POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ Prvo poročilo o uporabi členov 13, 16 in 17 Direktive 2010/13/EU za obdobje 2009–2010 Spodbujanje evropskih del v linearnih in avdiovizualnih medijskih storitvah na zahtevo, načrtovanih v EU /* COM/2012/0522 final */





POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU, SVETU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU IN ODBORU REGIJ Prvo poročilo o uporabi členov 13, 16 in 17 Direktive 2010/13/EU za obdobje 2009–2010 Spodbujanje evropskih del v linearnih in avdiovizualnih medijskih storitvah na zahtevo, načrtovanih v EU I. UVOD To poročilo v dveh delih je pripravljeno na podlagi člena 13(3) in člena 16(3) Direktive 2010/13/EU (v nadaljnjem besedilu „Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah“) [1]. To je prvo poročilo Komisije o uporabi člena 13 glede spodbujanja evropskih del v storitvah EU na zahtevo po sprejetju Direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah in obsega obdobje 2009–2010. V skladu s členom 13 poročilo temelji na podatkih, ki so jih morale predložiti države članice do decembra 2011, in na neodvisni študiji, ki je bila izvedena leta 2011[2] (v nadaljnjem besedilu „študija“). Naslednje poročilo o uporabi člena 13 je treba pripraviti v štirih letih. Ta dokument vsebuje tudi poročilo o uporabi členov 16 in 17[3] Direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah, ki se nanašata na spodbujanje evropskih del in neodvisnih produkcij v televizijskih storitvah EU za obdobje 2009–2010. To poročilo se pripravi vsaki dve leti. Za razliko od predhodnih poročil o predhodnih členih 4 in 5 Direktive 89/552/EGS (direktiva o „televiziji brez meja“)[4] to poročilo ne zajema držav EGP[5] zaradi zamude pri prenosu direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah v „pravni red“ EGP. Zato te države niso bile pozvane k predložitvi podatkov za to poročilo. II POROČILA 1. POROČILO KOMISIJE O UPORABI ČLENA 13 1.1 Splošne ugotovitve Sprememba Direktive 89/552/EGS kot odziv na zbliževanje vseh avdiovizualnih medijev je razširila področje uporabe te direktive na vključevanje nelinearnih storitev. Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah navaja, da bi storitve na zahtevo morale spodbujati tudi evropska dela in kulturno raznolikost. Tako kot člena 16 in 17 je tudi člen 13 oblikovan tako, da izpolnjuje gospodarski in kulturni cilj krepitve evropske avdiovizualne industrije. Države članice morajo zagotoviti, da storitve na zahtevo, ki spadajo v njihovo pristojnost, ustrezno spodbujajo, kadar je to izvedljivo, produkcijo evropskih del in dostop do njih. Ob upoštevanju nastajanja storitev na zahtevo in njihove posebne narave člen 13 omogoča uporabo različnih metod za spodbujanje evropskih del. Člen 13(1) vsebuje primere načinov takšnega spodbujanja: finančni prispevek za produkcijo evropskih del in pridobitev pravic zanje ali za delež in/ali zastopanost evropskih del v katalogih, ki jih nudijo ponudniki storitev. Spodbujanje in dosegljivost evropskih programov sta med vprašanji, ki so bila postavljena v okviru pojavljanja povezanih naprav in zbliževanja. Opažamo, da se avdiovizualne vsebine že več let distribuirajo in uporabljajo prek interneta. To lahko zajema vsebine, ki dosežejo gledalce zunaj vpliva kabelskih operaterjev, ponudnikov internetnih storitev ali izdajateljev televizijskih programov. Z uvajanjem televizijskih sprejemnikov in digitalnih pretvornikov z dodanim internetnim priključkom ter naraščanjem uporabe tabličnih računalnikov in pametnih telefonov postaja zbliževanje vedno bolj vsakdanja praksa. 