[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 18.11.2008

COM(2008) 756 konč.

POROČILO KOMISIJE

o uporabi Direktive 98/27/ES Evropskega parlamenta in Sveta o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov

KAZALO

1. Uvod 3

2. Prenos Direktive 3

3. Uporaba Direktive 5

4. Nastale težave 6

5. Učinek Uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov 8

6. Sklepne ugotovitve 9

PRILOGA 10

1. UVOD

1. Člen 6(1) Direktive 98/27/ES o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov[1] („Direktiva“) predvideva poročilo o uporabi te direktive. Objava tega poročila je bila prvotno načrtovana najpozneje za 1. julij 2003, vendar je bila odložena, tako da je bilo mogoče vključiti tudi informacije o uporabi Direktive v državah, ki so se pridružile Evropski uniji 1. maja 2004 in 1. januarja 2007.

2. Za pripravo tega poročila je Evropska komisija leta 2003/2004 poslala vprašalnik o uporabi Direktive, na katerega je odgovorilo 25 anketiranih držav članic. Zaradi posodobitve predhodno zbranih informacij je bil leta 2007 poslan nov vprašalnik 27 državam članicam. Hkrati se je Evropska komisija leta 2005 in 2007 o uporabi Direktive posvetovala tudi s člani Evropske posvetovalne skupine za potrošnike (ECCG). Na prvotno povpraševanje je odgovorilo štirinajst nacionalnih potrošniških združenj, na drugo pa eno evropsko in osem nacionalnih združenj. Evropska komisija je leta 2006 poslala dopise državam članicam (razen Bolgariji in Romuniji) zaradi pojasnitve nekaterih točk v njihovi nacionalni zakonodaji za prenos Direktive.

3. Evropska komisija je leta 2006 objavila študijo o pravnih sredstvih za potrošnike[2], ki jo je izvedla univerza Katholieke Universiteit Leuven v Belgiji, leta 2007 pa zbirko zakonodaje EU o varstvu potrošnikov (Consumer Law Compendium)[3], ki vsebuje oddelke o Direktivi. Poleg tega je avstrijsko predsedstvo februarja 2006 na Dunaju organiziralo konferenco o opustitvenih tožbah in kolektivnih odškodninah.

2. PRENOS DIREKTIVE

4. Vse države članice so bolj ali manj spremenile svojo nacionalno zakonodajo zaradi uvedbe določb Direktive o opustitvenih tožbah. Področje uporabe postopka opustitvenih tožb se je sčasoma razširilo.

Postopek opustitvenih tožb v posameznih državah članicah

5. Eden od zelo pomembnih rezultatov Direktive je zagotovo uvedba postopka opustitvenih tožb v vseh državah članicah zaradi varstva kolektivnih interesov potrošnikov. Ta postopek je zdaj edini postopek, izrecno povezan z varstvom potrošnikov, ki obstaja v vseh državah članicah. Postopek omogoča ustavitev nedovoljenih praks v kolektivnem interesu potrošnikov ne glede na to, ali je bila škoda dejansko povzročena. Postopek opustitvene tožbe, ki ga uvaja Direktiva, ne predvideva, da bi morali potrošniki, ki so bili oškodovani zaradi nedovoljene prakse, dobiti odškodnino.

6. V skladu s členom 2 vsi nacionalni postopki z nekaterimi izjemami vključujejo postopek za ravnanje v nujnih primerih, možnost objave odločbe ali korektivnega sklepa in plačilo zneska, da se zagotovi izvajanje odločbe. Dve tretjini držav članic sta izbrali civilni ali gospodarski sodni postopek, medtem ko jih je le nekaj (na primer Madžarska, Malta, Poljska in Romunija) izbralo pretežno upravni pristop. Nekatere države članice so za odločanje o nekaterih kršitvah določile upravne organe (na primer Avstrija za oddajanje po televiziji in Finska za oglaševanje zdravil za ljudi in turističnih paketov), čeprav so se odločile za sodni postopek. Nazadnje, nekatere države članice so imenovale posebna sodišča za obravnavo posameznih praks (na primer sodišči v Haagu in v Varšavi sta izključno pristojni za nedovoljena enostransko škodljiva pogodbena določila).

