SL Uradni list Evropske unije C 175/8

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o „širokopasovnem dostopu za vse: razmislek o razvoju področja uporabe univerzalne storitve v elektronskih komunikacijah“

(2009/C 175/02)

Francosko predsedstvo Evropske unije je v pismu z dne 3. julija 2008 v skladu s členom 262 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosilo za pripravo raziskovalnega mnenja o naslednji temi:

Širokopasovni dostop za vse: razmislek o razvoju področja uporabe univerzalne storitve v elektronskih komunikacijah.

Strokovna skupina za promet, energijo, infrastrukturo in informacijsko družbo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 10. novembra 2008. Poročevalec je bil g. HENCKS.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 449. plenarnem zasedanju 3. in 4. decembra 2008 (seja z dne 4. decembra) s 125 glasovi za in 3 glasovi proti.

1. Priporočila

1.1 Informacijska in komunikacijska tehnologija (IKT) morata danes kot temelj informacijske družbe, ki je odprta za vse, vključevati potrebe vseh članov družbe.

1.2 Vendar pa so elektronska komunikacijska sredstva številnim državljanom še vedno nedosegljiva, ker nimajo dostopa do mrež in storitev ali pa ustreznega znanja. Univerzalna storitev na področju elektronskih komunikacij, ki naj bi vsem uporabnikom po dostopni ceni zagotavljala minimalne storitve določene kakovosti, ni uspela premostiti tega digitalnega razkoraka.

1.3 Področje uporabe univerzalne storitve je že od začetka izvajanja dejansko nespremenjeno in je še vedno omejeno na ozkopasovni priključek na javno telefonsko omrežje.

1.4 Splošni dostop do širokopasovne povezave pa ni samo ključni dejavnik razvoja sodobnih gospodarstev in pomemben vidik lizbonske strategije, ampak je postal tudi bistveni element blaginje in digitalne vključenosti.

1.5 EESO meni, da je treba univerzalno storitev prilagoditi tehnološkemu razvoju in potrebam uporabnikov, zato predlaga, da se:

— razširi področje uporabe univerzalne storitve in uvede (v razumnih rokih, ki jih je treba še določiti, in v okviru večletnega programa) obvezen univerzalni dostop do povezave DSL z minimalno prenosno hitrostjo 2Mbit/s do 10Mbit/s ali mobilni dostop ali brezžični dostop (WIMAX, satelit itd.) s podobnimi prenosnimi hitrostmi;

— upošteva socialna – in ne samo geografska – izključenost, ki je povezana s finančnimi zmožnostmi ali omejenim znanjem in spretnostmi nekaterih skupin uporabnikov, in da se univerzalna storitev razširi, s čimer se bo zagotovil dostop vsem uporabnikom, ne glede na njihov geografski, finančni ali socialni položaj;

— podprejo nacionalni in lokalni projekti e-vključenosti ter mikro projekti skupnosti in organizacij, ki pomagajo ljudem s težavami pri dostopu do tehnoloških orodij, predvsem z mikrokrediti za financiranje lokalnih izobraževalnih projektov, javnih središč z dostopom do interneta in interaktivnih kioskov na javnih mestih, ki omogočajo brezplačni dostop do interneta;

— države članice pozove, naj zagotovijo finančno pomoč družinam ali osebam, ki so jim osnovna oprema (računalnik, program, modem), dostop ali storitve cenovno nedosegljivi;

— spodbuja financiranje univerzalne storitve z državnimi subvencijami in iz skladov Skupnosti, kar je edina možnost za države, v katerih je financiranje univerzalne storitve za operaterja preveliko breme;

— Komisijo pozove k redni objavi primerov najboljših praks na tem področju.

