SL Uradni list Evropske unije C 128/48

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o univerzah za Evropo

(mnenje na lastno pobudo)

(2010/C 128/09)

Poročevalec: g. VAN IERSEL

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 5. marca 2009 sklenil, da v skladu s členom 29(2) poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

Univerze za Evropo

Strokovna skupina za ekonomsko in monetarno unijo ter ekonomsko in socialno kohezijo (opazovalna skupina za lizbonsko strategijo) je bila zadolžena za pripravo dela na tem področju.

Zaradi nujnosti postopka je Evropski ekonomsko-socialni odbor na 457. plenarnem zasedanju 4. in 5. novembra 2009 (seja z dne 4. novembra) za glavnega poročevalca imenoval g. Van Iersela ter mnenje sprejel s 158 glasovi za, 8 glasovi proti in 12 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepi in priporočila

1.1 EESO meni, da imajo univerze pomembno vlogo v okviru trikotnika znanja: izobraževanje, raziskave, inovacije. Razumeti jih je treba kot bistveno sestavino trajnostnega družbeno-gospodarskega razvoja v Evropi. V sedanjem podoptimalnem univerzitetnem sistemu velik potencial univerz ni dovolj razvit. Izboljšave je treba doseči v okviru lizbonske strategije po letu 2010.

1.2 Univerze so po konferenci leta 1999 v Bologni in v skladu s poznejšo lizbonsko strategijo postajale vedno večja prednostna naloga na ravni EU. Čeprav so države članice in univerze določile nove cilje, je med akademiki in v družbi vedno bolj prisoten občutek nelagodja zaradi razdrobljenosti evropskega visokega šolstva in hitrosti potrebnih reform.

1.3 EESO poudarja, da je treba evropske univerze reformirati, saj svetovni dogodki na področju gospodarstva, tehnologije in izobraževanja ter sedanja kriza zahtevajo večjo stroškovno učinkovitost, boljše okolje in več možnosti za študente, predavatelje in raziskovalce.

1.4 Potrebne prilagoditve vključujejo: večjo avtonomijo in odgovornost univerz do družbe pri izvajanju njihovega javnega poslanstva, izboljšanje načinov (zadostnega) financiranja, večjo preglednost in odprtost, partnerstva s poslovno skupnostjo, spodbujanje (na svetovni ravni) odličnosti poučevanja in raziskovanja ter ustrezne postopke upravljanja človeških virov.

1.5 EESO poudarja potrebo po evropski metodologiji za oceno uspešnosti in zbiranje primerljivih podatkov. Evropska ocena mora biti rezultat poglobljene študije, ki jo izvedejo neodvisni strokovnjaki, ponuditi pa mora več kakor samo „citate“ in enodimenzionalno „shanghajsko lestvico“ ter zajeti širok spekter večdimenzionalnih kazalcev (1).

1.6 Posodobljeni in primerljivi standardi za izobraževanje in raziskave bi morali poleg široke podlage, ki omogoča multidisciplinarni razvoj in nove kombinacije, spodbujati tudi raznolikost in specializacijo med univerzami ter s tem nadomestiti homogenost in podobnost.

1.7 EESO se zavzema za usklajeno vključevanje univerz v prenovljeno lizbonsko strategijo v okviru evropskega visokošolskega prostora (EVP) in evropskega raziskovalnega prostora (ERP) (2).

1.8 Študentom in univerzitetnim delavcem je treba ponuditi več možnosti za večdisciplinarno kariero v Evropi. To med drugim vključuje prakso odprtega zaposlovanja in listino raziskovalcev, ki se nanaša na uvedbo „pete svoboščine“, tj. prostega pretoka znanja, ob ohranjanju raznolikosti pristopov in konkurence za doseganje najboljših rezultatov.

1.9 Premisliti je treba o vseevropskem odprtem pristopu do univerzitetnih učiteljev, raziskovalcev in študentov iz tretjih držav ter do vodilnih univerz na znanstvenem področju.

1.10 EESO se zavzema za svetovalne izobraževalne platforme na ravni EU in na nacionalni ravni, ki bi vključevale predstavnike civilne družbe. Svetovne in regionalne centre odličnosti je treba vključiti v lokalno družbo in regije. To lahko spodbudi tudi podjetniški duh na univerzah ter podpre gospodarske grozde in centre znanja.

1.11 Neodvisna vloga in položaj bosta univerze (kot nekoč v preteklosti) spodbudila in jih okrepila kot intelektualno gonilo Evrope. Evropski pristopi k izobraževanju in poučevanju, znanosti ter vrhunskim raziskavam ne smejo biti omejeni le na širitev in poglabljanje evropskih raziskav in razvoja, inovacij in poučevanja. Razširiti jih je treba tudi na druga znanja in spretnosti ter discipline, kot so medicinske raziskave in praksa ter družbeno-ekonomske in humanističnih vede.