7. Člen 3 Direktive določa kvalificirane subjekte, ki lahko vložijo opustitveno tožbo, v zelo splošnem smislu. Razlikuje med dvema neizčrpnima kategorijama subjektov, pri čemer lahko države članice določijo merila za opredelitev, katere organizacije so odgovorne za varstvo kolektivnih interesov potrošnikov. Zamisel o kvalificiranem subjektu v praksi vključuje dejanska potrošniška združenja, javne organe, izrecno odgovorne za varstvo potrošnikov, agencije za zdravila, organe civilnega letalstva, uporabniška združenja, družinske organizacije, sindikate, kmetijske zbornice ter gospodarske in industrijske zbornice. Vse države članice so v skladu s členom 4 obvestile Evropsko komisijo o kvalificiranih subjektih, pooblaščenih za vlaganje opustitvenih tožb v drugi državi članici[4]. Seznam v Uradnem listu omogoča subjektom, ki so na njem, da dokažejo svojo pravno sposobnost za nastopanja pred sodišči ali upravnimi organi drugih držav članic.

8. Nazadnje, člen 5 Direktive omogoča državam članicam uvedbo ali neuvedbo predhodnega posvetovanja med stranko, ki namerava vložiti opustitveno tožbo, in toženo stranko. Tretjina držav članic (Irska, Italija, Ciper, Litva, Malta, Nizozemska, Romunija, Švedska in Združeno kraljestvo) je ta postopek uvedla. V Romuniji in Združenem kraljestvu morajo biti v postopek predhodnega posvetovanja vključene neodvisne osebe javnega prava, ki so prav tako kvalificirani subjekti v smislu Direktive. Nekatere od držav članic, ki se niso odločile za postopek predhodnega posvetovanja, predlagan v členu 5 Direktive, spodbujajo pogajanja pred kakršno koli tožbo[5]. Kljub temu večina držav članic ne želi, da bi posvetovanje iz člena 5 postalo obvezno. Neka evropska potrošniška organizacija je celo izjavila, da lahko postopek predhodnega posvetovanja nepotrebno podaljša postopek opustitvene tožbe. Komisija nima dovolj informacij ali predhodnih izkušenj na tem področju, da bi spremenila Direktivo z namenom posplošitve postopka predhodnega posvetovanja v skladu s členom 6(2).

Razširitev področja uporabe

9. Področje uporabe opustitvenih tožb je določeno v členu 1 s sklicevanjem na direktive, navedene v Prilogi k Direktivi, kakor so bile prenesene v nacionalni pravni red držav članic. Priloga k Direktivi je prvotno navajala 9 direktiv, medtem ko jih zdaj vsebuje 13[6]. Tako so bile Direktiva 1999/44/ES o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij, Direktiva 2000/31/ES o elektronskem poslovanju, Direktiva 2002/65/ES o trženju finančnih storitev potrošnikom na daljavo, Direktiva 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah ter Direktiva 2006/123/ES dodatno vključene v Prilogo po začetku njene veljavnosti. Priloga k Direktivi zdaj vključuje velik del zakonodaje Skupnosti o varstvu potrošnikov. Večina anketiranih držav članic je bila zadovoljna s področjem uporabe Direktive, čeprav se Portugalska in Belgija sprašujeta o ustreznosti izčrpnega seznama ter predlagata njegovo opustitev, tako da se lahko vključi vsaka praksa, ki škoduje kolektivnim interesom potrošnikov.

10. Člen 7 Direktive določa tudi možnost, da lahko države članice razširijo področje uporabe na nacionalni ravni. Na Nizozemskem in Poljskem se lahko na primer zahteva sodna prepoved vsake prakse, ki škoduje kolektivnim interesom potrošnikov. Portugalska in Italija sta področje uporabe razširili, tako da vključuje vsako prakso, škodljivo za varnost proizvodov. V Nemčiji in Avstriji je mogoče zahtevati sodno prepoved vsake protikonkurenčne prakse, ki škoduje kolektivnim interesom potrošnikov.

