EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 27.10.2021 COM(2021) 663 final 2021/0341(COD) Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o spremembi Direktive 2013/36/EU v zvezi z nadzorniškimi pooblastili, sankcijami, podružnicami iz tretjih držav in okoljskimi, socialnimi in upravljavskimi tveganji ter o spremembi Direktive 2014/59/EU

(Besedilo velja za EGP) {SEC(2021) 380 final} - {SWD(2021) 320 final} - {SWD(2021) 321 final}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.OZADJE PREDLOGA •Razlogi za predlog in njegovi cilji Predlagana sprememba Direktive 2013/36/EU (v nadaljnjem besedilu: direktiva o kapitalskih zahtevah ali CRD) je del zakonodajnega svežnja, ki vključuje tudi spremembe Uredbe (EU) št. 575/2013 (v nadaljnjem besedilu: uredba o kapitalskih zahtevah ali CRR). Unija je v odziv na veliko finančno krizo 2008–2009 izvedla obsežne reforme bonitetnega okvira, ki se uporablja za banke, da bi povečala njihovo odpornost ter tako pomagala preprečiti podobne krize. Te reforme so v veliki meri temeljile na mednarodnih standardih, ki jih od leta 2010 sprejema Baselski odbor za bančni nadzor (BCBS). Ti standardi so skupaj poznani kot standardi Basel III, reforme Basel III ali okvir Basel III. Globalni standardi, ki jih je razvil BCBS, postajajo vedno pomembnejši zaradi vse bolj globalnega in medsebojno povezanega bančnega sektorja. Čeprav globalizirani bančni sektor olajšuje mednarodno trgovino in naložbe, ustvarja tudi bolj zapletena finančna tveganja. Brez enotnih globalnih standardov bi se lahko banke odločile, da bodo sedež svojih dejavnosti imele v jurisdikciji z najbolj ohlapnimi regulativnimi in nadzornimi ureditvami. To bi lahko privedlo do tekmovanja v zniževanju regulativnih standardov s ciljem privabljanja bank in njihovih poslov, kar bi hkrati povečalo tveganje globalne finančne nestabilnosti. Mednarodno usklajevanje globalnih standardov v veliki meri omejuje to tvegano obliko konkurence in je ključno za ohranjanje finančne stabilnosti v globaliziranem svetu. Globalni standardi tudi poenostavljajo vsakdan mednarodno dejavnih bank – med katerimi je precejšnje število bank iz EU – ker jamčijo, da se v najpomembnejših finančnih središčih na svetu uporabljajo na splošno podobna pravila. EU je bila ključna zagovornica mednarodnega sodelovanja na področju bančne regulative. Prvi sklop reform po krizi, ki so del okvira Basel III, je bil izveden v dveh korakih: ·junija 2013 s sprejetjem CRR in CRD IV; ·maja 2019 s sprejetjem Uredbe (EU) 2019/876, poznane tudi kot CRR II, in Direktive (EU) 2019/878, poznane tudi kot CRD V. Do zdaj izvedene reforme so bile osredotočene na povečanje kakovosti in količine regulativnega kapitala, ki ga morajo imeti banke za kritje morebitnih izgub. Poleg tega je bil njihov cilj zmanjšati prevelik finančni vzvod bank, povečati njihovo odpornost na kratkoročne likvidnostne šoke, zmanjšati njihovo odvisnost od kratkoročnega financiranja in obravnavati težave, povezane z bankami, ki naj bi bile prevelike, da bi propadle. Zaradi tega so nova pravila okrepila merila za sprejemljiv regulativni kapital, povečala minimalne kapitalske zahteve in uvedla nove zahteve za tveganje prilagoditve kreditnega vrednotenja (CVA) ter za izpostavljenosti do centralnih nasprotnih strank. Poleg tega je bilo uvedenih več novih bonitetnih ukrepov: zahteva glede minimalnega količnika finančnega vzvoda, kratkoročni likvidnostni količnik (poznan kot količnik likvidnostnega kritja), dolgoročni količnik stabilnega financiranja (poznan kot količnik neto stabilnega financiranja), omejitve velikih izpostavljenosti in makrobonitetni kapitalski blažilniki. Zaradi tega prvega sklopa reform, izvedenih v Uniji, je bančni sektor EU postal bistveno bolj odporen na ekonomske šoke in