1.1.1 Člen 13 v okviru evropskega sektorja storitev na zahtevo V referenčnem obdobju je bilo stanje razvoja trga storitev na zahtevo v EU zelo neenakomerno. Po podatkih zgoraj omenjene študije je bilo v letu 2009 število storitev na zahtevo ocenjeno na 435[6]. Več kot četrtino teh storitev so obsegale časovno zamaknjene TV storitve, najpogostejši sistem prenosa je bil internet, sledila pa mu je televizija prek internetnega protokola (Internet Protocol Television – IPTV). Leta 2009 je bilo največ storitev na zahtevo na voljo v Franciji (73 storitev), sledili sta ji Združeno kraljestvo (66) in Nemčija (47). V večini držav članic je bilo na voljo od 10 do 20 storitev. Večina teh storitev je bila na voljo brezplačno, brez naročnine. Običajno so bile financirane z oglasi ali javnimi sredstvi. Kot je pojasnjeno v nadaljevanju, v točki 1.1.2, vsa nacionalna poročila niso vsebovala podatkov o storitvah na zahtevo. Štirinajst nacionalnih poročil, ki te podatke vsebujejo, kaže zelo različno stanje razvitosti trga. Pet držav članic[7] je navedlo, da je bilo v letu 2010 skupno število storitev na zahtevo večje od 10. Največ storitev je bilo na voljo v Združenem kraljestvu (82) in na Slovaškem (36), najmanj na Irskem in v Španiji (3), francoski skupnosti v Belgiji (2) in v Avstriji (1). Na Cipru storitev na zahtevo ni bilo. Tudi razčlenitev storitev na zahtevo[8] se med državami članicami zelo razlikuje, zato je težko ugotoviti splošni trend glede prednostne vrste storitve: šest držav članic[9] je navedlo, da prevladujejo video storitve na zahtevo (Video on Demand – VoD), običajno s pogojnim dostopom, šest[10] držav je sporočilo, da prevladujejo brezplačno dostopne časovno zamaknjene TV storitve, ena[11] država je poročala o kombinaciji brezplačno dostopnih časovno zamaknjenih in mešanih storitev, ena država[12] pa je navedla, da prevladujejo mešane storitve. Študija in nacionalna poročila razkrivajo nekatere razlike v zvezi s številom storitev na zahtevo v nekaterih državah članicah. To je morda posledica različne razlage vrste storitev, ki jih je treba upoštevati. V skladu z opredelitvijo pojmov iz člena 1(1)(g) Direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah se storitve, ki nudijo avdiovizualno vsebino le kot pomožni element, ne bi smele navajati. Nasprotno pa se časovno zamaknjene TV storitve štejejo za storitve na zahtevo in jih je treba navesti, razen če so programi, ki jih ponujajo, popolnoma enaki programom, ki se oddajajo po televiziji[13]. Čeprav se besedilo člena 13 ne sklicuje posebej na vrsto vsebine, ki jo nudijo storitve na zahtevo, je namen člena 13 enak namenu členov 16 in 17 Direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah. Zato bi bilo treba storitve na zahtevo, ki nudijo samo novice, športne prireditve, igre ali komercialna sporočila, izključiti iz nacionalnih poročil o uporabi člena 13. Prav tako bi bilo treba odstotek evropskih del, če je to ustrezno, praviloma izračunati kot odstotek upravičenih ur[14]. 1.1.2 Metodologija, ki jo je uporabila Komisija Cilj študije iz leta 2011 je bil analiza stanja izvajanja člena 13 v državah članicah EU konec leta 2010 in vsebine nelinearnih storitev EU. Namen je bil tudi Komisiji zagotoviti potrebne podatke za oblikovanje kazalnikov uspešnosti za uporabo člena 13. Študija je na podlagi treh primerov spodbujanja evropskih del v zvezi z nelinearnimi storitvami, navedenih v členu 13(1) Direktive, pregledala različne načine spremljanja in njihovo uporabnost. Na podlagi teh je Komisija določila niz kazalnikov, ki so bili opredeljeni v vprašalnikih, poslanih nacionalnim organom. Predvsem glede zastopanosti je bilo omenjenih več možnosti: opis del, ki vključuje državo izvora, brskalnik glede na izvor, orodja za priporočanje evropskih del, oddelki storitve, namenjeni evropskim delom, napovedniki, ki spodbujajo evropska dela, ali promocija evropskih del. Za prihodnja poročila bo morda potrebno te kazalnike izboljšati. 