1.12 Komisija bi morala še naprej zagotavljati podporo ter bi morala imeti vidno in aktivno vlogo v tem procesu.

1.13 EESO meni, da okrepljene povezave med univerzami in EU niso tehnično vprašanje. Te povezave ne bi smele biti omejene niti na gospodarski sektor – ne glede na njegov pomen. Tu gre za nekaj več; gre namreč za splošni pomen univerz za vseživljenjsko učenje, izobraževanje in intelektualno življenje, za družbo, za civilizacijo.

1.14 Ustanovni očetje in njihovi nasledniki so imeli razlog, da izobraževanja niso vključili v Rimsko pogodbo, vendar sedaj živimo v drugačnih časih. Nacionalna suverenost in raznolikost morata biti povezani s priznavanjem, da mora biti EU kot taka enakovreden partner in konkurent na svetovni ravni. Pri tem so univerze bistvenega pomena.

1.15 Drugače povedano, univerze kot institucije je treba spodbujati, da v okviru evropskega povezovanja namesto vloge zunanjega opazovalca prevzamejo vlogo aktivnega udeleženca. Svet mora v zvezi s tem izraziti jasno in v prihodnost usmerjeno stališče.

2. Uvod

2.1 Univerze so v vsej svoji zgodovini imele pomembno vlogo pri razvoju evropske družbe. Včasih so bile središča intelektualnega življenja, ves čas pa so bile v mnogih pogledih tudi gonilo napredka.

2.2 Akademiki in univerzitetniki so med neoviranim gibanjem po vseh celinah na neodvisnih univerzah močno vplivali na vizije in poglede na različne družbene pojave in dogajanja. Imeli so možnost oblikovati generacije skupin in posameznikov, ki so bili odločilnega pomena za politično, socialno in gospodarsko oblikovanje evropske družbe.

2.3 Od 18. stoletja dalje je postopoma nastajala nacionalna država, univerze pa so postale v veliki meri ustanove, ki zagotavljajo nacionalno izobraževanje ter služijo nacionalnim interesom na področju znanosti in raziskav. Tak razvoj dogodkov se je globoko ukoreninil. Ne glede na vedno večjo internacionalizacijo (tudi v znanosti) se visoko šolstvo – ter celo znanost in tehnologija na univerzah – v določeni meri še vedno ureja na nacionalni ravni.

2.4 Politično vmešavanje je postopoma postalo vsakdanjost. O temeljih in organizaciji izobraževalnih sistemov na vseh ravneh se zdaj politično odloča na nacionalni ravni. Visokošolsko izobraževanje je povsod dobilo jasen nacionalni predznak. Za to je značilna mnogotera in zapletena raznolikost nacionalnih institucij, pogosto pa tudi podobnosti v izobraževanju.

2.5 Pomembni elementi v tem pisanem evropskem mozaiku so institucionalni okviri, finančna ureditev, upravljanje, stopnja samostojnosti ter imenovanje in poklicni razvoj profesorjev in raziskovalcev.

2.6 Znanost nima meja, zato so univerzitetniki in raziskovalci vedno bolj del evropskih in svetovnih mrež, kar je razlog, da tudi raziskovalni programi težijo k internacionalizaciji, čeprav v omejenem obsegu. Ugotavljamo pa, da je izjema zasebno visokošolsko izobraževanje, zlasti poslovne šole, ki so že po definiciji bolj internacionalizirane – tako po obsegu kakor tudi po pristopu.

2.7 Rimska pogodba in poznejše pogodbe nimajo poglavja o izobraževanju. Takrat niso videli nobene povezave med gospodarskim povezovanjem in izobraževanjem. Izobraževanje je tudi poslej temeljilo na nacionalnih okvirih in je bilo v celoti podrejeno „subsidiarnosti“. Vse odločitve na področju izobraževanja na evropski ravni se sprejemajo v medvladnem okviru.

2.8 Vendar pa bi se lahko deli izobraževalnega sektorja postopoma prenehali obravnavati neodvisno od procesa povezovanja. To se je ob odločni podpori socialnih partnerjev začelo s tistimi izobraževalnimi vidiki, ki so bili najbolj neposredno povezani z gospodarstvom in trgom dela, tj. z izboljšanjem znanj in spretnosti ter poklicnega usposabljanja.

2.9 Leta 1986 je evropski program izmenjave študentov Erasmus prispeval k internacionalizaciji študijskih programov. Erasmus je bil leta 2009 razširjen s programom Erasmus Mundus. Posebni programi, ki jih je treba omeniti, so program izmenjave med univerzami in podjetji na področju tehnologije Comett, program izmenjave za raziskovalce Marie Curie ter program Socrates, ki se osredotoča na vseživljenjsko učenje.

2.10 Velik korak naprej za univerze se je zgodil leta 1999, ko so ministri za šolstvo iz 29 držav sprejeli Bolonjsko deklaracijo.

2.11 V bolonjskem procesu zdaj sodeluje 46 držav iz vse Evrope. Splošni cilj je oblikovanje evropskega visokošolskega prostora. V zadnjem desetletju se je znatno povečalo število tem, o katerih se razpravlja (3). Prednostne naloge bolonjskega procesa so: uvedba sistema treh študijskih ciklov (diploma/magisterij/doktorat) s poudarkom na doktorskem študiju in raziskavah, zagotavljanje kakovosti, priznavanje kvalifikacij in diplom, študijska obdobja, evropski sistem prenašanja kreditnih točk, vseživljenjsko učenje, socialna razsežnost visokošolskega izobraževanja, mobilnost študentov in osebja ter raziskovanje zunanje razsežnosti evropskega visokošolskega prostora.