11. Nekatere države članice, zlasti Nemčija, Slovenija in Švedska, so razširile področje uporabe opustitvenih tožb na nacionalni ravni z namenom vključitve poslovnih praks (kot je zavajajoče oglaševanje), ki škodujejo kolektivnim interesom gospodarskih družb. Kljub temu večina anketiranih držav članic ne podpira razširitve področja uporabe Direktive zaradi vključitve kolektivnih interesov družb, pri čemer so trdile, da je zakonodaja Skupnosti iz Priloge namenjena predvsem varstvu potrošnikov ter da ne bi bilo zaželeno mešanje interesov potrošnikov z interesi malih in srednje velikih podjetij, čeprav ta morda prav tako potrebujejo varstvo.

12. Ob upoštevanju navedenega Komisija meni, da sprememba področja uporabe Direktive, kakor je dovoljeno v členu 6(2), ne bi bila upravičena. Zlasti meni, da ne bi bila primerna razširitev področja uporabe z namenom vključitve kolektivnih interesov družb. Vendar pa bo še naprej predlagala dodajanje novih predpisov Skupnosti o varstvu potrošnikov k Prilogi, če bo to utemeljeno.

3. UPORABA DIREKTIVE

13. Uporaba Direktive za preprečevanje čezmejnih kršitev je nezadovoljiva. Po informacijah Komisije ta mehanizem uporablja le Urad Združenega kraljestva za pošteno trgovanje (OFT, tj. javni organ, pristojen za varstvo potrošnikov). Urad OFT je vložil tožbo zoper družbo DUCHESNE v Belgiji. Ta belgijska družba je potrošnikom v Združenem kraljestvu pošiljala nenaročene prodajne kataloge s sporočilom, da so dobili nagrado. Za njen prejem so morali potrošniki naročiti izdelek iz kataloga. Potrošniki so izdelek naročili, vendar obljubljene nagrade niso prejeli. Urad OFT je primer zadevne belgijske družbe predložil sodišču v Belgiji na podlagi tega, da so bile informacije, poslane potrošnikom v Združenem kraljestvu, zavajajoče ter so jih spodbudile k nakupu izdelkov iz kataloga. Belgijsko sodišče prve stopnje je izdalo sodno prepoved te prakse. Ta odločitev je bila potrjena v pritožbenem postopku.

14. Podobno je urad OFT na podlagi 300 pritožb potrošnikov v Združenem kraljestvu na nizozemskih sodiščih vložil tožbo zoper družbo Best Sales B.V. Dejstva pri tej zadevi so bila podobna prej opisanemu primeru, pri čemer je nizozemska družba potrošnikom v Združenem kraljestvu pošiljala nenaročeno pošto, ki je dajala vtis, da so zadeli nagrado. Pošta je navajala, da je treba za prejem dragocenejše nagrade ali hitrejši prejem te nagrade naročiti gospodinjske izdelke iz priloženega kataloga. Nizozemska sodišča so v odločitvi z dne 9. julija 2008 menila, da je bilo zadevno oglaševanje zavajajoče, ter ukazala nizozemski družbi, naj preneha pošiljati tako pošto.

15. Urad OFT je tudi navedel, da je Direktiva koristna kot sredstvo za izvajanje pritiska na družbe v drugih državah članicah zaradi ustavitve nekaterih poslovnih praks. Približno deset zadev se je tako rešilo s pogajanji. Belgija je poudarila tudi odvračilni učinek opustitvenih tožb.

16. Medtem ko se opustitvene tožbe še vedno le redko uporabljajo za čezmejne kršitve, je več anketiranih držav članic in potrošniških združenj izjavilo, da jih potrošniška združenja precej uspešno uporabljajo za nacionalne kršitve[7] pogosto zaradi ustavitve zavajajočega oglaševanja ali razveljavitve nepoštenega pogoja v pogodbi.