1.1.3 Metode izvajanja in spremljanja, ki so jih uporabile države članice a) Stanje nacionalne zakonodaje Ugotovitve iz študije o uporabi člena 13 Do konca leta 2010 je 14 držav članic prevzelo besedilo Direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah, vendar niso uvedle konkretnih obveznosti za ponudnike storitev na zahtevo. V nekaterih primerih je nacionalnim regulativnim organom prepuščeno, da pozneje navedejo ustrezne metode za spodbujanje evropskih del. Na področju spremljanja študija kaže, da se večina držav članic brez vsakega preverjanja zanaša na podatke, ki jih predložijo ponudniki storitev na zahtevo. Neodvisno spremljanje se izvaja le v dveh državah članicah, podatki, ki jih predložijo ponudniki storitev na zahtevo, pa se preverjajo v štirih drugih državah. Nacionalna poročila Devet nacionalnih poročil ni vsebovalo nobenih podatkov zaradi zapoznelega prenosa Direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah ali poznega izvrševanja nacionalne zakonodaje, s katero se izvaja Direktiva. Pet držav članic je navedlo, da v referenčnem obdobju ni bilo registriranih[15] ali priznanih[16] storitev na zahtevo. Med državami članicami, ki so izvajale Direktivo (kar pomeni, da so določile obvezno spodbujanje evropskih del v storitvah na zahtevo), je bilo le v šestih poročilih[17] navedeno, da njihova zakonodaja določa konkretne ukrepe. Ukrepi se med državami članicami razlikujejo: na Češkem, v Španiji, Italiji in Avstriji je za storitve na zahtevo določena obvezna rezervacija dela katalogov za evropska dela (10 %, 30 %, 20 % oziroma 50 %[18]). O obveznem prispevku k financiranju evropskih del so poročale francoska skupnost v Belgiji, Češka, Španija in Italija (do 2,2 % in najmanj 1 % oziroma 5 % prihodkov)[19]. Obvezno zagotavljanje zastopanosti evropskih del v katalogih je na voljo v zakonodaji francoske skupnosti v Belgiji, v Bolgariji in Avstriji (za zasebne storitve na zahtevo). Načini, ki se uporabljajo za izvajanje te obveznosti, vključujejo predvsem oglasne vložke, ločene zavihke, članke v revijah in promocijske programe ter ustrezno identifikacijo evropskih del ali navedbo države izvora. b) Metode za spremljanje, ki so jih uporabili nacionalni organi Čeprav so podatki o tem vprašanju navedeni le v nekaterih nacionalnih poročilih, so podatke o uporabi člena 13 zbirali predvsem nacionalni organi neposredno pri ponudnikih storitev na zahtevo. Nekatere države članice so navedle pripombe o tem, kako so ozaveščale ali nameravajo ozaveščati ponudnike storitev na zahtevo o potrebni registraciji in/ali izpolnjevanju obveznosti iz člena 13[20]. Francoski regulativni organ CSA je poročal o naključnih preveritvah v zvezi z deležem in zastopanostjo evropskih del v katalogih. Belgija (francoska skupnost), v kateri je bila določena splošna obveznost glede zastopanosti evropskih del, je navedla zanimive in podrobne podatke o spremljanju deleža „promocijskih dogodkov“, namenjenih evropskim delom v storitvah na zahtevo[21], ki ga je izvajal regulativni organ. Komisija poudarja pomembnost učinkovitega spremljanja, da se zagotovi pravilna uporaba člena 13. Čeprav direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah ne vsebuje nobene obveznosti glede vzpostavitve konkretnih sistemov spremljanja, Komisija prosi nacionalne organe, ki tega še niso storili, da zagotovijo sisteme za preverjanje podatkov, ki jih predložijo ponudniki storitev na zahtevo. 