koronavirusno krizo pričakal na precej stabilnejših temeljih kot jih je imel ob nastopu velike gospodarske krize. Poleg tega so nadzorniki in zakonodajalci ob nastopu koronavirusne krize sprejeli začasne ukrepe pomoči. Komisija je v razlagalnem sporočilu o uporabi računovodskih in bonitetnih okvirov za olajšanje bančnega kreditiranja v EU za pomoč podjetjem in gospodinjstvom v času pandemije COVID-19 z dne 28. aprila 2020 potrdila prožnost, vgrajeno v bonitetna in računovodska pravila, kot so jo poudarili evropski nadzorni organi in mednarodni organi. Sozakonodajalca sta na podlagi tega junija 2020 sprejela osredotočene začasne spremembe specifičnih vidikov bonitetnega okvira – t. i. sveženj „hitrih popravkov“. To je skupaj z odločnimi ukrepi monetarne in fiskalne politike bankam pomagalo, da med pandemijo še naprej kreditirajo gospodinjstva in podjetja, kar je pripomoglo k ublažitvi ekonomskega šoka, ki ga je povzročila pandemija. Čeprav se splošna raven kapitala v bančnem sistemu EU zdaj šteje za v povprečju zadovoljivo, se nekateri problemi, ki so bili ugotovljeni ob nastopu velike finančne krize, še niso obravnavali. Analize, ki sta jih opravila EBA in ECB, so pokazale, da so se kapitalske zahteve, ki so jih izračunale banke EU z uporabo notranjih modelov, znatno razlikovale, kar ni bilo utemeljeno z razlikami v povezanih tveganjih in torej negativno vpliva na zanesljivost in primerljivost njihovih kapitalskih količnikov. Poleg tega zaradi nezadostnega upoštevanja tveganj pri izračunu kapitalskih zahtev s standardiziranimi pristopi prihaja do prenizkih ali neutemeljeno visokih kapitalskih zahtev za nekatere finančne produkte ali dejavnosti (in s tem za poslovne modele, ki primarno temeljijo na njih). BCBS se je decembra 2017 dogovoril o končnem sklopu reform mednarodnih standardov, da bi se te težave odpravile. Finančni ministri in guvernerji centralnih bank skupine G20 so marca 2018 pozdravili te reforme in večkrat potrdili svojo zavezanost njihovemu popolnemu, pravočasnemu in doslednemu izvajanju. Komisija je leta 2019 najavila, da namerava predložiti zakonodajni predlog za izvajanje teh reform v bonitetnem okviru EU. Zaradi pandemije COVID-19 je bilo pripravljalno delo za ta predlog odloženo. Odlog je bil skladen z odločitvijo BCBS z dne 26. marca 2020, da za eno leto podaljša predhodno dogovorjene roke za izvajanje za končne elemente reforme Basel III. Glede na navedeno ima ta zakonodajna pobuda dva splošna cilja: prispevati k finančni stabilnosti in prispevati k stabilnemu financiranju gospodarstva v okviru okrevanja po koronavirusni krizi. Ta splošna cilja je mogoče razčleniti na štiri bolj specifične cilje: (1)okrepitev kapitalskega okvira, ki temelji na tveganju, ne da bi pri tem pomembno povečali kapitalske zahteve na splošno; (2)večji poudarek na okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganjih v bonitetnem okviru; (3)nadaljnja uskladitev nadzornih pooblastil in orodij; ter

(4)zmanjšanje upravnih stroškov bank, povezanih z javnim razkritji, in izboljšanje dostopa do bonitetnih podatkov bank. (1)Okrepitev kapitalskega okvira, ki temelji na tveganju Začasno težke gospodarske razmere niso spremenile potrebe po tej strukturni reformi. Reformo je treba dokončati, da se rešijo odprta vprašanja, dodatno okrepi finančna trdnost bank EU, s čimer bodo v boljšem položaju, da podpirajo gospodarsko rast in se spopadejo s prihodnjimi krizami, ter olajša primerljivost ravni kapitala med bankami. Izvajanje končnih elementov Basel III je potrebno tudi, da se institucijam zagotovi potrebna regulativna varnost in konča desetletje dolga reforma bonitetnega okvira. Dokončanje reforme je v skladu z zavezo EU k mednarodnemu regulativnemu sodelovanju in konkretnimi ukrepi, ki so jih nekatere njene