2.12 Lizbonska strategija močno poudarja povezavo med znanjem in konkurenčnostjo. Učinkovala je kot katalizator. Univerzam je pomagala, da namesto obrobne postanejo osrednja tema razmišljanja v Skupnosti. Z vedno večjim številom raziskovalnih in inovacijskih projektov, ki jih je sprožila Komisija, se je povečalo tudi mednarodno sodelovanje v Evropi.

2.13 To je tudi razlog, da je Komisija v več sporočilih predvidela dnevni red za razpravo o reformi in posodobitvi univerz (4).

2.14 Reforme univerz se v Evropi izvajajo z različnimi hitrostmi.

2.15 Prenova lizbonske strategije leta 2005 je omogočila nove pobude za aktiviranje univerz. Najbolj pomembni pobudi sta sklepa Sveta za vzpostavitev Evropskega raziskovalnega sveta (ERC, 2007) in Evropskega inštituta za inovacije in tehnologijo (EIT, 2008). Enako velja za zeleno knjigo Evropski raziskovalni prostor: nove perspektive (5).

2.16 Poseben primer je Evropska listina za raziskovalce ter Kodeks o ravnanju pri zaposlovanju raziskovalcev iz leta 2005 (6). Listino in kodeks je podpisalo 800 visokošolskih ustanov. Vendar praksa kaže, da veliko institucij sporazuma ne izvaja. Včasih prevladajo posebne in uspešne tradicije.

2.17 Komisija pripravlja evropski znak, s katerim želi spodbuditi izvajanje listine in kodeksa, ki bi morala upoštevati določeno raznolikost pristopov.

2.18 Učinkovita vključitev evropskih univerz v evropsko povezovanje je dolgotrajna naloga. Univerzitetniki, znanstveniki in študenti se vedno bolj vključujejo v mednarodno dinamiko, vendar pa univerze kot ustanove še vedno pogosto ovirata tradicija in nacionalna ureditev. Spremembe upočasnjuje tudi dejstvo, da evropska pogodba še vedno ne obravnava teme „izobraževanja“ kot takega.

2.19 Mreženje univerzitetnikov in raziskovalcev na svetovni ravni se povečuje zaradi globalizacije in interakcije med univerzami, raziskovalnimi inštituti in multinacionalnimi podjetji. Ta trend se odraža tudi v programih Skupnosti.

2.20 To mnenje se osredotoča na nove trende in okvirne pogoje za bolj učinkovito in vidno vključevanje univerz v evropsko povezovanje. Univerz glede na njihovo dolgoletno zgodovinsko poklicanost ne bi smeli priganjati le z lizbonsko strategijo, ampak bi same morale postati glavni katalizatorji tega procesa.

3. Splošne ugotovitve

3.1 Pobude in programi za spodbujanje internacionalizacije visokošolskega izobraževanja v Evropi so se v zadnjih desetletjih okrepili.

3.2 Glede na nove spodbude EESO meni, da bi morale biti univerze vidno vključene v novi cikel lizbonske strategije.

3.3 Vse mednarodne analize ugotavljajo, da glede na hitrost dogajanja na področju tehnologije in inovacij ter na okrepljeno konkurenco evropski akademski svet v celoti ni dovolj pripravljen za prevzem svoje polne vloge, relativno gledano pa celo zgublja tla pod nogami (7).

3.4 Cilj mora biti optimalen razvoj talentov in enakopraven dostop – vključno s prehodom med različnimi ravnmi (visokošolskega) izobraževanja in vseživljenjskim učenjem – po vsej Evropi, pri tem pa se je treba izogibati vsakršni diskriminaciji. Posebna težava je število študentov, ki ne končajo študija. Razvijati je treba učinkovitejše metode poučevanja. Javno poslanstvo univerz v Evropi je treba ohranjati, saj ne ovira zagotavljanja kakovosti in odličnosti (8).

Kljub vsem spremembam, ki lahko vključujejo tudi precejšnje razlike v kakovosti akademskih rezultatov, je treba preučiti skupne značilnosti v Evropi. V okviru tega mnenja je treba poudariti naslednje elemente.

3.5.1 Stopnja avtonomije. Stanje je izredno zapleteno. Čeprav je opazen trend povečevanja avtonomije univerz, je na splošno vmešavanje javnih organov še vedno zelo pogosto (9). Nezadostna avtonomija in odgovornost vodita do potrjevanja tradicionalnih vidikov in pretirane regulacije. Javna struktura, podprta s sodelovanjem javnih organov, ne bi smela ovirati avtonomije (10). Cilja morata biti boljša priprava študentov za trg dela in primernejši odnos do raziskovanja in inovacij.