2. Uvod

2.1 Komisija je leta 1993 (1) prvič podrobno obravnavala koncept univerzalne storitve v telekomunikacijskem sektorju, ki je bil takrat zasnovan kot varnostna mreža, ki naj bi omogočila „dostop do opredeljenega minimalnega nabora storitev določene kakovosti po dostopni ceni vsem uporabnikom, ne glede na njihov geografski položaj in ob upoštevanju posebnih nacionalnih pogojev.“

2.2 Pozneje se je koncept univerzalne storitve ustalil s številnimi direktivami (2) in univerzalna storitev je bila zaradi stalnega zbliževanja telekomunikacij, medijev in storitev na področju informacijskih tehnologij razširjena na elektronske komunikacijske storitve.

2.3 Z razvojem informacijske družbe se je vrzel med tistimi, ki uporabljajo možnosti elektronskih komunikacijskih omrežij v zasebnem in poklicnem življenju, in tistimi, ki teh možnosti nimajo (digitalni razkorak), ker nimajo dostopa do informacijskih in komunikacijskih tehnologij ali pa nimajo ustreznega znanja ali interesa, še poglobila.

2.4 Po raziskavi Evrobarometra (3) je imelo internetno povezavo v EU-27 49 % gospodinjstev (pozimi 2007) (v EU-15 52 %, v 12 novih državah članicah pa 33 %), več kot polovica Evropejcev (57 %) pa je imela doma računalnik.

2.5 Čeprav delež internetne povezave v vsej EU stalno narašča, jo ima v povprečju v EU še vedno samo 50 % gospodinjstev, v Bolgariji, Grčiji in Romuniji pa manj kot 25 %.

2.6 Veliko državljanov tako – kljub temu, da se številne informacije posredujejo samo še z IKT – nima dostopa do elektronskih komunikacijskih sredstev, ki so nujna za oblikovanje informacijske družbe.

2.7 EU, ki že več let namenja pozornost nevarnosti digitalnega razkoraka, redno prilagaja in dopolnjuje zakonodajo na področju elektronskih komunikacij s posebnimi določbami za zaščito univerzalne storitve in pravic uporabnikov ter varstvo zasebnih podatkov. Te pobude je EESO obravnaval v številnih mnenjih (4).

2.8 V deklaraciji o e-vključenosti, sprejeti 11. junija 2006 v Rigi (5), so se države članice zavezale, da bodo precej zmanjšale regionalne razlike v dostopu do interneta v EU, in sicer s povečanjem pokritosti s širokopasovno povezavo v vseh slabo pokritih območjih, ter do leta 2010 za polovico zmanjšale število oseb, ki ne uporabljajo interneta in sodijo v skupine, ki jim grozi izključenost.

2.9 Področje uporabe univerzalne storitve je kljub tej deklaraciji še vedno nespremenjeno.

2.10 Komisija je leta 2007 predložila obširen predlog prenove veljavne evropske zakonodaje o elektronskih komunikacijah, med drugim tudi spremembo direktive o univerzalnih storitvah (6).

2.11 Glavne predlagane spremembe direktive o univerzalnih storitvah se nanašajo na izboljšanje informacij za končne uporabnike, uporabo in dostop do elektronskih komunikacij za uporabnike invalide, uporabo storitev pomoči v sili ter zagotavljanje osnovne povezljivosti in kakovosti storitev (7).

2.12 Invalidi in osebe s posebnimi potrebami se pri dostopu do storitev, ki so bistvenega pomena za družbeno in gospodarsko življenje, še vedno srečujejo s številnimi težavami (8). EESO tako v predlogu spremembe direktive o univerzalnih storitvah (9) iz leta 2007 pozdravlja nadomestitev možnosti, da države članice sprejmejo posebne ukrepe za uporabnike invalide z izrecno obveznostjo, da take ukrepe sprejmejo (10).

2.13 Vendar pa predlog spremembe direktive o univerzalnih storitvah ne spreminja področja uporabe univerzalne storitve niti zagotavljanja te storitve potrošnikom in končnim uporabnikom.