partnerice napovedale ali že sprejele za pravočasno in dosledno izvedbo reforme. (2)Večji poudarek na okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganjih v bonitetnem okviru Drugi, enako pomemben razlog za reformo izhaja iz tekočega dela Komisije v zvezi s prehodom na trajnostno gospodarstvo. Sporočilo Komisije o evropskem zelenem dogovoru in sporočilo Komisije o doseganju podnebnega cilja EU za leto 2030 („Pripravljeni na 55“) jasno določata zavezo Komisije, da gospodarstvo EU preoblikuje v trajnostno gospodarstvo, hkrati pa obravnava tudi neizogibne posledice podnebnih sprememb. Komisija je napovedala tudi strategijo za trajnostno financiranje, ki temelji na prejšnjih pobudah in poročilih, kot so akcijski načrt za financiranje trajnostne rasti in poročila tehnične strokovne skupine za trajnostno financiranje, vendar povečuje prizadevanja Komisije na tem področju, da bi jih uskladila z ambicioznimi cilji evropskega zelenega dogovora. Prehod na cilje Komisije v zvezi s trajnostnostjo zahteva financiranje brez primere za zmanjševanje obsega podnebnih sprememb in prilagajanje nanje, obnovitev naravnega kapitala ter povečanje odpornosti in širšega družbenega kapitala. Zgolj javna sredstva ne bodo zadoščala. Zasebno vlaganje v prehod na trajnostno, ogljično nevtralno, krožno in pravično gospodarstvo se mora povečati, da bo ustrezalo ocenjenemu obsegu virov, potrebnih za dosego teh ciljev. Cilj strategije Komisije za zeleno financiranje je postaviti zeleno in trajnostno financiranje v osrčje finančnega sistema. Bančno posredništvo bo zato imelo ključno vlogo pri financiranju prehoda na bolj trajnostno gospodarstvo. Hkrati bo ta prehod verjetno vključeval tveganja za banke, ki jih bodo morale ustrezno obvladovati, da bi zagotovile čim manjša tveganja za finančno stabilnost. To je področje, kjer so potrebni bonitetni predpisi in kjer imajo lahko ključno vlogo. V strategiji EU je bilo to potrjeno, prav tako pa je bila poudarjena potreba po večji vključitvi okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj v bonitetni okvir EU. Obstoječe pravne zahteve same ne zadoščajo za zagotavljanje spodbud bankam za sistematično in dosledno upravljanje okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj. (3)Nadaljnja uskladitev nadzornih pooblastil in orodij Drugo področje, na katerega se osredotoča reforma, je ustrezno izvrševanje bonitetnih pravil. Nadzorniki morajo imeti v ta namen na voljo potrebna orodja in pooblastila (npr. pooblastila za izdajo dovoljenj bankam in njihovim dejavnostim, ocenjevanje ustreznosti njihovega upravljanja ali sankcioniranje v primeru kršitve pravil). Čeprav zakonodaja EU zagotavlja minimalno raven usklajenosti, se orodja in postopki za nadzor med državami članicami zelo razlikujejo. To razdrobljeno regulativno okolje pri določitvi nekaterih pooblastil in orodij, ki so na voljo nadzornikom, in njihove uporabe v državah članicah ogroža enakost konkurenčnih pogojev na notranjem trgu ter vzbuja dvome o preudarnem in skrbnem upravljanju bank EU in njihovem nadzoru. Ta problem je še posebej pereč v okviru bančne unije. Razlike med 21 različnimi pravnimi sistemi preprečujejo, da bi enotni mehanizem nadzora (EMN) uspešno in učinkovito opravljal svoje nadzorne funkcije. Poleg tega se čezmejne bančne skupine soočajo z več različnimi postopki za isto bonitetno vprašanje, s čimer se jim po nepotrebnem povečujejo upravni stroški. (4)Zmanjšanje upravnih stroškov bank, povezanih z javnim razkritji, in izboljšanje dostopa do bonitetnih podatkov bank Ta predlog je potreben tudi za nadaljnjo krepitev tržne discipline. To je še eno pomembno orodje, ki omogoča, da lahko vlagatelji spremljajo ravnanje bank. V ta namen morajo imeti dostop do potrebnih informacij. Zaradi trenutnih težav v