[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 19.5.2005

KOM(2005) 195 končno

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

Sporočilo o vzajemnem priznavanju sodnih odločitev v kazenskih zadevah in o krepitvi vzajemnega zaupanja med državami članicami.{SEC(2005) 641}

SPOROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

Sporočilo o vzajemnem priznavanju sodnih odločitev v kazenskih zadevah in o krepitvi vzajemnega zaupanja med državami članicami.

Uvod

1. Načelo vzajemnega priznavanja je bilo na Evropskem svetu v Tampereju leta 1999 predstavljeno kot temelj za izgradnjo evropskega pravosodnega prostora, pozneje pa tudi vključeno v besedilo Ustave. V Haaškem programu, ki razvoj tega načela povezuje s krepitvijo vzajemnega zaupanja med državami članicami, je bil ključni pomen tega načela ponovno poudarjen.

2. Skoraj pet let potem, ko sta Svet in Komisija sprejela program za vzajemno zaupanje, katerega namen je uresničevanje sklepov Evropskega sveta v Tampereju, pričujoče sporočilo predstavlja razmišljanja Komisije glede nadaljevanja dela na izvajanju načela vzajemnega priznavanja na podlagi doslej pridobljenih izkušenj in glede sestavin akcijskega programa za krepitev vzajemnega zaupanja med državami članicami.

3. To sporočilo je del splošnega postopka, ki ga Komisija uporablja za pripravo akcijskega načrta za izvajanje Haaškega programa. Opredeljuje splošne smernice za prihajajoče petletno obdobje (glej SEC(2005)641), s posebnim poudarkom na začetno obdobje izvajanja (2005–2007), glede na to, da bo treba po uveljavitvi Ustave opraviti vmesni pregled. Spričo tega, da Haaški program poudarja pomen vrednotenja izvajanja politik, bo treba upoštevati rezultate opravljenih vrednotenj, kar lahko spodbudi spremembe dogovorjenih prednostnih nalog.

Nadaljevanje izvajanja načela vzajemnega priznavanja

4. Uporaba načela vzajemnega priznavanja je že nekaj let eno od glavnih in nedvomno najbolj obetavnih področij aktivnosti Evropske unije v zadevah kazenskega prava. Po več kot štirih letih izvajanja programa, sprejetega decembra 2000, je polovica predvidenih ukrepov bodisi že preoblikovanih v zakonske predpise ali pa čaka na to. Rok za prenos v nacionalno zakonodajo je potekel samo v primeru okvirnega sklepa o evropskem nalogu za prijetje in o postopkih predaje med državami članicami[1].

5. To sporočilo je sestavljeno v skladu s še neuresničenimi vidiki programa vzajemnega priznavanja, z namenom reorganizirati prednostne naloge prihajajočih let ob upoštevanju smernic Haaškega programa in analize prvih zaključenih dosežkih.

Vzajemno priznavanje v predkazenskem postopku

Načelo vzajemnega priznavanja in zbiranje dokazov [2]