3. Trenutno področje uporabe univerzalne storitve

3.1 Države članice morajo zagotoviti, da lahko vsaj eno podjetje ugodi vsem razumnim zahtevam za priključitev na javno telefonsko omrežje na fiksni lokaciji, in zagotoviti dostop do javno dostopnih telefonskih storitev (telefonske informacije, telefonski imenik, javni plačilni telefoni ali posebni ukrepi za uporabnike invalide).

3.2 Operaterji mobilne telefonije morajo za pridobitev nacionalne licence zagotoviti popolno geografsko in/ali demografsko pokritje, zato je govorna telefonija v tem času postala univerzalna storitev, čeprav oblikovanje cen pogosto ni dovolj pregledno.

3.3 Zahteva za priključitev na omrežje pa je še vedno omejena na ozkopasovno povezavo. Ne zahteva se posebna hitrost prenosa podatkov ali bitna hitrost, temveč mora priključek „omogočiti funkcionalen dostop do interneta, pri čemer se upoštevajo prevladujoče tehnologije, ki jih uporablja večina naročnikov, in tehnična izvedljivost“ (11).

4. Razširitev področja uporabe univerzalne storitve

4.1 Splošne pripombe

4.1.1 Koncept univerzalne storitve in njeno področje uporabe se morata razvijati v skladu s tehnološkim napredkom, razvojem trga in spremembami potreb uporabnikov.

4.1.2 Komisija je ob nedavnem drugem rednem pregledu področja uporabe univerzalne storitve v elektronskih komunikacijskih omrežjih in storitvah (12) ugotovila, da pogoji za razširitev področja uporabe, kot so opredeljeni v prilogi V direktive o univerzalnih storitvah, trenutno niso izpolnjeni. Vendar pa se strinja, da „lahko predvidevamo, da v kratkem ozki pas ne bo zadostoval za funkcionalni dostop do interneta.“

4.1.3 Po mnenju EESO je posodobitev potrebna že zdaj. Vključevati mora naslednje elemente:

4.2 Dostop do nabora osnovnih storitev

4.2.1 Nekateri primeri digitalne izključenosti izhajajo iz vedenja ali kulture in se lahko sčasoma zmanjšajo. Drugi pa so povezani s strukturnimi neenakostmi v organizaciji gospodarstva in družbe.

4.2.2 Domino učinek tega so lahko neenakosti pri dostopu do zaposlitve, usposabljanja in možnosti vseživljenjskega učenja, potrošniškega blaga in storitev, javnih storitev, socialne vključenosti, izražanja državljanstva in demokratične udeležbe.

4.2.3 Digitalna izključenost ima različne vidike, povezana je lahko z opremo, dostopom, potrebnim usposabljanjem in pomočjo uporabnikom. Zahteva sočasne in dopolnilne ukrepe pri:

— dostopu do usposabljanja na področju novih tehnologij,

— dostopu do opreme,

— povezavi.

4.3 Usposabljanje uporabnikov

4.3.1 Vse večje znanje, ki ga zahteva razširitev uporabe digitalnih tehnologij, nedvomno povečuje neenakosti pri uporabi teh tehnologij ali dostopu do njih, tudi če bi bile materialno dostopne vsem.

4.3.2 Tisti, ki ne znajo uporabljati računalnika ali interneta – kar pogosto izražajo kot popolno nezanimanje – so vse bolj prikrajšani. To ne ustvarja le socialnega prepada za izključene, temveč tudi za osebe, ki se s težavo prilagajajo novim tehnologijam.

4.3.3 V zvezi s tem bo treba posebno pozornost nameniti starejšim osebam, ki se ne želijo seznaniti z digitalnim okoljem (generacijski prepad), in zanje predvideti programe „digitalne pismenosti“, prilagojene njihovim posebnim potrebam (13).