4. NASTALE TEžAVE

17. Glavni razlogi, ki so jih navedle države članice in zainteresirane stranke, za obrazložitev nizkega števila opustitvenih tožb, vloženih v drugi državi članici, so stroški vložitve tožbe, zapletenost in trajanje postopka ter omejen obseg postopka opustitvene tožbe.

Stroški

18. Tri četrtine anketiranih potrošniških združenj je omenilo stroške vložitve tožbe kot eno od glavnih ovir, zlasti pri kršitvah v drugi državi članici. Več držav članic je tudi poudarilo težavnost vložitve tovrstne tožbe za kvalificirane subjekte zaradi s tem povezanih finančnih tveganj. Potrošniška združenja so navedla, da posebne težave povzročajo upravni stroški za pripravo dokumentacije, sodni stroški in odvetniški honorarji. Če se tožba vloži v drugi državi članici, nastanejo zaradi tega tudi stroški prevajanja, k temu pa je treba prišteti še negotovost v zvezi s pravnimi stroški v drugi državi članici (na primer: stroški sodnega poziva ali stroški vročitve sklepa sodišča). Združenja so tudi navedla nevarnost podvajanja odvetniških honorarjev in honorarjev za izvedence.

19. Finančno tveganje je še večje, če se tožba vloži v državi članici, v kateri mora stranka, ki izgubi, plačati vse stroške postopka in tudi stroške stranke, ki dobi tožbo (zlasti del ali vse pravne stroške). To načelo obstaja v večini držav članic. Če stranka, ki vloži opustitveno tožbo, izgubi, mora plačati svoje stroške in tudi stroške druge stranke. Več anketiranih potrošniških združenj je navedlo, da ne morejo plačati stroškov uvedbe takih postopkov ali prevzeti s tem povezanih finančnih tveganj. Drugi so izjavili, da ukrepajo le, če je tveganje zanemarljivo in so prepričani, da bodo dobili tožbo, kar bistveno omeji število vloženih tožb. V mnogih državah članicah pa potrošniška združenja uspešno vlagajo opustitvene tožbe za nacionalne kršitve.

20. Nekatere države članice načelo, po katerem stranka, ki tožbo izgubi, krije vse stroške sodnega spora, uporabljajo bolj prilagodljivo ali pa so izbrale pristop, ki je bolj ugoden za kvalificirane subjekte. V več državah članicah imajo sodišča na primer neko stopnjo diskrecije[8] in lahko odločijo, da stranka, ki tožbo izgubi, ne plača stroškov stranke, ki tožbo dobi. Potrošniškim organizacijam na Madžarskem ni treba plačevati sodnih stroškov. Vendar so to pogosto ad hoc nacionalna merila, medtem ko finančna tveganja zadostujejo za odvrnitev kvalificiranih subjektov od vložitve tožbe.

Zapletenost in trajanje postopkov

21. Zapletenost in trajanje postopkov se pogosto navajata kot ovira v čezmejnih tožbah. Zapletenost je predvsem rezultat različnih postopkov opustitvenih tožb med posameznimi državami članicami, kar je odvisno od nacionalnih sodnih ali upravnih postopkov. Obstoječa negotovost v zvezi s tem, katero pravo se uporablja, še stopnjuje to zaznano zapletenost.

22. Direktiva sicer usklajuje nekatere vidike vložitve opustitvene tožbe v državah članicah, vendar pa jim omogoča neko stopnjo svobode. Omogoča jim izbiro sodnega ali upravnega postopka za opustitvene tožbe in uvedbo ali neuvedbo postopka predhodnega posvetovanja ter uvedbo s tem povezanih ureditev. Direktiva državam članicam omogoča tudi, da na nacionalni ravni sprejmejo ali ohranijo določbe, s katerimi so kvalificirani subjekti ali katera koli druga stranka upravičeni do obsežnejše tožbe. Analiza prenosa Direktive v prejšnji točki je prikazala široko izbiro držav članic. Poleg tega z neureditvijo številnih vidikov postopka opustitvenih tožb, kot so obdobja zastaranja ali postopkovni roki in stroški, Direktiva omogoča, da se opredelijo podrobnosti v nacionalnih civilnih, gospodarskih ali upravnih postopkih, ki se lahko med državami razlikujejo.