6. Haaški program poziva Svet, da sprejme predlog za nalog za pridobivanje dokazov še pred koncem leta 2005. Po sprejetju okvirnega sklepa o zamrznitvi premoženja [3] predstavlja to besedilo prvi pomemben korak naprej k uporabi načela vzajemnega priznavanja pri zbiranju dokazov v predkazenskem postopku. Nalog za pridobivanje dokazov pa ne bo obsegal vseh potrebnih dokazov. Preiskovalni ukrepi, kot so na primer zasliševanja osumljencev, prič, izvedencev ali vzpostavitev nadzora nad bančnimi računi ali telefonskimi zvezami, bodo ravno tako lahko vključeni v instrumente vzajemnega priznavanja. Končni namen je vzpostavitev poenotenega pravnega instrumenta, ki bo pospešil zbiranje kakršnih koli dokazov za kazenske postopke na območju Evropske unije. Po mnenju Komisije bi uporaba načela vzajemnega priznavanja v tovrstnih zadevah vodenje preiskave prepustila državi izdaje sodne odločbe, kajti odločitev o pridobitvi katerega koli dokaza ne more biti obnovljena v državi izvršitve sodne odločbe. Ravno zaradi tega Komisija zagovarja opustitev načela kaznovanja mednarodnih zločinov v vseh zadevah, povezanih z zbiranjem dokazov. Kar zadeva predpise glede načina pridobivanja dokazov, je treba ravnati v skladu z nacionalnimi pravili posamezne države članice, pod pogojem, da se upoštevajo določene formalnosti ali postopki, ki jih država članica izdaje določa v državi izvršitve, kakor je že predvideno v členu 4(1) Konvencije z dne 29. maja 2000. Sprejetje minimalnih sestavin za usklajevanje pri zbiranju dokazov (gl. spodaj 3.1.1.2.) naj bi pomagalo tako, da bi zakonito zbrane dokazne elemente na ozemlju določene države članice lahko uporabljala sodišča v ostalih državah članicah.

7. Razširitev načela vzajemnega priznavanja na celotno področje zbiranja dokazov, bo sprožila vprašanja o prihodnosti Konvencije z dne 29. maja 2000 o medsebojni pravni pomoči v kazenskih zadevah med državami članicami Evropske unije[4] in njenega protokola iz leta 2001[5], ki še nista v veljavi zaradi nezadostnega števila ratifikacij. Poleg vzpostavitve skupnega instrumenta vzajemnega priznavanja za pridobivanje dokazov bo treba po začetku veljavnosti Ustave preoblikovati preostale določbe teh dveh instrumentov, in sicer v obliki evropskega zakona ali evropskega okvirnega zakona.

8. Poleg že znanih težav, je treba omeniti tudi razlike med zadevnimi pristojnostmi sodnih in policijskih organov v državah članicah. Meje različnih vrst sodelovanja so zato zabrisane, saj kljub temu, da se dopolnjujejo, zanje veljajo različna pravila. Predloge bo oblikovala Komisija ob vzpostavitvi načela o dostopnosti podatkov v kazenskih zadevah.

Vzajemno priznavanje nadzornih ukrepov brez odvzema prostosti pred sojenjem

9. Komisija je avgusta 2004 objavila Zeleno knjigo o vzajemnem priznavanju nadzornih ukrepov brez odvzema prostosti pred sojenjem[6]. V zeleni knjigi je predvidenih več različnih rešitev, pri čemer navaja, da je čezmerna uporaba začasnega pridržanja eden od razlogov za prezasedenost zaporov in da so različne rešitve v nacionalnih zakonodajah pogosto neizvedljive, kadar oseba prebiva v drugi državi članici. Po koncu posvetovanj bo Komisija v letu 2005 oblikovala zakonodajne predloge.

Vzajemno priznavanje pravnomočnih sodb

10. Na podlagi uporabe načela vzajemnega priznavanja naj bi pravnomočna sodba v določeni državi članici imela vrsto posledic v ostalih državah članicah. Poleg evropskega naloga za prijetje sta bila v predlogih okvirnih sklepov obravnavana dva posebna vidika glede vprašanja uporabe načela vzajemnega priznavanja, predvsem glede denarnih kazni[7] in sklepov o zasegu[8]. Ostaja pa še nekaj osnovnih vidikov, ki jih je treba pregledati.

Vzajemno obveščanje o obsodbah

11. Vzajemno priznavanje obsodb je v veliki meri odvisno od dobrega pretoka zadevnih informacij med državami članicami. Haaški program je povzel zamisel iz sklepov Evropskega sveta z dne 25. in 26. marca 2004 ter pozval Komisijo, da predloži predloge „za izboljšavo izmenjave podatkov iz nacionalnih evidenc o obsodbah in prepovedih, predvsem tistih o storilcih kaznivih dejanj zoper spolno nedotakljivost, da jih bo Svet lahko sprejel do konca leta 2005“. Komisija je januarja 2005 predložila belo knjigo, ki obravnava glavne težave pri izmenjavi podatkov o kazenskih obsodbah in oblikuje predloge za uvedbo računalniškega sistema za izmenjavo podatkov. Predlogi bodo predloženi v letu 2005 po prvih razpravah s Svetom o teh zadevah.