4.3.4 Zato je treba podpreti nacionalne in lokalne projekte e-vključenosti ter mikro projekte skupnosti in organizacij, ki pomagajo ljudem s težavami pri dostopu do tehnoloških orodij, predvsem z mikrokrediti za financiranje lokalnih izobraževalnih projektov, javnih središč z dostopom do interneta in interaktivnih kioskov na javnih mestih, ki omogočajo brezplačni dostop do interneta. EESO meni, da bi morala Komisija redno objavljati primere najboljših praks na tem področju.

4.4 Dostop do opreme

4.4.1 Številne družine ali posamezniki nimajo dostopa do elektronskega komunikacijskega omrežja in storitev, ker je osnovna oprema (računalnik, programska oprema, modem) zanje predraga.

4.4.2 EESO poziva države članice, naj v okviru univerzalne storitve zagotovijo finančno pomoč za lažji dostop do interneta in njegovo uporabo.

4.5 Povezava

4.5.1 Informacijska in komunikacijska tehnologija morata danes kot temelj informacijske družbe, ki je odprta za vse, izpolnjevati potrebe vseh članov družbe, predvsem tistih, ki jim grozi socialna izključenost, da bi rešili težave, ki jih povzroča digitalni razkorak, in preprečili, da bi družba postala družba dveh hitrosti.

4.5.2 Zaradi skupnih učinkov zbliževanja globalnega internetnega okolja, mrežnega povezovanja in digitalizacije se pri uporabi novih aplikacij vse bolj zahteva širokopasovno omrežje.

4.5.3 Komisija v sporočilu z dne 20. marca 2006 (14) Premoščanje širokopasovne vrzeli poudarja, da „je široko razširjen širokopasovni dostop ključni pogoj za razvoj sodobnih gospodarstev in pomemben element programa lizbonske strategije.“ V sporočilu z dne 29. 9. 2008 pa priznava, da „bodo še naprej obstajala geografska območja, kjer trg v upravičenem časovnem obdobju verjetno ne bo mogel zagotavljati storitev […] in bo‚izključitev informacij‘v prihodnosti zagotovo zelo pomembna.“

4.5.4 EESO že več let poziva, naj širokopasovno omrežje postane sestavni del univerzalne storitve.

4.5.5 V direktivi o univerzalnih storitvah je bil leta 2002 pri področju uporabe univerzalne storitve dodan „funkcionalni dostop do interneta“. Funkcionalni dostop je opredeljen kot prenos podatkovne komunikacije z dovolj velikimi hitrostmi, da omogočajo dostop do interneta.

4.5.6 Če je tedaj ta dodatek morda pomenil izboljšavo, ker so elektronske komunikacije potekale prek komutiranega telefonskega omrežja, pa je danes za aplikacije, kot so e-zdravje, e-poslovanje, e-uprava in e-učenje, ki so bistveni dejavnik rasti in kakovostnega življenja v Evropi v prihodnjih letih, potrebna širokopasovna povezava.

4.5.7 EESO zato meni, da je treba pojasniti pomen „funkcionalnega dostopa do interneta“, in predlaga, da se od izvajalcev univerzalne storitve zahteva, da (v ustreznih rokih, ki jih je treba določiti v večletnem programu) zagotovijo dostop do DSL z minimalno prenosno hitrostjo 2Mbit/s do 10Mbit/s, mobilni oz. brezžični dostop (WIMAX, satelit itd.) s podobno prenosno hitrostjo, saj je treba te vrednosti prilagoditi tehnološkemu razvoju in potrebam potrošnikov.

4.6 Dostopnost za vse uporabnike, ne glede na njihov geografski položaj

4.6.1 V oddaljenih in podeželskih območjih, predvsem v nekaterih novih državah članicah, trg pogosto ni sposoben zagotoviti dostopa do elektronske komunikacijske infrastrukture po dostopni ceni in na ravni ustreznih storitev.