23. Kombinacija teh dejavnikov vodi do postopkov opustitvenih tožb za varstvo kolektivnih interesov potrošnikov, ki se med državami članicami zelo razlikujejo. V nekaterih državah članicah, kot sta Nizozemska in Finska, obstajajo celo različne vrste postopkov, kar je odvisno od področja zadevne zakonodaje. Zaradi te raznolikosti kvalificirani subjekti, ki želijo vložiti tožbo v drugi državi članici, težko dobijo pregled, saj se pogosto srečujejo s postopki, ki se zelo razlikujejo od znanih postopkov v njihovi državi. Ob vsaki vložitvi tožbe v novi državi članici se morajo kvalificirani subjekti seznaniti z novim postopkom.

24. Anketirana združenja in države članice so tudi poudarila sedanjo negotovost glede prava, ki se uporablja. Ali naj se o neki kršitvi presodi na podlagi prava države članice, v kateri je nastala, ali prava države članice, v kateri se občuti učinek kršitve? Direktiva (člen 2(2)) ni jasna v zvezi s tem vprašanjem, ki pa je zelo pomembno, saj več direktiv iz Priloge vsebuje klavzulo, ki državam članicam omogoča uvedbo ali ohranitev zakonov, ki presegajo zahteve v zvezi z varstvom potrošnikov v direktivah. Vprašanje veljavnega prava je torej temeljno v vseh primerih, v katerih obstaja izbira med dvema različnima zakonodajama, ki ponujata različne stopnje varstva. V prej opisanem sporu, ki ga je sprožil urad OFT v Belgiji, sta sodišče prve stopnje in pritožbeno sodišče proučila to vprašanje, pri čemer je sodišče prve stopnje uporabljalo britansko pravo, medtem ko se je pritožbeno sodišče odločilo, da velja belgijsko pravo. V prihodnosti se bi lahko vprašanje določanja veljavnega prava poenostavilo na podlagi uporabe člena 6 Uredbe (ES) št. 864/2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti[9], ki je bila sprejeta 7. julija in bo začela veljati 11. januarja 2009 („Uredba Rim II“).

Omejen učinek odločitev

25. Anketirana združenja in države članice so poudarila, da imajo take opustitvene tožbe včasih omejen učinek. V večini držav članic ima odločitev o zahtevku za opustitveno tožbo razmeroma blag učinek. Obvezna je le za obravnavano zadevo in stranke, tj. kvalificirani subjekt, ki je vložil tožbo, in družbo, na katero se nanaša sodna prepoved. V praksi to pomeni, da je treba vložiti novo opustitveno tožbo zaradi preprečitve nove kršitve, tudi če neka družba stori kršitev, za katero je bila druga družba že obsojena. Na enak način tudi razveljavitev nedovoljenega enostransko škodljivega pogodbenega določila, ki ga predlaga neka družba, tej isti družbi ne preprečuje nadaljnje uporabe takega nedovoljenega določila v podobni pogodbi.

26. Kljub temu se v nekaterih državah to načelo uporablja bolj prožno, zlasti kar zadeva nedovoljena enostransko škodljiva določila. Na Poljskem na primer ima odločitev sodišča v Varšavi, da je klavzula v pogodbi nepoštena, učinek erga omnes . Odločitev se objavi in velja za enake klavzule v kateri koli pogodbi, ki se predlaga potrošnikom. Če sodišče na Madžarskem odloči, da je klavzula v pogodbi med družbo in potrošnikom nedovoljena in enostransko škodljiva, lahko to klavzulo razglasi za nično in neveljavno v vseh pogodbah, ki jih je sklenila ta družba. V Avstriji družba klavzule, ki je bila razglašena za nedovoljeno in enostransko škodljivo v neki pogodbi med družbo in potrošnikom, ne sme ponovno uporabiti v drugih pogodbah. V Nemčiji in Sloveniji lahko potrošniki dosežejo uveljavitev odločitve, ki opredeljuje klavzulo za nedovoljeno in enostransko škodljivo, tako da se prepreči uporaba enakega določila.