Načelo ne bis in idem

12. V skladu s členom 50 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije „nihče ne sme biti obsojen ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji že pravnomočno oproščen ali obsojen“. Listina razširja ozemeljsko področje uporabe načela ne bis in idem na celotno ozemlje Unije, kar predstavlja napredek v primerjavi s protokolom št. 7 h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), ki predvideva uporabo načela zgolj na ozemlju vsake države podpisnice.

13. V skladu s tem načelom sta bili izrečeni dve pomembni sodbi Sodišča evropskih skupnosti[9], ki določata področje uporabe načela v skladu z določbami Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma, ki v členih 54 in 58 že potrjuje in prilagaja načelo ne bis in idem . Prva dela v zvezi z izvajanjem načela ne bis in idem so se začela na osnovi grške pobude[10]. Dela so bila ustavljena zaradi težave, ki je tesno povezana s spori o pristojnosti (glej spodaj). Ti dve vprašanji bosta v letu 2005 obravnavani v zeleni knjigi Komisije, čemur bo sledil zakonodajni predlog v letu 2006.

Upoštevanje obsodb drugih držav članic v kazenskem postopku

14. V večini držav članic ima obstoj prejšnjih kazenskih obsodb vpliv na nov kazenski postopek: primer ponovitve kazenskega dejanja lahko na primer vpliva na postopkovna pravila, ki se uporabijo, na pravno opredelitev kaznivega dejanja ali, najpogosteje, na vrsto in višino kazni. Komisija je pred kratkim predstavila predlog o okvirnem sklepu o upoštevanju kazenskih obsodb med državami članicami Evropske unije, s katerim vzpostavlja splošno pravilo za vse države članice, v skladu s katerim imajo obsodbe, izrečene v drugi državi članici, iste posledice kot predhodne nacionalne obsodbe, in v katerem so določene nekatere možnosti za izvajanje tega pravila. Takšno načelo priznavanja preteklih obsodb v primeru ponovitve kaznivega dejanja je bilo sicer že zapisano v okvirnem sklepu o zaščiti evra z dne 6. decembra 2001[11]. Novo besedilo predstavlja pomemben prispevek k vzajemnemu priznavanju pravnomočnih sodb.

Izvrševanje obsodb

15. Obstajati mora možnost, da se obsodba, izrečena v eni od držav članic, izvrši kjerkoli v Uniji. Komisija je aprila 2004 z zeleno knjigo[12] sprožila posvetovanje o približevanju, vzajemnem priznavanju in izvrševanju kazenskih sankcij. Avstrija, Švedska in Finska so predstavile pobudo za izvrševanje zaporne kazni, ki jo je izrekla druga država članica, v državi članici, ki je matična država ali država bivanja. To besedilo naj bi olajšalo izvajanje nekaterih določb o evropskem nalogu za prijetje, ki omogočajo zavrnitev predaje, kadar se kazen izvršuje v državi, ki izvršuje kazen.

16. Kljub temu ne zajema vprašanja glede izvajanja ukrepov brez odvzema prostosti, niti vprašanja glede odloga izvršitve kazni in morebitnih pogojev za preklic kazni, izrečene v drugi državi članici. Na ta vprašanja bo Komisija leta 2007 odgovorila z zakonodajnimi predlogi.