3.5.2 Način financiranja. Tudi na tem področju so velike razlike, vendar v celoti gledano prevladuje javno financiranje (11). Zaradi tega so visokošolsko izobraževanje in raziskave praviloma zelo odvisni (poleg veliko drugega) tudi od političnih prednostnih nalog, kar pogosto vodi do premajhnega financiranja. Poleg tega pa je premalo spodbud za diverzifikacijo finančnih sredstev, kot so finančna sredstva fundacij in podjetij ter uvajanje šolnin, poleg štipendij in posojil (12).

3.5.3 Nepreglednost. Študenti in raziskovalci ne morejo ugotoviti, kje v Evropi lahko dobijo ustrezna znanja in izobraževalne programe, saj ni primerljivih podatkov o univerzah. Evropska metodologija klasifikacije je kot sredstvo za preglednost ključni vidik. To bi spodbudilo izmenjavo znanja in sodelovanje v obstoječih izobraževalnih in raziskovalnih programih po vsej Evropi ter ustrezne informacije in kakovost. To lahko spodbudi tudi mobilnost študentov in raziskovalcev.

3.6 Splošno in visokošolsko izobraževanje sta v izključni nacionalni pristojnosti, kar pa gotovo ne spodbuja avtomatične drže, usmerjene navzven in čez nacionalne meje. Rezultat je razdrobljen vzorec visokošolskih ustanov, ki so velikokrat bolj ali manj zaprte za dogajanja v zunanjem svetu.

3.7 Drobljenje se ohranja tudi z različnimi zahtevami za kakovost (prav tako pri izvajanju modela diploma/magisterij), neprivlačnimi delovnimi razmerami in pogosto s slabo finančno ureditvijo, kar pa je ovira za odprtost, skupne akademske vrednote in čezmejno mobilnost vseh, razen vodilnega osebja.

3.8 Nizka raven avtonomije običajno ustvarja podobnost in homogenost med univerzami. V številnih državah namesto heterogenosti in primerne specializacije spodbuja „splošne“ univerzitetne programe in raziskovalne zmogljivosti.

3.9 Raziskovalni in inovacijski programi, ki so pogosto določeni v okviru nacionalnih inovacijskih platform, so v glavnem nacionalno zasnovani in praviloma niso vključeni v širši okvir. Prekrivanja ter različni koledarji in načrti potrjujejo drobljenje, kar pa je posledično ovira za specializacijo.

3.10 To niso plodna tla za privabljanje raziskovalcev in najboljših predavateljev iz tujine niti iz drugih držav članic ali preostalega sveta. Tudi beg možganov v ZDA je stalna skrb. Medtem Kitajska krepi lastne visoko specializirane vrhunske univerze. Indija ji bo sledila.

3.11 Več ambicioznih evropskih združenj univerz bolj pogosto usklajuje stališča glede potrebe po boljših pogojih za raziskave in razvoj ter potencialnih zmogljivosti za znanje in inovacije (13). Skupni raziskovalni programi so obetavno sredstvo za sodelovanje in preprečevanje razdrobljenosti (14).

3.12 Bolonjski deklaraciji iz leta 1999, katere cilj je oblikovanje evropskega prostora visokega šolstva do leta 2010 in povečanje njegove konkurenčnosti z reformami, je leta 2006 sledil novi poziv Komisije (15). V njem upravičeno navaja: „Ta ključni sektor gospodarstva in družbe pa potrebuje temeljito prestrukturiranje in posodobitev, da Evropa ne bi zaostajala v svetovni konkurenci na področju izobraževanja, raziskav in inovacij“ (16).

3.13 Prilagajanje poteka, vendar prepočasi. Poleg tega se nacionalne politike, povezane z regulacijo univerz, precej razlikujejo med državami članicami.

3.14 Sedanje razprave v akademskih krogih žal dokazujejo, da je tudi napredek k evropskemu prostoru preveč omahljiv.

3.15 Stroški Neevrope bi lahko bili velikanski. EESO glede na te ugotovitve poudarja, da mora novi cikel lizbonske strategije 2010 vključevati ciljno modernizacijo in sodelovanje med univerzami, boljšo evropsko usklajenost ter preglednost, ki bi se dosegla z razvrščanjem.

4. Potreba po novih perspektivah

4.1 Cilj lizbonske strategije je doseči ravnovesje med zbliževanjem in usklajevanjem na ravni EU ter ohranitvijo nacionalnih pristojnosti tako, da se določijo skupni cilji in spodbudijo primerljivi programi in politike v vsej Evropi. EESO meni, da bi morale univerze kot ključni akterji na področju izobraževanja, raziskav in inovacij dobiti primerno opredeljeno mesto v okviru lizbonske strategije.

4.2 V sedanji krizi je potreben večji poudarek na izobraževanju in inovacijah v najširšem smislu, ki bi moral odpreti nove možnosti in priložnosti. V vsej Evropi je treba zagotoviti neprekinjenost programov za raziskave in razvoj ter uporabno tehnologijo kakor tudi večjo mobilnost (17) študentov in predavateljev.

