o prenosu in izvajanju Direktive (EU) 2019/633 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o nepoštenih trgovinskih praksah med podjetji v verigi preskrbe s kmetijskimi in živilskimi proizvodi

3.1. Področje uporabe in glavne opredelitve (člena 1 in 2)

15 od 27 držav članic je Komisiji do 31. julija 2021 sporočilo nacionalne izvedbene ukrepe, s katerimi je bila Direktiva v celoti prenesena (BG, DK, EL, FI, IE, LV, NL, HR, HU, LU, DE, LT, MT, SE in SK). Čeprav je FR do navedenega datuma Komisijo obvestila, da je bila Direktiva le delno prenesena, je prav tako vključena v analizo iz tega poročila. To poročilo je osredotočeno na prenos v teh 16 državah članicah, zato se sklicevanja na države članice v nadaljnjem besedilu nanašajo na teh 16 držav članic.

V skladu s členom 13 Direktive so morale države članice prenesti Direktivo v nacionalno pravo do 1. maja 2021.

Komisija je v skladu s členom 8(3) vzpostavila javno spletišče , na katerem so kontaktni podatki imenovanih izvršilnih organov in povezave do spletišč teh organov. Poleg tega je vzpostavila nejavno spletišče, da bi omogočila izmenjavo informacij z izvršilnimi organi.

V dveh letih od sprejetja Direktive aprila 2019 do izteka roka za prenos maja 2021 je Komisija tesno spremljala države članice pri njihovih postopkih prenosa v nacionalno zakonodajo. Komisija je organizirala štiri namenske sestanke, na katerih je obravnavala zahtevke držav članic za izvajanje, odgovorila na približno 50 individualnih pisnih zahtevkov za izvajanje in jih prek namenskega spletišča delila z drugimi državami članicami. Poleg tega so potekali števili dvostranski sestanki in izmenjave informacij, kmalu po roku za prenos pa še dodatni sestanek z državami članicami, da bi se pregledala prenos in stanje v zvezi s tem.

V tem poročilu je opisano stanje v zvezi s prenosom Direktive v 27 državah članicah (člen 12(4)) in upoštevana so vsa obvestila, ki jih je Komisija prejela do 31. julija 2021. Vendar poročilo ne vključuje ocene ukrepov za prenos.

Člen 13 Direktive določa, da morajo države članice do 1. maja 2021 sprejeti in objaviti zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev z navedeno direktivo. Ukrepe morajo takoj sporočiti Komisiji in jih začeti uporabljati najpozneje 1. novembra 2021.

Direktiva je zavezujoča za vseh 27 držav članic. Vzpostavlja minimalno raven harmonizacije, tako da določa seznam prepovedanih nepoštenih trgovinskih praks med kupci in dobavitelji v verigi preskrbe s kmetijskimi in živilskimi proizvodi. Določa tudi minimalna pravila o področju njene uporabe, glavne opredelitve ter minimalna pravila o izvrševanju teh prepovedi in usklajevanju med izvršilnimi organi različnih držav članic. Država članica lahko sprejme ali ohrani nacionalna pravila, ki presegajo nepoštene trgovinske prakse iz Direktive, če so ta nacionalna pravila združljiva s pravili o delovanju notranjega trga.

Po dolgotrajnih pogajanjih sta Evropski parlament in Svet 17. aprila 2019 sprejela Direktivo (EU) 2019/633 o nepoštenih trgovinskih praksah med podjetji v verigi preskrbe s kmetijskimi in živilskimi proizvodi (v nadaljnjem besedilu: Direktiva). Direktiva je bila uvedena v skladu s členom 43 Pogodbe o delovanju Evropske unije, da bi se prepovedal seznam nepoštenih trgovinskih praks, ki so povezane predvsem s precejšnjimi neravnovesji glede pogajalske moči dobaviteljev in kupcev ter ki močno odstopajo od dobrega poslovnega ravnanja.

Vse države članice, razen DE in HU, so opredelitvi dobavitelja in kupca oblikovale ne glede na kraj njune ustanovitve, kot je določeno v členu 2(2) Direktive. Člen 2(2) tudi določa, da se ukrepi držav članic za prenos uporabljajo za kupce, ki so javni organi, če so ti organi ustanovljeni v EU. Zakonodaja za prenos v FR, HU in NL ne vključuje nobenih navedb kraja ustanovitve izvajalca dejavnosti.