zvezi z dostopom do bonitetnih informacij udeleženci na trgu ne dobivajo potrebnih informacij o bonitetnem položaju bank. To na koncu zmanjša učinkovitost bonitetnega okvira za institucije in potencialno vzbuja dvome o odpornosti bančnega sektorja, zlasti v stresnih obdobjih. Zato je namen predloga centralizirati razkritja bonitetnih informacij, da bi se povečala dostop do bonitetnih podatkov in primerljivost v sektorju. Centralizacija razkritij na enotni točki dostopa, ki jo je vzpostavil EBA, je namenjena tudi zmanjšanju upravnega bremena za institucije, zlasti majhne in nekompleksne. Drugi cilj za celotni sektor, tj. zagotovitev trdnega okvira EU za skupine iz tretjih držav, ki opravljajo bančne storitve v EU, je po brexitu dobil novo razsežnost. Ustanavljanje podružnic iz tretjih držav v osnovi ureja nacionalna zakonodaja in je le v omejenem obsegu usklajeno s CRD. Nedavno poročilo EBA za institucije kaže, da to trenutno razdrobljeno regulativno okolje po eni strani podružnicam iz tretjih držav zagotavlja znatne priložnosti za regulativno in nadzorno arbitražo, da lahko opravljajo svoje bančne dejavnosti, po drugi strani pa povzroča pomanjkanje nadzora in večja tveganja za finančno stabilnost za EU. Nadzorniki pogosto nimajo informacij in pooblastil, potrebnih za ustrezno obravnavanje teh tveganj. Zaradi odsotnosti skupnih bonitetnih zahtev, zahtev glede upravljanja in zahtev po podrobnem nadzorniškem poročanju ter nezadostne izmenjave informacij med organi, pristojnimi za nadzor različnih subjektov/dejavnosti skupine iz tretje države, ostajajo področja, ki niso urejena. EU je edina večja jurisdikcija, v kateri konsolidacijski nadzornik nima celovite slike o dejavnostih skupin iz tretjih držav, ki delujejo prek podrejenih družb in podružnic. Te pomanjkljivosti ne ustvarjajo samo tveganj za finančno stabilnost in celovitost trga EU, ampak vplivajo tudi na enake konkurenčne pogoje med skupinami iz tretjih držav, ki poslujejo v različnih državah članicah, ter v odnosu do bank, ki imajo sedež v EU. •Skladnost z veljavnimi predpisi s področja zadevne politike Več elementov predlogov CRR in CRD temelji na delu, opravljenem na mednarodni ravni, ali delu EBA, druge prilagoditve bonitetnega okvira pa so postale potrebne zaradi praktičnih izkušenj, pridobljenih od prenosa in uporabe CRD na nacionalni ravni, tudi v okviru enotnega mehanizma nadzora. Predloga uvajata spremembe obstoječe zakonodaje, ki bo tako popolnoma skladna z obstoječimi določbami politike na področju bonitetnih predpisov in nadzora bank. Cilj pregleda CRR in CRD je dokončanje reforme Basel III v EU z uvedbo ukrepov, ki so potrebni za dodatno povečanje odpornosti bančnega sektorja. •Skladnost z drugimi politikami Unije Skoraj deset let je že minilo, odkar so se evropski voditelji držav in vlad dogovorili o oblikovanju bančne unije; vzpostavljena sta dva stebra bančne unije, tj. enotni nadzor in reševanje, ki sta osnovana na trdnih temeljih enotnih pravil, ki veljajo za vse institucije v EU. Cilj tega predloga je zagotoviti stalna enotna pravila za vse institucije v EU ne glede na to, ali so znotraj ali zunaj bančne unije. Splošna cilja te pobude, kot sta opisana zgoraj, sta popolnoma skladna in povezana s temeljnimi cilji EU, tj. spodbujati finančno stabilnost, zmanjševati verjetnost in obseg pomoči davkoplačevalcev v primeru reševanja institucije, kot tudi prispevati k usklajenemu in trajnostnemu financiranju gospodarske dejavnosti, kar vodi do visoke ravni konkurenčnosti in varstva potrošnikov. S priznavanjem okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj ter vključitvijo okoljskih, socialnih in upravljavskih elementov v bonitetni okvir ta pobuda dopolnjuje tudi širšo strategijo EU za bolj trajnosten in odporen finančni sistem.