1.2 Uporaba člena 13 – avdiovizualne medijske storitve na zahtevo Ugotovitve iz študije[22] Delež evropskih del v časovno zamaknjenih TV storitvah je bil precej večji (96,2 % skupnega števila ur) od deleža evropskih del, ki so ga nudile video storitve na zahtevo (ta je znašal le 45,1 % skupnega števila ur). Katalogi časovno zamaknjenih storitev so tesno povezani z vsebino, ki se razširja s televizijskimi storitvami. Evropska dela so bila znatno bolj zastopana v katalogih izdajateljev televizijskih programov (81,1 % ur), kakor v katalogih neodvisnih produkcij (46,7 % ur) in telekomunikacijskih operaterjev (31,2 %). Precej bolj so bila zastopana tudi v katalogih javnih storitev (99,1 % ur), kakor v katalogih komercialnih storitev (55,8 % ur). Storitve z najmanjšim deležem evropskih del so na splošno ponujali novi udeleženci[23] (10–20 %). Deleži evropskih del v „upravičenih urah“[24] (64,5 %) so bili približno enaki deležem v celotnih katalogih (65,1 %). Nacionalna poročila Podatki iz nacionalnih poročil niso niti popolni niti dovolj reprezentativni za oblikovanje zanesljivih sklepov glede uporabe člena 13. Čeprav nacionalna zakonodaja nekaterih držav ne vsebuje posebnih obveznosti, so v 14 nacionalnih poročilih v različnem obsegu navedeni nekateri podatki o načinih uveljavljanja evropskih del, ki so jih uvedli ponudniki storitev na zahtevo. V teh poročilih je naveden precej velik delež evropskih del v katalogih. Povprečja segajo od 40 % (Španija[25]) do 88,9 % (Danska) za leto 2009 in od 36,4 % (Portugalska) do 100 % (Avstrija[26]) za leto 2010. Zaradi omejenega števila poročil in zelo majhnega števila storitev na zahtevo (dve ali tri), ki so jih sporočile nekatere države članice, izračun povprečij za EU ne bi bil smiseln. Tudi primerjava med sporočenimi odstotki potrošnje evropskih del in ponujenih evropskih del ne omogoča oblikovanja zanesljivih sklepov. Pet držav članic[27] je poročalo tudi o finančnih prispevkih evropskim produkcijam, v šestih nacionalnih poročilih[28] pa je bila navedena uporaba nekaterih orodij za povečevanje zastopanosti[29]. Komisija lahko le pozdravi sorazmerno velik delež evropskih del v storitvah na zahtevo. 2. MNENJE KOMISIJE O UPORABI ČLENOV 16 IN 17 2.1 Splošne ugotovitve 2.1.1 Člena 16 in 17 v okviru evropskega avdiovizualnega prostora Evropski avdiovizualni trg je v obdobju 2009–2010 še naprej stalno rasel. Številke prikazujejo trend pospešene rasti števila kanalov. Decembra 2010 je bilo v EU-27 po podatkih Evropskega avdiovizualnega observatorija 7 622 televizijskih kanalov, od katerih je bilo 3 126 lokalnih kanalov, v primerjavi s 6 067 kanalov leta 2008. To pomeni povečanje za 25,6 %, kar presega rast, zabeleženo med letoma 2006 in 2008. V istem obdobju je bilo zabeleženo zmanjšanje skupnega števila obravnavanih kanalov[30] v primerjavi s prejšnjim obdobjem: njihovo število za evropska dela se je zmanjšalo od 1 679 leta 2008 na 1 313 v letu 2009 in na 1 390 v letu 2010[31] zaradi spremembe metodologije, ki omogoča izvzetje zelo majhnih kanalov iz obveznega poročanja, kakor je omenjeno v točki 2.1.2.1 v nadaljevanju. Pri uporabi metodologije, ki je veljala za prejšnje poročilo, tj. z upoštevanjem kanalov, ki so izvzeti iz obveznega poročanja, številke kažejo, da se je število obravnavanih kanalov med letoma 2008 (1 679) in 2010 (2 045) povečalo za 21,8 %, z nekoliko nižjo stopnjo rasti od stopnje, zabeležene na trgu. 2.1.2 Metode izvajanja in spremljanja, ki so jih uporabile države članice 2.1.2.1 Spremembe metodologije Zaradi nastajanja kanalov z zelo majhnim deležem občinstva (manj kot 0,3 %), je bilo sklenjeno, da se tem kanalom ponudi možnost, da zahtevajo individualno izvzetje iz obveznega poročanja v skladu s členoma 16 in 17. Podrobni pogoji za podeljevanje takšnih izvzetij so določeni