Večina držav članic je sprejela pristop iz člena 1(2) Direktive, ki določa, da se pravila uporabljajo za prodajo, pri kateri sta bodisi dobavitelj bodisi kupec ali pa oba ustanovljena v EU. Štiri države članice zahtevajo, naj se pravila uporabljajo za prodajo, pri kateri sta bodisi dobavitelj bodisi kupec ali pa oba ustanovljena v zadevni državi članici (LU, LV, MT in SE) in ne kjer koli v EU.

EL je prvi prag znižala z 2 milijonov EUR na 500 000 EUR. HR, LV in SE so upoštevale le velikost kupca in uporabljajo zakonodajo za vse kupce, katerih promet je večji od 2 milijonov EUR. FI je uporabila enak pristop, vendar se njena zakonodaja ne uporablja, če je promet dobavitelja večji od prometa kupca in v vsakem primeru če je večji od 350 milijonov EUR. V DE se uporabljajo pragi iz Direktive, pri čemer je bilo širše področje uporabe začasno uvedeno za prodajo nekaterih živilskih in kmetijskih proizvodov, v LT pa se razširitev nanaša le na določbe o zamudah pri plačilih, ki se uporabljajo za vse kupce in koristijo dobaviteljem, katerih promet ni večji od 350 000 EUR. Nasprotno se velikost podjetja v DK in HU upošteva le pri nekaterih prepovedih nepoštenih trgovinskih praks, vsa druga pravila pa se uporabljajo ne glede na velikost podjetja.

Razen FR in SK vse države članice do neke mere navajajo velikost podjetja kot merilo za omejitev področja uporabe sprejete zakonodaje ali njenih delov. Od teh jih je pet (BG, IE, LU, MT in NL) sprejelo pristop iz Direktive, v skladu s katerim so osredotočene na odnose med dobavitelji, katerih letni promet je nižji od danega praga, in kupci, katerih letni promet je višji od istega praga. Drugih devet držav članic je v različnem obsegu razširilo področje uporabe.

Nobena država članica ni izrecno razširila področja uporabe na druge vrste dobavnih razmerij, kot so tista, ki se nanašajo predvsem na dobavo fizičnih vložkov, ki niso kmetijski in živilski proizvodi v skladu z Direktivo (npr. gnojila), ali storitve, razen tistih iz Direktive (npr. digitalne storitve).

V enem primeru (HU) priglašena zakonodaja dozdevno omejuje področje uporabe na trgovce, „ki delujejo kot preprodajalci kmetijskih in živilskih proizvodov, kupljenih v nespremenjenem stanju in brez predelave neposredno ali posredno od dobaviteljev v okviru pridobitnih komercialnih dejavnosti“ (poudarek dodan). Zato so kupci kmetijskih proizvodov, ki pred preprodajo proizvodov te proizvode predelajo, izključeni s področja uporabe.

14 držav članic je določilo področje uporabe izvedbenih ukrepov ob upoštevanju odnosa med dobavitelji in kupci kmetijskih in živilskih proizvodov, kot je opredeljen v Direktivi. Taki odnosi se lahko pojavijo na vseh stopnjah dobavne verige ter vključujejo vse vrste kupcev kmetijskih in živilskih proizvodov, tako predelovalca kot tudi trgovca na drobno.

3.1.Področje uporabe in glavne opredelitve (člena 1 in 2)

12 od 16 držav članic je ukrepe za prenos uradno opredelilo kot zakonodajo na področju nepoštenih trgovinskih praks, brez kakršnih koli sklicevanj (v okviru te uradne opredelitve) na pravo trga ali konkurenčno pravo. FI je zakonski instrument uradno opredelila kot akt o trgu (v katerem so določena dodatna pravila o regulaciji trga, kot so pravila o sporazumih v skladu z Uredbo (EU) št. 1308/2013). BG je v zakon o varstvu konkurence vključila novo poglavje (o nepoštenih trgovinskih praksah v verigi preskrbe s kmetijskimi in živilskimi proizvodi). FR je dopolnila določbe trgovinskega zakonika, DE pa je dodala nov oddelek v akt o strukturi kmetijskega trga (zdaj znan kot akt o krepitvi kmetijskih organizacij in dobavnih verig). Razen LV, katere določbe vključujejo tudi prepovedi, ki se uporabljajo za trgovce na drobno z neživilskimi proizvodi, in FR, v kateri je prenos delno temeljil na že obstoječih določbah s splošnim področjem uporabe (v nasprotju s kmetijskim in živilskim sektorjem), so vse države članice sprejele sektorsko zakonodajo, ki se uporablja izključno za kmetijski in živilski sektor.