27. Opustitvene tožbe so omejene tudi v smislu nacionalnega področja uporabe odločitve, kar sta poudarila Združeno kraljestvo in Belgija. Nepoštene družbe, ki namerno kršijo zakon in so bile obsojene v eni državi članici, se usmerjajo na drugo državo članico, v kateri je za zaustavitev nezakonite zadevne dejavnosti potrebna nova opustitvena tožba. Poleg tega nacionalna narava odločitev sodišča pomeni, da lahko družba, obsojena zaradi nezakonite prakse v škodo potrošnikov v neki državi članici, še vedno nadaljuje enako ravnanje do potrošnikov v drugi državi članici, če kvalificirani subjekt tudi v tej državi ne vloži opustitvene tožbe.

5. UčINEK UREDBE O SODELOVANJU NA PODROčJU VARSTVA POTROšNIKOV

28. Uredba (ES) št. 2006/2004 o sodelovanju med nacionalnimi organi, odgovornimi za izvrševanje zakonodaje o varstvu potrošnikov (Uredba o sodelovanju na področju varstva potrošnikov),[10] vzpostavlja mrežo javnih organov, odgovornih za varstvo potrošnikov, ter delno usklajuje preiskovalna in izvršilna pooblastila teh organov. Zaradi mehanizmov medsebojne pomoči, ki jih je uvedla ta uredba, lahko poleg tega javni organ države članice na zahtevo javnega organa v drugi državi članici vloži opustitveno tožbo pod svojo jurisdikcijo z namenom ustavitve nezakonitih praks do potrošnikov iz držav članic organa prosilca.

29. Nekatere anketirane države članice so poudarile, da bi moralo biti zaradi Uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov laže doseči, da se s sodnimi prepovedmi ustavijo kršitve v Skupnosti, ker mehanizmi medsebojne pomoči, ki jih je uvedla Uredba, med drugim omogočajo javnim organom s posebnim strokovnim znanjem in izkušnjami, da vlagajo opustitvene tožbe. Uredba tako obravnava eno od glavnih ovir, na katero je opozorilo izvajanje Direktive: težave, s katerimi se srečuje nacionalni organ, ki poskuša vložiti opustitveno tožbo neposredno v drugi državi članici.

30. Navedene države članice poudarjajo, da bi bila zaželena uskladitev področja uporabe Direktive s področjem uporabe Uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov. Dejansko se Priloga k Uredbi sklicuje na Direktivo 98/6/ES[11] o varstvu potrošnikov pri označevanju cen in Uredbo 261/2004/ES[12] o pravicah letalskih potnikov, ki nista vključeni v Prilogo k Direktivi. Priloga k Uredbi pa se ne sklicuje na Direktivo 2006/123/ES o storitvah, ki je vključena v Prilogo k Direktivi. Za uskladitev Priloge k Direktivi in Priloge k Uredbi o sodelovanju na področju varstva potrošnikov, ki jo predlagajo nekatere države članice, bi bilo treba hkrati spremeniti Direktivo in Uredbo.

6. SKLEPNE UGOTOVITVE

31. Glavna korist Direktive je zagotovo uvedba postopka za vložitev opustitvenih tožb v vseh državah članicah z namenom varstva kolektivnih interesov potrošnikov. Potrošniška združenja ta postopek dokaj uspešno uporabljajo za nacionalne kršitve.

32. Vendar pa mehanizem, ki ga je uvedla Direktiva in ki kvalificiranim subjektom neke države članice omogočajo vložitev tožbe v drugi državi članici, očitno niso bil tako uspešen, kot se je upalo. Glavna ovira je pomanjkanje virov glede na finančna tveganja, ki jih nosi vsak upravičeni kvalificirani subjekt, ter glede na strokovno znanje in izkušnje, potrebne za obravnavo različnih postopkov v različnih državah članicah, kar pojasnjuje, zakaj je bilo vloženih tako malo opustitvenih tožb za ustavitev kršitev v Skupnosti.