v „Spremenjenih smernicah za spremljanje uporabe členov 16 in 17 direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah“, ki bodo pregledane po prvi celoviti uporabi, predvideni v letu 2014[32]. Na splošno se je število nacionalnih poročil, ki vsebujejo podatke za vse obravnavane kanale, v primerjavi s prejšnjim obdobjem povečalo. V petnajstih od 27 poročil so bili navedeni statistični podatki o evropskih delih za vse kanale v letih 2009 in 2010 (v letih 2007 in 2008 jih je bilo 12 oziroma 11). V letih 2009 in 2010 je za neodvisne produkcije 14 oziroma 15 nacionalnih poročil vsebovalo podatke za vse kanale (v letih 2007 in 2008 jih je bilo 11). Komisija pozdravlja ta trend, ki kaže, da nacionalni regulativni organi izvajajo učinkovitejše spremljanje. Vendar je to vsaj deloma mogoče pojasniti z izvzetjem zelo majhnih kanalov iz obveznega poročanja, saj se ti običajno srečujejo z več težavami pri zagotavljanju statističnih podatkov. 2.1.2.2 Spremljanje Kot je bilo navedeno v prejšnjih poročilih, v EU ni enotne metodologije za spremljanje. Na Cipru je pristojni organ v referenčnem obdobju v skladu z zakonodajo lahko spremljal razširjanje programskih vsebin kanalov le prek analogne tehnologije[33]. Grčija in Slovenija sta poročali o težavah pri zbiranju podatkov od vseh kanalov[34]. Nasprotno pa je bilo v treh državah članicah zabeleženo izboljšanje stanja. Slovenski regulativni organ je začel preverjati podatke, ki so jih predložili nekateri izdajatelji televizijskih programov. Tudi vključitev podatkov, ki se nanašajo na javne regionalne kanale, v poročilu Nemčije je treba obravnavati kot izboljšanje spremljanja. Zdi se, da so na Švedskem prizadevanja nadzornega organa za povečanje ozaveščenosti izdajateljev TV programov o pomembnosti pravilnega izvajanja členov 16 in 17 obrodila sadove, saj je delež evropskih del, ki je bil v prejšnjem obdobju pod zahtevano kvoto, v letih 2009 in 2010 presegel prag 50 odstotkov. Vendar še vedno ostaja prostor za napredek. Komisija ponovno opozarja na pomembnost spremljanja, da se zagotovi pravilna uporaba členov 16 in 17. Čeprav direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah ne vsebuje nobene obveznosti glede vzpostavitve konkretnih sistemov spremljanja, Komisija prosi nacionalne organe, ki tega še niso storili, da zagotovijo sisteme za preverjanje podatkov, ki jih predložijo izdajatelji televizijskih programov. 2.2 Uporaba člena 16 – večinski delež evropskih del Povprečni oddajni čas, namenjen evropskim delom na vseh sporočenih kanalih v EU-27, je znašal 63,8 % leta 2009 in 64,3 % leta 2010[35]. Številke kažejo naraščajoč trend, kot je prikazan v preglednici v nadaljevanju, ki delno izravna zmanjšanje, zabeleženo v letih 2006 in 2007. 2009–2010: povečanje za 0,5 odstotne točke 2007–2010: povečanje za 1,7 odstotne točke Od leta 2007 do leta 2010 je bilo povečanje izrazitejše v „novih državah članicah“[36]. EU-15: zmanjšanje za 1,7 odstotne točke (65,8 % leta 2007 in 64,1 % leta 2010) EU-12: povečanje za 5,9 odstotne točke (58,7 % leta 2007 in 64,6 % leta 2010) Komisija pozdravlja napredek, zabeležen v državah EU-12, ki jim je omogočil nekoliko preseči raven, doseženo v državah EU-15. Na ravni države članice je bil v referenčnem obdobju povprečni delež oddajnega časa, namenjenega evropskim delom, različen; v letu 2009 je dosegal med 44 % (Irska) in 83 % (Madžarska), v letu 2010 pa med 47,4 % (Slovenija in Združeno kraljestvo) ter 81 % (Madžarska). V tem obdobju je bil trend pozitiven v 12 državah članicah, negativen v 12 in ostal nespremenjen v treh državah članicah. Trendi oddajnega časa za evropska dela v obdobju 2007–2010 po državah članicah so ponazorjeni z grafi[37]. Pravilo