Osem držav članic je Direktivo preneslo z uvedbo nove in ločene zakonodaje. Te države članice, razen IE, pred tem niso imele pravil o nepoštenih trgovinskih praksah. Ostalih osem držav članic je pri prenosu uporabilo že obstoječo zakonodajo, ki so jo spremenile ali vključile v širši zakonodajni instrument.

V skladu z Direktivo morajo države članice prepovedati specifičen sklop nepoštenih praks, razdeljenih v dve skupini: (i) prepovedi kot take ali brezpogojne prepovedi („črni seznam“) in (ii) pogojne prepovedi („sivi seznam“), pri čemer so te seznam praks, ki so prepovedane, razen če so bile jasno in nedvoumno vnaprej dogovorjene v sporazumu o dobavi ali poznejšem sporazumu med dobaviteljem in kupcem (člen 3(2)). Vsaka praksa je posebej opredeljena v Direktivi. Posebni primeri lahko vključujejo izjeme ali odstopanja. Ob izpolnjevanju določenih zahtev lahko države članice:

·na podlagi splošnih klavzul razširijo področje uporabe prepovedi na prakse, ki niso izrecno vključene v seznama;

·na seznama dodajo druge prakse;

·razširijo področje uporabe prepovedi s seznamov ali te prepovedi zaostrijo;

·prestavijo prakse s „sivega seznama“ na „črni seznam“.

Če so v skladu s pravili notranjega trga, so izjeme ali odstopanja mogoči na podlagi pristopa minimalne harmonizacije iz Direktive, ki uvaja minimalno enotno raven zaščite za vse države članice. Od 16 držav članic, obravnavanih v tem poročilu, jih je pet Direktivo preneslo brez kakršnih koli navedenih razširitev: črni in sivi seznam se ujemata s seznamoma iz Direktive brez kakršnih koli dodanih praks ali ustreznih sprememb. V dveh drugih državah članicah (LT in SE) se seznama večinoma ujemata, nekaj prepovedi pa je strožjih kot v Direktivi.

Od ostalih devetih držav članic so MS, HR in LV vključile splošno klavzulo, ki prepoveduje nepoštene prakse ob upoštevanju splošnih načel. DE je določila splošno prepoved uporabe nepoštenih trgovinskih praks za izkoriščanje asimetričnih gospodarskih odnosov, vendar je to prepoved uporabila tudi za prakse, navedene v Direktivi. Nekatere države imajo splošne klavzule na področju nepoštenih poslovnih praks ali konkurenčnega prava. To velja na primer za FR, katere trgovinski zakonik je že vključeval splošne klavzule, veljavne na zadevnem področju.

Vse države članice so uporabile seznama prepovedanih praks, pri čemer je večina razlikovala med „črnimi“ in „sivimi“ praksami. Le HU je določila en sam („črni“) seznam in dobavitelju izrecno prepovedala, da bi vnaprej veljavno soglašal z vključenimi trgovinskimi praksami. Države članice v primeru uporabe „sivih seznamov“ določajo zahteve glede preglednosti v zvezi z vrsto informacij, ki jih je treba predložiti dobavitelju za utemeljitev „sive prakse“.

Nekaj držav članic, ki sicer razlikujejo med „črnim“ in „sivim seznamom“, je eno ali več praks s „sivega seznama“ preneslo na „črni seznam“. Razmeroma pogostejše je dodajanje praks na „črni“ in „sivi“ seznam.

Za razliko od splošnega načela Direktive, ki se uporablja le za prakse kupcev v odnosu do dobaviteljev, so v SK nekatere prakse prepovedane za obe pogodbeni stranki (npr. trgovinski povračilni ukrepi).

HU uporablja predhodno sprejet zakonodajni instrument, ne da bi med prenosom Direktive uvedla kakršne koli posebne spremembe. Zajeta je večina praks iz Direktive, vendar so delno drugače opredeljene; za nekatere se uporabljajo širše ali strožje prepovedi, nekaj pa je takih, ki dozdevno niso jasno prenesene v obstoječi zakonodajni instrument. To delno velja za FR, kjer je bilo z zakonodajo za prenos izrecno urejenih le nekaj praks, druge pa so morda zajete v splošnih klavzulah širše uporabe; nekaj praks dozdevno ni obravnavanih v priglašeni zakonodaji.