4.3 Glede na to EESO poudarja, da so za povečanje preglednosti nujno potrebni primerljivi podatki (18) in zanesljiva evropska metodologija za oceno in primerjavo uspešnosti univerz glede različnih razsežnosti, kot na primer izobraževanja, raziskav in inovacij. Treba se je zavedati, da teh podatkov ni mogoče zbrati na enostaven način, če naj se upošteva zaželena heterogenost, specializacija in raznolikost. Uporaba različnih metod lahko izboljša metodologijo in pripravo meril. Zaželeno je sodelovanje z OECD.

4.4 Programi, omenjeni v poglavju 2, so pomembna podpora čezmejnim izmenjavam. Ustanovitev Evropskega raziskovalnega sveta (ERS) je korak naprej. ERS, ki je gonilna sila raziskovalnih projektov, mora podpreti internacionalizacijo univerz. Financiranje in izvajanje raziskav morata ostati ločeni dejavnosti.

4.5 ERS vključuje večjo čezmejno mobilnost raziskovalcev z uvedbo tako imenovane „pete svoboščine“, ki je tesno povezana z Evropsko listino za raziskovalce in kodeksom ravnanja pri njihovem zaposlovanju (19). Glede na zaželene rezultate je treba na univerzah nujno vzpostaviti ustrezne zmogljivosti ter izboljšati upravne in finančne okvirne pogoje.

4.6 Ustanovitev Evropskega tehnološkega inštituta (ETI) je še en pomemben korak. ETI bi moral podpirati povezave in združenja. Vzporedno je treba uvesti boljše evropsko usklajevanje med univerzitetnimi programi. Novi predlog Komisije za ustanovitev foruma univerz in podjetij je naslednji pomemben korak.

4.7 Univerze in raziskovalni inštituti doslej niso bili obravnavani v petih partnerskih pobudah, ki jih je opredelil Svet in ki so namenjene razvoju evropskega raziskovalnega prostora (ERP). Pravzaprav med šestimi osmi, ki jih predlaga zelena knjiga glede oblikovanja ERP (20), edino univerze (in na splošno raziskovalne ustanove) niso bile vključene v poglobitev sodelovanja. To ni v skladu z mnenjem EESO o sodelovanju univerz pri lizbonski strategiji (21).

4.8 Prav tako je treba izboljšati pogoje za raziskovalne zmogljivosti velikega obsega (CERN) po vsej Evropi in za druga skupna raziskovalna središča, ki povezujejo skupine fakultet. Obsežna infrastruktura vključuje kritično maso in veliko zavzetih raziskovalcev, ki lahko pritegnejo dodatne finančne vire.

4.9 Po mnenju EESO bi morala biti sedanja kriza novo izhodišče s skladnimi in trajnostnimi perspektivami, da se ohrani vloga Evrope kot dragocenega konkurenta in partnerja na področju znanosti in tehnologije.

5. Odzivi na dinamični kontekst

5.1 Zaveza držav članic in univerz

5.1.1 Trije stebri, tj. izobraževanje, znanost in inovacije, zahtevajo jasno zavezo držav članic. Potrebujejo tudi polno sodelovanje univerz kot takih ter morajo vključevati sodelovanje zasebnega sektorja Najboljši rezultati bodo doseženi v prožnem procesu od zgoraj navzdol in od spodaj navzgor, ki bo vključeval veliko zainteresiranih strani.

5.1.2 Upoštevati je treba, da globalno povezovanje, tehnološka in raziskovalna dinamika, usmerjena specializacija ter neoviran talent ustvarjajo nove konkurenčne pogoje za (nacionalne) univerze, kar jim omogoča odkrivanje novih obzorij (22).

5.1.3 Pri tem ne gre za spodkopavanje kulturne raznolikosti, temveč nasprotno: nacionalne in regionalne razlike so dragoceno bogastvo Evrope. Vendar je jasno, da bo raznolikosti visokega šolstva in njenim stranskim vejam bolje koristila krovna strategija s skupnimi analizami in dogovorjenimi cilji, ki bo odpravljala obstoječe ovire ter spodbujala tako kakovost kakor tudi specializacijo.

5.1.4 Predvsem sta potrebna skupna usmeritev in podobna miselnost na visokošolskih ustanovah, vključno s skupnimi akademskimi vrednotami, kulturno in akademsko odprtostjo, manjšo birokracijo, čezmejnimi povezavami, preglednostjo poklicnih kvalifikacij in rezultatov, čezmejnimi tehnološkimi projekti ter čezmejno mobilnostjo. Vse to se lahko doseže ob ohranjanju kulturne raznolikosti.

5.1.5 Vedno večja avtonomija in samouprava, večja prilagodljivost in zanesljivost financiranja ter preglednost bodo okrepile pobude za posodobitev, ki so jih oblikovale univerze same. Povzročile bodo proces od spodaj navzgor za izboljšanje standardov ter povečanje kakovosti in specializacije.

5.1.6 Evropska demografija bi morala biti močna spodbuda za prilagoditev sistema visokega šolstva evropskim študentom in talentom iz tretjih držav. Brez prilagoditev bomo v prihodnosti priča precejšnjemu pomanjkanju. Evropa za spodbujanje produktivnosti na podlagi sposobnosti za raziskovanje, razširjanje znanja in inovacije potrebuje višji odstotek visoko izobraženih ljudi.