4.6.2 Med mestnimi in podeželskimi območji so velike razlike v dostopu do širokopasovnega omrežja. Pokritost z DSL je na podeželskih območjih 71,3 %, v mestnih pa 94 % (8). Zaradi premajhnih hitrosti prenosa podatkov podjetja na podeželju oklevajo z uporabo širokopasovne povezave, pa tudi gospodinjstva ne morejo izkusiti pravega multimedijskega okolja.

4.6.3 Z digitalno izključenostjo se srečujejo različne družbene skupine, odvisno od demografskih (starost, spol, vrsta gospodinjstva), družbenogospodarskih (izobraževanje, zaposlitev, status, dohodek) ali geografskih (bivališče, kraj, regionalne ali lokalne značilnosti, geopolitični dejavniki) spremenljivk.

4.6.4 Tako v središču pozornosti ne sme biti samo geografska izključenost, temveč tudi socialna, ki je povezana z omejenimi finančnimi zmogljivostmi ali znanji določenih skupin uporabnikov.

4.6.5 EESO tako meni, da bi bilo treba univerzalno storitev razširiti, da bi bila dostopna vsem uporabnikom, ne glede na njihov geografski, finančni ali socialni položaj.

4.7 Določena raven kakovosti

4.7.1 Komisija v predlogu spremembe direktive o univerzalnih storitvah predlaga, da bi bili nacionalni regulativni organi pristojni za preprečevanje poslabšanja kakovosti storitve, blokiranja dostopa ali upočasnitve prometa v omrežjih, in da bi določali najnižje ravni kakovosti storitev prenosa po omrežju za končne uporabnike.

4.7.2 EESO meni, da bi morala biti najnižja raven kakovosti v vseh državah članicah enaka, zato bi standarde najnižje kakovosti najprej opredelil evropski zakonodajalec in ne nacionalni regulativni organ.

4.8 Dostopna cena

4.8.1 Namesto dostopne ali zmerne cene bi morali govoriti o „ceni, ki jo lahko plačajo vsi“, kar bolje odraža namene, ki jih skušamo uresničiti.

4.8.2 Dostopnost dostopa in storitve je del opredelitve univerzalne storitve, vendar na ravni Skupnosti ni del njenega področja uporabe, ker je koncept „dostopnosti odvisen od posebnih nacionalnih pogojev“, kot je npr. povprečni dohodek gospodinjstev.

4.8.3 EESO predlaga, da se možnost, da države članice uvedejo socialne tarife za univerzalno storitev omogočanja širokopasovnega dostopa do interneta in njegove uporabe, prouči na ravni Skupnosti.

5. Financiranje

5.1 EESO se zaveda, da obveznosti širokopasovne univerzalne storitve pomenijo za operaterje veliko finančno breme, ki bi lahko pogosto prinašalo izgube.

5.2 Ti stroški so močno odvisni od uporabljene tehnologije. Če bi fiksno telefonijo nadomestili z mobilno, bi sicer te stroške lahko zmanjšali zaradi mejnega stroška vpisa novega naročnika v radiokomunikacijsko omrežje, ki je skupno vsem naročnikom, vendar pa je treba upoštevati tudi stroške komunikacije prek fiksne telefonije, ki so za uporabnika nižji kot pri mobilni.

5.3 Ko obveznost univerzalne storitve za izvajalca pomeni pretirano breme, lahko države članice v skladu z direktivo o univerzalnih storitvah iz leta 2002 uporabijo naslednje mehanizme financiranja:

— povračilo z javnimi sredstvi,

— dajatve za uporabnike,

— dajatve za vsa podjetja ali določene skupine podjetij.

5.4 Poleg tega lahko tudi strukturni skladi EU in skladi za razvoj podeželja pod določenimi pogoji prispevajo k razvoju zaostalih regionalnih in podeželskih območij.