Dvema praksama s „črnega seznama“ je treba nameniti posebno pozornost, saj lahko države članice uvedejo spremembe ob upoštevanju določenih omejitev: zamude pri plačilih in preklici naročil.

·Zamude pri plačilih: 11 od 16 držav članic razlikuje med prodajo pokvarljivih in nepokvarljivih proizvodov ter je določilo 30-dnevni rok za prve in 60-dnevni rok za slednje, kot je določeno v Direktivi. Nasprotno sta BG in SE uvedli 30-dnevni rok za prodajo pokvarljivih in tudi nepokvarljivih proizvodov. FI je uporabila enak pristop, vendar je omogočila, da se za nepokvarljive proizvode v pogodbi določi daljši 60-dnevni rok (sicer velja privzet 30-dnevni rok). HU in SK ne razlikujeta med pokvarljivimi in nepokvarljivimi proizvodi ter v takih primerih je pravilo po navadi strožje: uporablja se 15-dnevni rok od datuma pravilno izdanega računa. Vse države članice, razen HU in SK, so v svoje zakonodaje za prenos vključile opredelitev pokvarljivih proizvodov iz Direktive. FR ima različni opredelitvi za „pokvarljive“ in „zelo pokvarljive“ proizvode. HR je v svojo zakonodajo za prenos dodala seznam pokvarljivih proizvodov, LT pa je za odobritev seznama pokvarljivih proizvodov pooblastila ustanovo, ki jo je potrdila vlada. Vse države članice, razen HU, so vključile odstopanja iz člena 3(1), zadnja alinea (ali vsaj nekatera od njih), in uvedena niso bila nobena dodatna odstopanja.

·Preklic naročil v kratkem roku: Vse države članice, razen HU in SK, so 30-dnevni rok vključile kot minimalni standard za preklic. Od teh so štiri (DK, FR, IE in SE) v skladu s členom 3(1), točka (b), pooblastile pristojno ministrstvo (ali vlado v primeru SE), da za določene sektorje v ustrezno utemeljenih primerih določi roke za odpoved, krajše od 30 dni. FR je uvedla dva krajša roka, in sicer za trgovce na debelo (24 ur) ter za sveže sadje in zelenjavo (3 dni, razen če se proizvodi prodajajo pod zasebno znamko – v tem primeru se uporablja 6-dnevni rok). Madžarska določba je drugače strukturirana ter se dobesedno sklicuje na spremembe in ne na preklic; sklic na specifičen rok za vnaprejšnje obvestilo ni naveden. V SK je vsem kupcem prepovedano neizpolnjevanje pogodbenih obveznosti brez pravne utemeljitve.

3.3.Mehanizmi izvrševanja (členi 4–8)

3.3.1.Imenovanje izvršilnih organov (člen 4)

Vseh 16 držav članic je Komisijo obvestilo, da so imenovale enega ali več organov za izvrševanje prepovedi iz člena 3 na nacionalni ravni (v nadaljnjem besedilu: izvršilni organ). Kontaktni podatki in spletišča teh organov so na voljo na namenskem spletišču Komisije .

Večina držav članic je imenovala en organ, štiri (DE, EL, FI in LT) pa so imenovale dva.

Na splošno je mogoče izbirati med upravnimi in pravosodnimi organi, v okviru upravnih organov pa med neodvisnimi upravnimi organi in upravnimi organi, ki so del vodstva (tj. ministrstva). V okviru neodvisnih upravnih organov je mogoče izbirati med organom za trg, organom za konkurenco ali sektorskim organom.

Vse države članice so izbrale upravne organe. Večina se je odločila, da bo glavna izvršilna pooblastila dodelila neodvisnemu upravnemu organu: šest organu za konkurenco; štiri organu za živilski trg; dve svojemu ministrstvu za kmetijstvo; dve organu, pristojnemu za boj proti nepoštenim poslovnim praksam v kmetijsko-živilskem sektorju; eno vladnemu organu v okviru ministrstva za gospodarstvo in finance ter eno organu za potrošnike in trge.