Vzajemno priznavanje odvzema določenih pravic

17. Kazenske obsodbe so pogosto razlog za odvzem določenih pravic (do dela z otroki, do udeležbe v javnih razpisih, do vozniškega dovoljenja itd.), ki v državah članicah izhajajo bodisi iz zakonskih določb ali iz sodnih sklepov, ali pa so upravnega značaja. To vprašanje je še zlasti občutljivo zaradi zelo različne narave omejitve pravic, hkrati pa tudi zaradi težav pri kroženju zadevnih informacij. Prvi bistveni napredek v zvezi s tem bo nastopil šele, ko bo z računalniškim sistemom omogočena ustrezna izmenjava informacij o kazenskih obsodbah. Na splošno se Komisija zavzema, da bi na tem področju sprejeli sektorski pristop, in sicer glede na vrsto kaznivega dejanja, o čemer bo leta 2005 predložila novo sporočilo. Belgija je novembra 2004 predstavila pobudo v zvezi z vzajemnim priznavanjem odvzema pravice do dela z otroki, kar je bilo posledica obsodb zaradi kaznivih dejanj, povezanih z otroško pornografijo. Sektorsko delo se bo nadaljevalo leta 2006 z oddajo zakonodajnega predloga o vzajemnem priznavanju odvzemov vozniških dovoljenj.

Krepitev vzajemnega zaupanja

18. Krepitev vzajemnega zaupanja je ključnega pomena za dobro delovanje načela vzajemnega priznavanja. To je eno od pomembnih sporočil Haaškega programa, ki na eni strani vključuje zakonodajne ukrepe za zagotovitev dovolj visoke ravni varstva človekovih pravic na območju EU, na drugi strani pa vrsto praktičnih ukrepov, s katerimi bi v pravnih strokovnjakih okrepili občutek pripadnosti „skupni pravosodni kulturi“.

Krepitev vzajemnega zaupanja z zakonodajnimi ukrepi

19. Prvi primeri izvajanja načela vzajemnega priznavanja, predvsem v zvezi z nalogom za prijetje, so razkrili vrsto težav, ki bi lahko bile delno odpravljene s sprejetjem usklajevalnih zakonodajnih ukrepov na ravni Unije. Ti bi lahko imeli dve glavni usmeritvi: na eni strani zagotoviti, da sodne odločitve, ki so vključene v vzajemno priznavanje, izpolnjujejo visoke standarde v smislu zagotavljanja človekovih pravic, na drugi pa zagotoviti, da so sodišča, ki sprejmejo te odločitve, za to dejansko usposobljena. Poglabljanje vzajemnega priznavanja lahko spodbudi nadaljnje razmišljanje o določenih ukrepih za približevanje stvarnega kazenskega prava.

Usklajevanje zakonodaje o kazenskem postopku

Izboljšanje jamstev v kazenskih postopkih

20. Komisija je aprila 2004 predstavila predlog okvirnega sklepa o določenih procesnih pravicah, zagotovljenih v okviru kazenskih postopkov v Evropski uniji[13]. Namen predloga je zagotoviti, da vse stranke v kazenskem postopku uživajo minimalne pravice, zagotovljene v vseh državah članicah Evropske unije, kar vključuje dostop do odvetnika, tolmača in prevajalca, pravico do pogovora s konzularnimi organi, seznanjanje s temi pravicami ter zaščito ranljivih oseb. Evropski svet je zahteval, da se ta okvirni sklep sprejme do konca leta 2005.

21. To pa je zgolj le prvi korak. V prihodnjih letih se bo delo na teh zadevah nadaljevalo in trajno spremljalo razvoj vzajemnega priznavanja. Pozornost bo namenjena predvsem trem področjem: domnevi nedolžnosti, zbiranju dokazov v kazenskih primerih in sodbam in absentia [14]. Na vsakem od področij bo potrebno opraviti veliko analitičnega in posvetovalnega dela s 25 državami članicami in s strokovnjaki s področja kazenskega prava, s ciljem ugotoviti težave in možne rešitve v skladu s pravosodnimi tradicijami držav članic.

Krepitev domneve nedolžnosti.