5.1.7 Upoštevati je treba, da tudi ZDA lahko ohranijo svoj vodilni položaj na nekaterih področjih samo zato, ker so njihove univerze privlačne za posameznike iz drugih držav.

5.2 Pregledni pogoji konkurence in ocenjevanje kakovosti

5.2.1 Družba znanja, kakor je opisana v lizbonski strategiji, zahteva višjo stopnjo interdisciplinarnega in večsektorskega izobraževanja in raziskovanja, da bi nadomestili monodisciplinarnost.

5.2.2 Spodbujanje preglednih pogojev konkurence za univerze bo namesto ustvarjanja enotnosti pomenilo odziv na potrebo po diferenciaciji in specializaciji. Specializacija bo pritegnila tudi finančna sredstva zasebnega sektorja, kadar bodo ta zaželena (23).

5.2.3 Glede na to EESO odločno pozdravlja nedavno pobudo Komisije za ustvarjanje evropske metodologije za oceno uspešnosti univerz.

5.2.4 Evropsko razvrščanje mora biti rezultat poglobljenega vrednotenja, ki ga izvajajo izbrani strokovnjaki, ter poleg „citatov“ obsegati izobraževanje in kakovost poučevanja, raziskave, inovacije, povezave, „razporejanje“ specializacij, interdisciplinarna znanja in spretnosti, institucionalne povezave med univerzami in neodvisnimi raziskovalnimi inštituti (24) ter tudi logistične storitve za študente. Za oceno uspešnosti univerz potrebujemo večdimenzionalne evropske metode ocenjevanja.

5.2.5 „Razporejanje specializacij“ bo verjetno spodbudilo usmerjeno čezmejno mobilnost študentov, predavateljev, profesorjev in raziskovalcev. To bo odziv na trend med študenti, da iščejo najboljše tečaje na svojem področju, in bo zato spodbudilo potencialne talente.

5.2.6 „Razporejanje specializacij“ bo poleg tega z ustvarjanjem novih mrež ter odnosa, ki temelji na sodelovanju in konkurenci po vsej Evropi, pomagalo izboljšati povprečne raziskave. Te mreže in nova zavezništva med centri odličnosti bodo omogočili nastanek številnih stalnih povezav na visoki ravni, vključno s čezmejnimi večdisciplinarnimi raziskavami, ter bodo utrli pot novim rešitvam.

5.3 Zunanji vplivi in medsebojne povezave

5.3.1 V sedanjih razmerah se povsod izvaja pritisk na javno porabo. EESO poudarja, da je treba ohraniti raven proračunskih sredstev za šolstvo in univerze, da se podprejo infrastruktura znanja in programi reform, ki se izvajajo.

5.3.2 Dejanska dinamika na področju raziskav in tehnologije poudarja potrebo po posodobitvi in novih rešitvah. Poleg potrebnih prilagoditev univerz samih je treba spodbujati javno-javna in javno-zasebna partnerstva. Zasebna sredstva lahko pospešijo trend problemsko usmerjenih raziskav, kar je v ZDA vedno bolj uspešna metoda.

5.3.3 Evropsko usklajevanje nacionalnih programov inovacij, pri katerih sodelujejo univerze, je lahko koristno in produktivno. Doslej so ti programi, ki se pogosto opredelijo v okviru nacionalnih platform za inovacije, temeljili predvsem na nacionalnih posebnostih in se osredotočali na nacionalne prednostne naloge. Zato običajno ne upoštevajo dovolj niti širše evropske agende ali časovnih načrtov niti prekrivanj ali želenih učinkov prelivanja (spill-over effects) v evropskem okviru.

Poleg tega so v posebnih primerih čezmejni in vseevropski pristopi in projekti najbolj zaželeni.

5.3.4 Pri tem lahko seveda pomagajo skupne tehnološke pobude ter javno-zasebni projekti, opredeljeni in sofinancirani na evropski ravni.

5.3.5 Nemška pobuda za odličnost iz leta 2005 je uspešen nacionalni program na tem področju ter je lahko koristen zgled za evropske aplikacije in izboljšanje vseevropskih znanstvenih dosežkov (25).

5.3.6 Lizbonska strategija za univerze bo poleg že obstoječih evropskih programov, ki imajo lastne spodbude, povečala konkurenčnost visokošolskega izobraževanja na širši ravni in prispevala k odličnosti.

5.3.7 EESO meni, da je lahko uvedba svetovalnih izobraževalnih platform na evropski ravni (26) (po vzoru tehnoloških platform) koristna za razpravo o načrtovanju izobraževanja in temah izobraževalne agende za Evropo, kot so: potrebe evropskega trga dela, zaželena znanja in spretnosti, akreditacija, praktični vidiki vseživljenjskega učenja, kvalifikacije in poklicni profili, sodobne metode izobraževanja itd.

5.3.8 Te svetovalne platforme je treba z akademskih krogov razširiti tudi na nedržavne akterje: socialne partnerje in civilno družbo.

