnovne pravice odjemalcev do jasnih in pravočasnih informacij o njihovi porabi energije. Členi 9–11 in Priloga VII Direktive 2012/27/EU bi se morali spremeniti, da se zagotovi pogostejše in nadgrajene povratne informacije o porabi energije. Pojasniti bi bilo treba tudi, da pravice, povezane z obračunavanjem in informacijami o obračunavanju, veljajo za odjemalce ogrevanja, hlajenja ali tople vode, dobavljene iz centralnega vira, čeprav nimajo neposrednega posameznega pogodbenega razmerja z dobaviteljem energije. Zato bi za namene te določbe izraz „končni porabnik“ moral zajemati končne odjemalce, ki kupujejo ogrevanje, hlajenje ali toplo vodo za lastno uporabo, in tudi stanovalce posameznih enot v večstanovanjskih in večnamenskih stavbah, kjer se take enote oskrbujejo iz centralnega vira. Izraz „individualno merjenje“ bi se moral nanašati na merjenje porabe po posameznih enotah v takšnih stavbah. Do 1. januarja 2020 bi morali biti nanovo nameščeni toplotni števci in delilniki stroškov ogrevanja berljivi na daljavo, da se zagotovi stroškovno učinkovito in pogosto zagotavljanje informacij o porabi. Novi člen 9a bi se uporabljal le za ogrevanje, hlajenje in toplo vodo, ki se dobavlja iz centralnega vira.

(15)Nekatere določbe člena 15 Direktive 2012/27/EU o pretvorbi, prenosu in distribuciji energije bi bilo treba razveljaviti. Pregled pravnega reda Skupnosti na področju energije lahko privede do prestrukturiranja obveznosti držav članic, ki izhajajo iz različnih aktov, povezanih z energijo. To prestrukturiranje ne bi smelo vplivati na obveznost držav članic, da izpolnijo bistvene zahteve Direktive 2012/27/EU, ki se lahko v celoti ali deloma ponovno uvedejo v drugih aktih.