33. Uredba o sodelovanju na področju varstva potrošnikov predstavlja delni odgovor na težave, ki jih prinaša izvajanje Direktive. Njena uporaba bi morala bistveno izboljšati boj proti kršitvam v Skupnosti. Tudi sprejetje Uredbe Rim II bi moralo biti učinkovito. Komisija meni, da bi bilo bolje počakati na podrobnejše povratne informacije o uporabi Uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov in Uredbe Rim II, preden se oblikujejo sklepi o tem, kako v prihodnosti ravnati z Direktivo.

34. Zato Komisija meni, da še ni čas za predlaganje kakršnih koli predlogov sprememb ali razveljavitve Direktive, ampak da bi morala še naprej proučevati uporabo Direktive. Zlasti meni, da ni razloga za razširitev njenega področja uporabe z namenom vključitve kolektivnih interesov podjetij ali posplošitve zahteve po predhodnem posvetovanju.

PRILOGA

SEZNAM DIREKTIV V PRILOGI K DIREKTIVI 98/27/ES

- Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu (UL L 149, 11.6.2005, str. 22).

- Direktiva Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov (UL L 372, 31.12.1985, str. 31).

- Direktiva Sveta 87/102/EGS z dne 22. decembra 1986 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s potrošniškimi krediti (UL L 42, 12.2.1987, str. 48), kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 98/7/ES (UL L 101, 1.4.1998, str. 17).

- Direktiva Sveta 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov: člen 10 do 21 (UL L 298, 17.10.1989, str. 23, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/36/ES (UL L 202, 30.7.1997, str. 60)).

- Direktiva Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih (UL L 158, 23.6.1990, str. 59).

- Direktiva Sveta 92/28/EGS z dne 31. marca 1992 o oglaševanju zdravil za uporabo v humani medicini (UL L 113, 30.4.1992, str. 13).

- Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, 21.4.1993, str. 29).

- Direktiva Evropskega Parlamenta in Sveta 94/47/ES z dne 26. oktobra 1994 o varstvu potrošnikov v zvezi z nekaterimi vidiki pogodb o nakupu pravice do uporabe nepremičnin na podlagi časovnega zakupa (UL L 280, 29.10.1994, str. 83).

- Direktiva 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL L 144, 4.6.1997, str. 19).

- Direktiva 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij (UL L 171, 7.7.1999, str. 12).

- Direktiva 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju) (UL L 178, 17.7.2000, str. 1).

- Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/65/ES z dne 23. septembra 2002 o trženju finančnih storitev potrošnikom na daljavo in o spremembi Direktive Sveta 90/619/EGS ter direktiv 97/7/ES in 98/27/ES (UL L 271, 9.10.2002, str. 16).

- Direktiva 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (UL L 376, 27.12.2006, str. 36).

[1] UL L 166, 11.6.1998, str. 51.

[2] Http://ec.europa.eu/consumers/redress/reports_studies/comparative_report_en.pdf.

[3] Http://ec.europa.eu/consumers/rights/docs/consumer_law_compendium_comparative_analysis_en_final.pdf

[4] Zadnja posodobitev tega seznama je bila objavljena 8. marca 2008. UL C 63, 8.3.2008.

[5] Npr. Danska, Nemčija, Avstrija, Slovaška in Finska.

[6] Glej Prilogo.

[7] Npr. Bolgarija, Češka republika, Nemčija, Francija, Italija, Latvija, Avstrija, Švedska, Slovaška in Združeno kraljestvo.

[8] Npr. Luksemburg, Portugalska, Švedska in Združeno kraljestvo.

[9] UL L 199, 31.7.2007, str. 40.

[10] UL L 364, 9.12.2004, str. 1.

[11] UL L 80, 18.3.1998, str. 27.

[12] UL L 81, 19.3.2004, str. 80.