22. Domneva nedolžnosti predstavlja enega izmed temeljev kazenskega prava. Zapisana je v členu 6 EKČP in povzeta v členu 48 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije. Obstaja v vseh državah članicah, vendar ne zajema povsod istih pojmov. Komisija bo leta 2005 o tem objavila zeleno knjigo, ki bo zadevala vsebino tega pojma, pregledovala poti za krepitev in določala morebitne omejitve.

Priprava minimalnih standardov za zbiranje dokazov

23. Čezmejno pravno sodelovanje pomeni, da se dokazni elementi, zbrani v eni od držav članic, lahko uporabijo v drugi državi članici. Spoštovanje pravice do obrambe pomeni, da je treba upoštevati določena minimalna pravila glede zbiranja dokazov povsod v Evropski uniji. Na podlagi že izvedene študije[15] bo Komisija leta 2006 objavila zeleno knjigo, v kateri bo predlagana najmanjša raven uskladitve v zvezi s standardi za zbiranje in razkrivanje dokazov, merila dopustnosti dokazov in morebitne izjeme.

24. Po zaključenem posvetovanju na podlagi zgoraj omenjenih knjig, bo Komisija predložila predlog za okvirni sklep o domnevni nedolžnosti in o minimalnih standardih za zbiranje dokazov.

Priprava sodb in absentia

25. Vprašanje sodb in absentia je bilo pogosto tema razprav v EU in se redno pojavlja v različnih sprejetih ukrepih. O tej temi se je v praksi že veliko razpravljalo, pri čemer izkušnje in sodna praksa Evropskega sodišča človekovih pravic kažejo, da je na tem področju veliko težav. Komisija bo leta 2006 predložila zeleno knjigo, h kateri bodo priloženi zakonodajni predlogi za premostitev ugotovljenih težav in za krepitev pravne varnosti.

Zagotavljanje preglednosti pri izbiri pristojnega sodišča

26. Na področju kazenskih zadev velja, da kadar je za isto zadevo pristojnih več držav članic, lahko preiskavo in pregon izvajajo vse države sočasno. Veliko število pregonov lahko resno ogrozi človekove pravice in učinkovitost kazenskih ukrepov. Vedno bolj je potrebna vzpostavitev postopka, ki bi določil najbolj ustrezno mesto za izvajanje pregonov in ki bi predstavljal bistven element za lažje izvajanje načela vzajemnega priznavanja. Postopek naj bi dejansko olajšal zbiranje dokazov v predkazenskem postopku (države članice se pred začetkom dogovorijo o kraju sojenja, s čimer bo določena tudi veljavna zakonodaja) in uveljavitev pravnomočne odločbe (države članice vnaprej priznajo, da je zadeva sojena v najprimernejšem kraju). S pomočjo postopka naj bi se tudi izognili primerom, v katerih se uporablja načelo ne bis in idem .

27. Komisija bo v letu 2005 predložila zeleno knjigo o sporih o pristojnostih in o ne bis in idem , v kateri bo brez poseganja v nacionalne mehanizme določanja sodne pristojnosti predlagala rešitve za rešitve sporov o pristojnosti sodišč v Evropski uniji, ob upoštevanju vloge Eurojusta v skladu s členom III-273 Ustave ter zahtev v Haaškem programu.

Nadaljevanje približevanja stvarnega kazenskega prava

28. Na področju približevanja pravnih sistemov je bilo v preteklih letih opravljeno veliko dela. Delo je treba nadaljevati, pri čemer je treba večjo pozornost nameniti spodbujanju večje raznovrstnosti sankcij na ravni Unije in zmanjšati poudarek na zapornih kaznih. Poudarek bi moral biti po eni strani na sprotnem vrednotenju sprejetih instrumentov, katerih začetni rezultati so slabi, po drugi strani pa na sistemu pozitivnega seznama kaznivih dejanj, ki bi ukinil nadziranje kaznovanja mednarodnih zločinov v instrumentih vzajemnega priznavanja, da se lahko v največji možni meri odpravijo morebitne ugotovljene nepravilnosti.