o spodbujanju evropskih del v linearnih storitvah na splošno dobro deluje, čeprav ima na pretok programov po vsej EU omejen vpliv, ker ne zagotavlja distribucije evropskih del, ki niso domačega izvora. Evropska dela, ki niso domačega izvora, dosegajo 8,1 % skupnega števila upravičenih oddajnih ur, pri čemer je največ neevropskih del ameriškega izvora[38]. Nekatera uspešna avdiovizualna dela, kakor je „Borgen“ ali koprodukcija „Borgia“, so prešla nacionalne meje, vendar so takšni primeri še vedno preveč redki. Ključnega pomena so evropska dela, ki pritegnejo čezmejno občinstvo. To se lahko na primer doseže s koprodukcijami, ki pritegnejo širše evropsko občinstvo. Povprečne stopnje skladnosti na ravni EU za evropska dela so bile v obdobju poročanja precej stabilne, vendar je bilo v obdobju 2007–2010 zabeleženo znatno povečanje, od 59,6 % do 69,6 %, z opazno rastjo v EU-15 (11,3 odstotne točke). Pri tem velja poudariti, da stopnje skladnosti ne prikazujejo le dosežkov kanalov glede deleža evropskih del, temveč tudi raven sporočenih/nesporočenih podatkov. Izboljšanje sporočenih podatkov, ki je bilo zabeleženo v referenčnem obdobju (glej oddelek 2.1.2.1), je prispevalo k boljšim stopnjam skladnosti. Tri države članice[39] so se srečevale s težavami pri doseganju zahtevanega deleža evropskih del v celotnem referenčnem obdobju. Hkrati pa sta dve državi članici, ki sta v prejšnjem obdobju zabeležili povprečja, nižja od 50 %, v letu 2010 uspeli doseči zahtevani delež evropskih del[40]. Komisija zadevne države članice poziva, da podprejo prizadevanja kanalov, ki spadajo v njihovo pristojnost, in tako izboljšajo ali ohranijo njihove rezultate v prihodnjih letih. 2.3 Uporaba člena 17 direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah – evropska dela, ki so jih ustvarili neodvisni producenti (neodvisne produkcije), in nova dela V EU je povprečni delež neodvisnih produkcij na vseh kanalih, navedenih v poročilih, v vseh državah članicah znašal 34,1 % v letu 2009 in 33,8 % v letu 2010, kar pomeni, da se je v obdobju poročanja nekoliko znižal. 2009–2010: zmanjšanje za 0,3 odstotne točke (34,1 % leta 2009 in 33,8 % leta 2010) 2007–2010: zmanjšanje za 1,5 odstotne točke (35,3 % leta 2007 in 33,8 % leta 2010) Ta padajoči trend je bil odkrit že v Devetem poročilu[41]. Države članice so zato pozvane, da razmislijo o načinih za spremembo smeri tega trenda. Na ravni držav članic je povprečni delež oddajnega časa, namenjenega neodvisnim produkcijam, leta 2009 segal od 14,5 % (Slovenija) do 59,7 % (Belgija), leta 2010 pa od 14,8 % (Italija) do 61,7 % (Belgija). Vse države članice so, enako kot v prejšnjem obdobju, dosegle 10-odstotni delež neodvisnih del. Leta 2009 je 21, leta 2010 pa 19 držav članic zabeležilo rezultate, ki so presegli 25 % skupnega upravičenega oddajnega časa za neodvisne produkcije. Države EU-12 so skoraj zapolnile vrzel držav EU-15: EU-15: zmanjšanje za 4 odstotne točke (38,5 % leta 2007 in 34,5 % leta 2010) EU-12: povečanje za 1,7 odstotne točke (31,2 % leta 2007 in 32,9 % leta 2010) Čeprav so države EU-12 zabeležile boljše rezultate, kakor države EU-15, pa je njihov delež neodvisnih produkcij, dosežen leta 2010, manjši od deleža, doseženega v državah EU-15. Povprečne stopnje skladnosti za neodvisna dela na ravni EU so se gibale s podobnim trendom kot za evropska dela z zmernim povečanjem v obdobju poročanja in znatnim povečanjem v obdobju 2007–2010 (11,5 odstotne točke), zlasti v EU-15 (15,4 odstotne točke). Tudi za nova evropska dela neodvisnih producentov (nova dela[42]) številke za povprečje EU kažejo padajoč trend: 2009–2010: zmanjšanje za 0,3 odstotne točke (62,1 % leta 2009 in 61,8 % leta 2010) 2007–2010: zmanjšanje za 1,2 odstotne točke (63 % leta 2007 in 61,8 % leta 2010) Če se upoštevata dve različni skupini držav članic[43], so ugotovitve za obdobje 2007–2010 naslednje: EU-15: povečanje za 0,6 odstotne točke (65,4 % leta 2007 in 66 % leta 2010) EU-12: zmanjšanje za 4 odstotne točke (60 % leta 2007 in 56 % leta 2010) Čeprav so splošni rezultati za nova dela zadovoljivi, Komisija poziva države članice, zlasti EU-12, da si prizadevajo za spodbujanje novih neodvisnih del v svojih državah. 