5.4 Spodbujanje mobilnosti

5.4.1 Za mlajše generacije je Evropa kot entiteta realnost. Zanesljivi in pregledni vseevropski podatki o najboljših tečajih na posameznem področju ter tudi o specializaciji univerz in fakultet bodo izpolnili pričakovanja mnogih mladih in spodbudili čezmejno izmenjavo. Študentom in univerzitetnim delavcem je treba ponuditi več možnosti za večdisciplinarno kariero v Evropi. Povečan pretok raziskovalcev – tudi med javnimi ustanovami in zasebnim sektorjem – bo koristen.

5.4.2 Ovire za specializacijo, ki so plodna tla za izmenjavo mladih nadarjenih raziskovalcev, je treba nadzorovati na evropski ravni. Z ozaveščanjem in ustvarjanjem evropskih centrov raziskovalne in izobraževalne odličnosti se spodbuja konstruktivna konkurenca med evropskimi univerzami.

5.4.3 V prihodnost usmerjen vseevropski pristop do raziskovalcev in študentov iz tretjih držav bi bil zelo zaželen. Nekatere države so že ubrale to pot (27).

5.4.4 Različne delovne pogodbe same po sebi ne predstavljajo posebnih težav. Različni sekundarni pogoji dela pa so lahko ovira, npr. posebne nacionalne določbe v zvezi z ureditvijo socialne varnosti. Dejanska obravnava možnosti za vseevropski pokojninski sklad za raziskovalce je zelo dobrodošla. Načela, ki so poudarjena v sporočilu Komisije o evropskem partnerstvu za raziskovalce, je treba spodbujati (28).

5.4.5 Poseben primer za to je proračunsko načrtovanje programov in projektov. Pristojnosti in upravni postopki se razlikujejo od države do države, zato jih je treba pregledati, da bi olajšali internacionalizacijo.

5.4.6 Spodbujanje mobilnosti pa bo povečalo privlačnost obstoječih (in tudi novih) centrov in grozdov znanja v Evropi. Ti bodo spodbudili interdisciplinarne dejavnosti in bodo okrepili zelo potrebno povezavo med znanostjo in zasebnim sektorjem, kakor poudarja Komisija.

5.5 Regionalna razsežnost

5.5.1 Gospodarski grozdi, ki povezujejo univerze, raziskovalne centre in zasebni sektor, so praviloma močno orožje na regionalni ravni. Grozdi so lahko zelo koristni tudi za spodbujanje nadaljnjega regionalnega razvoja. Sodelovanje regij in univerz bi bilo treba bolj učinkovito spodbujati.

5.5.2 Praktične izkušnje kažejo, da razširitev centrov odličnosti z vrhunskimi raziskavami in predavanji poglablja sodelovanje s podjetji v regijah in velemestnih območjih (29). Proces bolj vidnega umeščanja univerz in njihovih posebnosti v njihovo naravno okolje bo koristen za rast in delovna mesta v velikih urbanih območjih.

5.5.3 Specializacija in raznolikost ustvarjata različne poti do odličnosti. Nekatere univerze tekmujejo in sodelujejo na svetovni ravni, druge pa so regionalni centri odličnosti.

5.5.4 Vse univerze je treba spodbujati, da sodelujejo z okoliško družbo. Poleg njihovih glavnih izobraževalnih in pedagoških nalog je treba dodatno razviti tudi tretji sklop nalog, kot so izmenjava znanja in inovacij z družbo, sodelovanje skupnosti, vseživljenjsko učenje ter spodbujanje regionalnega in lokalnega razvoja.

V Bruslju, 4. novembra 2009 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Glej podroben seznam zaželenih kazalnikov v točki 5.2.4.

(2) Glej tudi mnenje EESO o poti do evropske družbe znanja, UL C 65, 17.3.2006, str. 94, poziv k „skupnemu evropskemu prostoru znanja, ki bo temeljil na okrepljenem sodelovanju na področju politike učenja, inovacijske in raziskovalne politike“.

(3) Zaradi raznolikosti akademskih struktur in tradicij poteka široka razprava o bolonjskem procesu in njegovem izvajanju. Glej na primer nemške publikacije „Deutscher Hochschulenverband“.

(4) Spodbujanje intelektualnega potenciala Evrope: omogočiti univerzam, da bodo v najvišji meri prispevale k lizbonski strategiji, COM(2005) 152 konč. Uresničevanje agende za posodobitev univerz: izobraževanje, raziskave in inovacije, COM(2006) 208 konč. Novo partnerstvo za posodobitev univerz: forum EU za dialog med univerzami in podjetji, COM(2009) 158 konč.

(5) Ta zelena knjiga iz aprila 2007 se osredotoča na šest področij za razvoj evropskega raziskovalnega prostora: raziskovalci, mednarodno sodelovanje, skupni raziskovalni programi, raziskovalna infrastruktura, prenos znanja in intelektualna lastnina. Glej tudi ugotovitve EESC v dokumentu, objavljenem v UL C 44, 16.2.2008, str. 1.