29. Prvi razmisleki o potrebi po opredelitvi pojmov, kot sta na primer odgovornost pravnih oseb ali približevanje denarnih kazni, na ravni Unije, so bili predstavljeni v zeleni knjigi o kaznih. Komisija bo leta 2007 na to temo na podlagi zelene knjige oblikovala predlog okvirnega sklepa.

Krepitev vzajemnega zaupanja s spremljevalnimi ukrepi

Krepitev mehanizma za vrednotenje

30. Evropski svet je poudaril, da je „vrednotenje izvajanja in učinkov vsakega sklepa nujno za učinkovito delovanje Unije“. Nadaljnji razvoj načela vzajemnega priznavanja glede kazenskih zadev naj bi bil v prihodnosti tesno povezan z mehanizmi vrednotenja. Ti morajo biti zmožni izpolnjevati dva povsem metodološka cilja, ki se razlikujeta od vrednotenja pravilnega prenosa aktov, ki jih sprejme Unija v nacionalno zakonodajo v predvidenih rokih:

31. vrednotenje dejanskih potreb pravosodja, predvsem ugotavljanje možnih ovir pred sprejetjem novih instrumentov ; ter

32. vrednotenje posebnih praktičnih pogojev za uporabo instrumentov, sprejetih v EU, predvsem najboljših praks in načina, kako slednje izpolnjujejo potrebe, ugotovljenim v začetni fazi.

Ta dva cilja se uporabljata pri vseh instrumentih. Uresničevanje ciljev na tem področju temelji na okrepitvi analitičnih sredstva sodne prakse, s katerimi razpolaga Komisija.

33. Tretji cilj, ki predvideva bolj poglobljeno in daljnosežnejše ukrepanje, je bolj splošno vrednotenje pogojev, v katerih se pripravljajo sodbe zato, da izpolnjujejo visoke standarde kakovosti, ki omogočajo krepitev vzajemnega zaupanja med pravnimi sistemi, brez katerega vzajemno priznavanje ne bi moglo delovati. Haaški program navaja, da načeloma „vzajemno zaupanje temelji na odločitvi, da imajo vsi evropski državljani dostop do pravnega sistema, ki izpolnjuje najvišje kakovostne zahteve“ ter zahteva vzpostavitev „objektivnega in nepristranskega sistema vrednotenja evropskih politik, ki naj istočasno popolnoma spoštuje neodvisnost sodne oblasti“. V okviru krepitve vzajemnega zaupanja z gotovostjo, da pravni sistemi, ki pripravljajo sodbe, primerne za uveljavitev na celotnem ozemlju Unije, izpolnjujejo visoke standarde kakovosti, mora vrednotenje omogočiti celovito razumevanje nacionalnih pravnih sistemov. Verodostojnost in učinkovitost pravnega sistema morata biti ovrednoteni celovito, pri čemer mora vrednotenje zajemati tako institucionalne mehanizme kot postopkovne vidike. To je gotovo zahteven postopek, pri katerem je treba upoštevati načeli subsidiarnosti in sorazmernosti ter neodvisnost sodišč. Namen vsega tega je pripravljanje rednih poročil na podlagi strogih meril glede neodvisnosti in preglednosti, s poudarkom na dobrih praksah.

34. Evropski parlament je februarja 2005[16] sprejel zadevno priporočilo in po tesnem sodelovanju s pravnimi organizacijami ter institucijami bo Komisija v letu 2006 izdelala sporočilo o vrednotenju kakovosti pravosodja.