5.5 EESO v zvezi z dostopom do IKT na evropskih območjih in regijah, ki se srečujejo z digitalnim razkorakom, ponovno poziva (15), naj se v strukturnih skladih, skladih za razvoj podeželja in skladih za raziskave in razvoj predvidijo posebne proračunske postavke za e-vključenost.

5.6 Zaradi zbliževanja globalnega internetnega okolja in številnih operaterjev (ponudniki infrastrukture za dostop, spletnih platform, vsebine) je opredelitev tržnega deleža, ki ga ti prispevajo v sklade, vse težja in povzroča stalne spore in nesoglasja.

5.7 Poleg tega se tudi dajatve za operaterje na splošno (vsaj deloma) odražajo v končni ceni.

5.8 EESO svari pred tem, da bi se preostali stroški univerzalne storitve krili z neposredno ali posredno uvedbo dajatve ali povišanjem tarife za uporabnike, kar ni v skladu s konceptom „dostopna cena“.

5.9 Po mnenju EESO je financiranje z javnimi subvencijami, skupaj z naložbami, ki se financirajo iz skladov Skupnosti, edina možnost za države, v katerih finančno breme obveznosti univerzalne storitve presega normalne tržne pogoje.

5.10 Financiranje univerzalne storitve s splošnim sistemom obdavčitve – kar omogoča porazdelitev stroškov na širši davčni osnovi – pomeni, da so izgube na področju socialne blaginje manjše, kot bi bile, če bi se univerzalna storitev financirala samo z obdavčitvijo operaterjev ali potrošnikov.

V Bruslju, 4. decembra 2008 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI Generalni sekretar Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Martin WESTLAKE

(1) Dokument COM (93) 159 konč.

(2) Direktive 95/62 ES, 97/33/ES, 98/10/ES in 2002/22/ES.

(3) Posebni Evrobarometer 293/junij 2008: Raziskava o elektronskih komunikacijah v gospodinjstvih (E-Communications Household Survey), november–december 2007.

(4) Sporočilo Komisije Elektronske komunikacije: gospodarstvu znanja naproti, COM(2003) 65 konč., 11.2.2003; mnenje CESE, Evropa pri visoki hitrosti (poročevalec g. McDonogh), UL C 120, 20.5.2005, str. 22; mnenje CESE, Premoščanje širokopasovne vrzeli (poročevalec g. McDonogh), UL C 318, 23.12.2006, str. 229; mnenje CESE, i2010 – Informacijska družba za rast in zaposlovanje (poročevalec g. Lagerholm), UL C 110, 9.5.2006, str. 83; mnenje CESE, E-dostopnost (poročevalec g. Cabra de Luna), UL C 110, 9.5.2006, str. 26.

(5) Glej http://europa.eu.int/information_society/events/ict_riga_2006/doc/declaration_riga.pdf.

(6) Predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Direktive 2002/22/ES o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami, Direktive 2002/58/ES o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij in Uredbe (ES) št. 2006/2004 o sodelovanju na področju varstva potrošnikov (COM(2007) 698 konč.)).

(7) Mnenje CESE, Elektronska komunikacijska omrežja/sveženj telekomunikacijskih reform, UL C 224, 30.8.2008, str. 50, (poročevalec g. Hernández Bataller).

(8) Poročilo o napredku enotnega evropskega trga za elektronske komunikacije za leto 2007 (13. poročilo), COM(2008) 153 konč.

(9) COM(2007) 698 konč.

(10) Mnenje CESE, E-dostopnost (poročevalec g. Cabra de Luna), UL C 110, 9.5.2006, str. 26.

(11) Glej COM (2007) 698 konč.

(12) COM(2008) 572 konč.

(13) Glej raziskovalno mnenje CESE 1524/2008 Upoštevanje potreb starejših (poročevalka ga. Heinisch).

(14) COM(2006) 129 konč.

(15) Mnenje CESE Prihodnja zakonodaja o e-dostopnosti (poročevalec g. Hernández Bataller), UL C 175, 27.7.2007, str. 91.