(6) Priporočilo Komisije z dne 11. marca 2005, ki ga je sprejel Svet

(7) The future of European Universities, Renaissance or Decay, Richard Lambert in Nick Butler, Centre for European Reform, junij 2006; in „High Aspirations, Agenda for reforming Universities“, Breugel, avgust 2008. Na sedmi strani je navedeno, da avtorji obravnavajo visoko izobraževanje in zanj predstavljajo ambiciozno agendo, saj so prepričani, da je izboljšanje univerz eden od ključnih vzvodov za uspešno evropsko rast. Glede na to EESO pozdravlja nedavno Praško deklaracijo (2009) Združenja evropskih univerz, ki poleg jasnega sporočila političnim voditeljem navaja tudi deset pomembnih dejavnikov uspešnosti evropskih univerz v naslednjem desetletju.

(8) V zvezi s tem velja opozoriti, da je univerza Berkeley, ki zaseda 3. mesto v razvrstitvi univerz v ZDA, javna ustanova.

(9) Včasih se pojavlja celo nazadovanje. Nazoren primer za to je danski zakon o univerzah iz leta 2003, ki je s povečanjem političnega vpliva precej zmanjšal avtonomijo raziskovalcev in univerz.

(10) Poleg „avtonomije“ je treba pozornost nameniti tudi „samoupravi“ univerz.

(11) Neželen stranski učinek je v tem, da samo omejeno število univerz razpolaga z natančnimi izračuni svojih skupnih stroškov.

(12) EESO se sklicuje na Komisijo: šolnine se lahko vključijo, če jih spremljajo štipendije in posojila, da bi se zagotovil enakopraven dostop.

(13) Zveza evropskih raziskovalnih univerz, skupina Coimbra, združenje IDEA, RISE.

(14) Takšno čezmejno sodelovanje bo koristno tudi za temeljne raziskave v okviru (velikih) projektov EU.

(15) Sporočilo: Uresničevanje agende za posodobitev univerz: izobraževanje, raziskave in inovacije, maj 2006, COM(2006) 208 konč. Glej tudi sporočilo: Spodbujanje intelektualnega potenciala Evrope: omogočiti univerzam, da bodo v najvišji meri prispevale k lizbonski strategiji, april 2005, COM(2005) 152 konč.

(16) COM(2006) 208 konč., str. 11.

(17) Glede pomena mobilnosti študentov glej sporočilo Sveta iz aprila 2009 o bolonjskem procesu: do leta 2020 bi moralo vsaj 20 % študentov preživeti določeno obdobje v tujini zaradi študija ali usposabljanja.

(18) Ti podatki morajo vključevati različne programe financiranja oz. sponzoriranja ter agencije za raziskave in razvoj; upoštevati je treba tudi vlogo sodelovanja in povezovanja raziskovalnih organizacij in industrijskih podjetij zunaj univerz.

(19) Glej opombo 3.

(20) Glej opombo 2.

(21) Za stališča držav članic in pristop EESO glej rezultate javnega posvetovanja o zeleni knjigi, april 2008, str. 20 in naslednje.

(22) Glej med drugim: prof. H. Wissema „The Third Generation Universities“, ki ponuja opis sodobnih izzivov in priložnosti za univerze. To konkretno ponazarjata npr. univerzi v Cambridgeu in Louvainu.

(23) Primeri iz ZDA kažejo, da preglednost, diferenciacija in specializacija omogočajo, da vsak raziskovalec in znanstvenik na svetu ve, katera univerza v ZDA je na posameznem področju najbolje opremljena. Ti osnovni pogoji spodbujajo tudi sofinanciranje, ki ga zagotavljajo zasebni sektor in fundacije.

(24) V nekaterih evropskih državah (zlasti Franciji in Nemčiji) se večina raziskav izvede v raziskovalnih inštitutih, ki so tesno povezani z univerzami, kar je treba tudi nadalje spodbujati.

(25) Namen pobude za odličnost (2005) je promovirati Nemčijo kot privlačen kraj za raziskovanje, s čimer se je povečala njena konkurenčnost ter usmerila pozornost na izjemne dosežke nemških univerz in nemške znanstvene skupnosti. Podpira vrhunske raziskave. Za program so predvidena finančna sredstva v višini 1,9 milijard za obdobje 2006–2011.

(26) „Izobraževalne platforme“ je na forumu univerz in podjetij 6. februarja 2009 predlagal g. F.A. van Vught, bivši predsednik upravnega odbora univerze v Twenteju. Zanimiva je ugotovitev, da je na Finskem zakonodaja o univerzah omejena, medtem ko ima tristranski nadzor zelo velik vpliv.

(27) Na primer Nizozemska; od 10 000 doktorjev znanosti je 30 % tujcev.

(28) Boljše poklicne možnosti in večja mobilnost: evropsko partnerstvo za raziskovalce, COM(2008) 317 konč.

(29) Med mnogimi drugimi lahko omenimo Cambridge, Eindhoven, Stuttgart in regijo Öresund. Glej tudi sedanje projekte in publikacije OECD o visokem šolstvu v okviru regionalnega in mestnega razvoja (http://www.oecd.org/document/16/0, 3343, en_2649_35961291_34406608_1_1_1_1,00.html).