Spodbujanje povezovanja pravnih strokovnjakov in razvoj pravnega usposabljanja

35. Haaški program poudarja pomen izboljšanja vzajemnega razumevanja med pravosodnimi organi in različnimi pravnimi sistemi. Zato v prvi vrsti podpira razvoj mreže pravnih organizacij ter institucij, kot sta na primer Visoki pravosodni svet in kasacijsko sodišče, s katerima namerava Komisija navezati tesne odnose. Ključni dejavniki pri postopnem vzpostavljanju „skupne pravne kulture“ so: številna srečanja strokovnjakov, poglabljanje razprav glede vzpostavljenih instrumentov Unije in perečih navzkrižnih zadev kot na primer kakovost pravosodja, ali mreže, v katerih bodo vključeni odvetniki.

36. Na drugem mestu pa Haaški program poudarja pomen usposabljanja za pospeševanje razvoja vzajemnega zaupanja. Na zahtevo Evropskega parlamenta Komisija že od leta 2004 kot dodatek k programu AGIS izvaja program za izmenjavo sodnikov v okviru pilotnega projekta. Program se bo v letu 2005 nadaljeval, nakar bo leta 2006 ovrednoten, preden se oblikujejo predlogi.

37. Posledica razvoja načela vzajemnega priznavanja bo vpliv sodnih odločitev, ki bo segal krepko čez nacionalne meje. Posledično bo evropska pravosodna funkcija povsem vključena v usposabljanje v vseh fazah poklicnih poti sodnikov in tožilcev. Usposabljanje pravosodnih organov bodo izvajali nacionalni subjekti, pristojni za organizacijo in vsebinsko oblikovanje usposabljanja. Ti subjekti so združeni v mrežo, katere delovanje ima trenutno obliko združenja. Haaški program poudarja pomen krepitve te mreže z namenom ustvariti učinkovito strukturo za srečanja in sodelovanje med pravosodnimi organi. Po posvetovanju bo Komisija konec leta 2005 predložila sporočilo o pravosodnem usposabljanju v Evropski uniji.

Podpora razvoju kakovostnega pravosodja

38. Za naslednje finančno perspektivo 2007-2012 bo Komisija pripravila tri predloge akcijskih programov, vključno s posebnim programom za kazensko pravo. Ta program krepi podporo, ki jo Unija prispeva k pravosodnemu sodelovanju, razvoju vzajemnega priznavanja in krepitvi vzajemnega zaupanja med državami članicami. Program spodbuja povezovanje in izmenjavo strokovnjakov, omogoča krepitev pravosodnega usposabljanja in izboljšuje dostop do pravice.

[1] UL L 190, 18.7.2002, str. 1.

[2] Glej tudi zeleno knjigo Komisije o kazenskem varstvu finančnih interesov Skupnosti in imenovanje evropskega javnega tožilca COM (2001) 715 konč. z dne 11.12.2001.

[3] UL L 196, 2.3.2003, str. 45; rok za prenos v nacionalno zakonodajo je 2. avgust 2005.

[4] UL C 197, 12.7.2000.

5] UL C 326, 21.11.2001.

[6] COM (2004) 562 konč.

[7] UL L 76, 22.3.2005, str. 16.

[8] UL C 184, 2.8.2002.

[9] Primera C-187/01 in C-385/01, Gozütok in Brugge z dne 11. februarja 2003 in primer C-469/03 Miraglia z dne 10. marca 2005.

[10] UL C 100, 26.4.2003, str. 24.

[11] UL L 329, 14.12.2001, str. 3.

[12] COM (2004) 334 konč.

[13] COM (2004) 328 konč.

[14] Glej tudi zeleno knjigo Komisije o kazenskem varstvu finančnih interesov Skupnosti in imenovanje evropskega javnega tožilca COM (2001) 715 konč. z dne 11.12.2001.

[15] Študija zakonov, ki urejajo dokazno gradivo v kazenskih postopkih po vsej EU, oktober 2004.

[16] Priporočilo Evropskega parlamenta na pobudo Sveta o kakovosti kazenskega prava in usklajevanju kazenske zakonodaje v državah članicah, konč. A6-0036/2005.