3. SKLEP To je prvo poročilo, ki ne vsebuje dovolj podatkov za oblikovanje kakršnih koli sklepov o spodbujanju evropskih del pri ponudnikih storitev na zahtevo (člen 13). Zapozneli prenos Direktive v državah članicah in zelo neenakomeren razvoj trgov storitev na zahtevo otežujeta vsako analizo in primerjavo. Tudi način prenosa člena 13 se razlikuje med državami članicami. V nekaterih državah zakonodaja določa posebna orodja za uveljavljanje evropskih del, v drugih državah pa konkretni ukrepi, ki naj bi jih uporabljali ponudniki storitev na zahtevo, niso določeni. V skladu s členom 13(3) bo Komisija upoštevala tehnološki napredek in te zadeve analizirala v okviru pojavljanja povezanih naprav in zbliževanja. Komisija bo z državami članicami kmalu začela razpravo o ustreznih načinih izvajanja člena 13. Podatki, ki so jih države članice predložile v zvezi s členom 16 Direktive, kažejo, da se je v referenčnem obdobju skupna uspešnost povečala. Leta 2010 doseženo 64,3-odstotno povprečje evropskih del, ki precej presega delež iz člena 16, kaže, da se ta določba v EU na splošno dobro uporablja. Veliko večino evropskih del seveda pomenijo domača dela. Države članice so pozvane, da skrbno spremljajo dosežke vseh kanalov, ki so v njihovi pristojnosti, in spodbujajo kanale, ki tega ne dosegajo, k zagotavljanju zahtevanega deleža evropskih del. Leta 2010 so bile zahteve iz člena 17 glede razširjanja neodvisnih produkcij z doseženim povprečjem 33,8 % zadovoljivo izpolnjene. Vendar so rezultati za neodvisna in nova dela pokazali padajoči trend glede na raven, doseženo leta 2007. Čeprav so države EU-12 na področju neodvisnih produkcij zabeležile večji uspeh, kakor države EU-15, so vse države članice pozvane, da spremljajo uporabo člena 17 pri izdajateljih televizijskih programov ter spodbujajo prizadevanja za oddajanje večjega deleža evropskih neodvisnih produkcij in novih del. Povečanje njihovega deleža bo prispevalo k podpori in krepitvi neodvisne produkcije v EU in povečalo zaposlovanje v navedenem sektorju. Komisija poziva države članice, da upoštevajo šibek pretok evropskih del, ki niso domačega izvora, in po potrebi obravnavajo to vprašanje. Razvoj najpomembnejših kazalnikov od leta 2007 do leta 2010 (EU-27) || || || || || || || || || || [1] Direktiva 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah). Ta kodificirana različica nadomešča Direktivo 89/552/EGS, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/36/ES in Direktivo 2007/65/ES. [2] Študija je na voljo je na naslednji spletni strani: http://ec.europa.eu/avpolicy/info_centre/library/studies/index_en.htm#promot. [3] Prejšnja člena 4 in 5 Direktive 89/552/EGS. [4] Direktiva Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (89/552/EGS) (UL L 298, 17.10.1989, str. 23). [5] Norveška, Islandija, Lihtenštajn. [6] Ta številka se nanaša na EU-30, vključno z državami EGP. [7] Belgija (flamska skupnost), Češka, Danska, Slovaška in Združeno kraljestvo. [8] Vprašalnik, ki ga je Komisija poslala državam članicam, je razlikoval med časovno zamaknjenimi TV storitvami, video storitvami na zahtevo in mešanimi storitvami (video storitve na zahtevo/časovno zamaknjene TV storitve). [9] Belgija (97,7 %), Bolgarija (100 %), Danska (100 %), Španija (75 %), Luksemburg (80 %) in Portugalska (55,6 %). [10] Češka (86,2 %), Irska (100 %), Grčija (76,9 %), Avstrija (100 %), Romunija (100 %) in Slovaška (58,3 %). [11] Finska. [12] Švedska. [13] Glej uvodno izjavo 27 Direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah [14] Razen novic, športnih prireditev, iger in komercialnih sporočil [15] Estonija, Latvija, Litva in Madžarska. [16] Konec leta 2010 je bilo na Nizozemskem navedenih 23 storitev, vendar organ za medije še ni določil meril za odločanje, ali storitve izpolnjujejo pogoje za avdiovizualne medijske storitve na zahtevo — glej Delovni dokument služb – Del I – oddelek 2. [17] Francoska skupnost v Belgiji, Bolgarija, Češka, Španija, Italija (ki leta 2010 še ni izvrševala zakonodaje) in Avstrija. Dve državi nista bili vključeni v seznam: Latvija, v kateri zakonodaja določa obvezno ponudbo evropskih del, vendar ne določa konkretnega odstotka, in Madžarska, v kateri zakonodaja določa le kvoto za madžarska dela (medtem je bila ta določba spremenjena). [18] Le za javne storitve na zahtevo v Avstriji. [19] Na Češkem in v Italiji se obvezna ponudba določenega deleža evropskih del v katalogih lahko nadomesti s finančnim prispevkom. [20] Zlasti Češka, Latvija, Nizozemska in Švedska. [21] Glej pripombe o uporabi člena 13 v francoski skupnosti v Belgiji – Delovni dokument služb – Del I – oddelek 2 [22] Spremljanje je zaradi tehničnih razlogov potekalo v prvi polovici leta 2011. [23] Med drugim iTunes ponudnika Apple, Lovefilm iz Nemčije in Blinkbox iz Združenega kraljestva. [24] Glej opombo 14. [25] To število ustreza edini storitvi, ki je bila navedena v letu 2009. [26] To število ustreza edini časovno zamaknjeni TV storitvi, ki je bila navedena v letu 2010. [27] Francoska skupnost v Belgiji, Bolgarija, Grčija, Španija in Švedska. [28] Francoska skupnost v Belgiji, Bolgarija, Grčija, Španija, Romunija in Švedska. [29] Glej Delovni dokument služb – Del I – oddelek 2. [30] „Obravnavani“ kanali: skupno število ugotovljenih kanalov, zmanjšano za število nedelujočih kanalov in število kanalov, izvzetih iz obveznega poročanja (glejte odstavek 2.1.2.1), ter število izvzetih (zaradi vrste njihovih programov) ali izključenih (zaradi zakonskih izjem) kanalov – glej kazalnik 1 v Delovnem dokumentu služb – Del II – Priloga 1. [31] Število obravnavanih kanalov za neodvisna dela se je zmanjšalo od 1 585 v letu 2007 na 1 311 v letu 2009 in 1 387 v letu 2010. [32] http://ec.europa.eu/avpolicy/docs/reg/tvwf/eu_works/guidelines_2011_en.pdf. [33] Te razmere so se spremenile 1. julija 2011. [34] Glej pripombe Grčije in Slovenije v Delovnem dokumentu služb – Del II – oddelek 3. [35] Vrednosti na ravni EU so pridobljene iz matematičnega povprečja vseh nacionalnih povprečij, izračunanih na podlagi statističnih podatkov, ki so jih predložile države članice. Ker za pravilno ponderiranje niso dostopni vsi potrebni parametri za vse kanale, vrednosti niso ponderirane. [36] Države članice, ki so se Evropski uniji pridružile v letih 2004 in 2007 (EU-12) – EU-15 sestavljajo države članice, ki so se EU pridružile v zgodnejši fazi (do leta 1995). [37] Glej Delovni dokument služb – Del II – oddelek 2. [38] Študija – glej opombo 2. [39] Irska, Slovenija in Združeno kraljestvo. [40] Ciper in Švedska. [41] Deveto sporočilo o uporabi členov 4 in 5 Direktive 89/552/EGS, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/36/ES in Direktivo 2007/65/ES, za obdobje 2007–2008, ki je na voljo na naslovu: http://ec.europa.eu/avpolicy/reg/tvwf/implementation/promotion/index_en.htm. [42] To so dela, ki se oddajajo v petih letih po njihovem nastanku. [43] Glej opombo 36.