2.PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST •Pravna podlaga Predlog obravnava ukrepe za urejanje začetka, opravljanja in nadzora poslovanja bank v Uniji s ciljem zagotoviti stabilnost notranjega trga. Kot eden od temeljnih sestavnih delov finančnega sistema Unije je bančništvo trenutno odgovorno za največji del financiranja na notranjem trgu. Unija ima jasen mandat za ukrepanje na področju notranjega trga, ustrezna pravna podlaga pa je sestavljena iz zadevnih členov Pogodbe, ki so podlaga za pristojnosti Unije na tem področju. Predlagane spremembe temeljijo na isti pravni podlagi kot zakonodajna akta, ki se spreminjata, tj. predlog uredbe o spremembi CRR na členu 114 PDEU, predlog direktive o spremembi CRD pa na členu 53(1) PDEU. •Subsidiarnost (za neizključno pristojnost) Pravna podlaga spada na področje notranjega trga, ki se šteje za deljeno pristojnost, kot je opredeljena v členu 4 PDEU. Večina obravnavanih ukrepov pomeni posodobitve in spremembe obstoječega prava Unije in se kot takih nanaša na področja, na katerih je Unija že izvajala svojo pristojnost in te pristojnosti ne namerava prenehati izvajati. Namen nekaterih ukrepov (zlasti tistih, ki spreminjajo CRD) je zagotoviti dodatno stopnjo usklajenosti, da bi se dosledno dosegali cilji, določeni v navedeni direktivi. Ker so cilji, ki se jih prizadeva doseči s predlaganimi ukrepi, namenjeni dopolnitvi že obstoječe zakonodaje EU, jih je mogoče najbolje doseči na ravni EU in ne z različnimi nacionalnimi pobudami. Nacionalni ukrepi, katerih cilj je prenašanje pravil, ki po svoji naravi vsebujejo elemente mednarodnega značaja – na primer globalni standard, kot je Basel III, ali boljše obvladovanje okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj –, v veljavno zakonodajo, ne bi bili tako učinkoviti pri zagotavljanju finančne stabilnosti kot pravila EU. Če bi se ta pobuda obravnavala zgolj na nacionalni ravni, bi lahko to v zvezi z nadzorniškimi ukrepi, razkritji in podružnicami iz tretjih držav zmanjšalo preglednost in povečalo stroške arbitraže, kar bi lahko izkrivilo konkurenco in vplivalo na kapitalske tokove. Poleg tega bi bilo sprejetje nacionalnih ukrepov s pravnega vidika velik izziv, saj CRR že ureja bančne zadeve, vključno z utežmi tveganja, poročanjem in razkritji ter drugimi zahtevami, povezanimi s CRR. Zato se sprememba CRR in CRD šteje za najboljšo možnost. Vzpostavlja pravo ravnotežje med harmonizacijo pravil in ohranjanjem nacionalne prožnosti, kjer je to ključno, ne da bi pri tem ogrožala enotna pravila. Spremembe bi dodatno spodbujale enotno uporabo bonitetnih zahtev in zbliževanje nadzorniških praks ter zagotovile enake konkurenčne pogoje znotraj notranjega trga bančnih storitev. To je zlasti pomembno v bančnem sektorju, kjer številne kreditne institucije poslujejo na celotnem notranjem trgu EU. Polno sodelovanje in zaupanje znotraj enotnega mehanizma nadzora (EMN) ter znotraj kolegijev nadzornikov in pristojnih organov zunaj EMN sta bistvena za zagotovitev učinkovitega nadzora kreditnih institucij na konsolidirani podlagi. Nacionalni predpisi teh ciljev ne bi dosegli. •Sorazmernost Sorazmernost je sestavni del ocene učinka, ki je priložena predlogu. Predlagane spremembe na različnih regulativnih področjih so bile ločeno ocenjene glede na cilj sorazmernosti. Poleg tega je bilo na več področjih ocenjeno pomanjkanje sorazmernosti obstoječih pravil, analizirane pa so bile tudi posebne možnosti za zmanjšanje upravnega bremena in stroškov skladnosti s predpisi za manjše institucije. Na primer, za spremembe, ki za banke uvajajo zahteve glede predhodnega obveščanja o dogodkih z bonitetnim pomenom, se uporabljajo pragovi pomembnosti, pod katerimi o dogodkih ni treba obveščati. V novem okviru za podružnice iz tretjih držav za tiste podružnice, ki se štejejo za majhne in manj tvegane (podružnice iz tretjih držav druge kategorije), veljajo relativno manj stroge bonitetne zahteve in zahteve glede poročanja. In končno, nove zahteve za predhodno ocenjevanje sposobnosti in primernosti so bile umerjene tako, da zadevajo samo velike finančne institucije. •Izbira instrumenta Predlaga se, da se ukrepi izvedejo s spremembo CRR in CRD z uredbo oziroma direktivo. Predlagani ukrepi se dejansko sklicujejo na ali nadalje razvijajo že obstoječe določbe, vključene v ta pravna instrumenta (tj. okvir za izračun kapitalskih zahtev na podlagi tveganj, pooblastila in orodja, ki so na voljo nadzornikom po vsej Uniji). Nekatere predlagane spremembe CRD, ki vplivajo na pooblastila za izrekanje sankcij, bi državam članicam omogočile določeno stopnjo prožnosti za ohranitev različnih pravil pri njihovem prenosu v nacionalno zakonodajo. 3.REZULTATI NAKNADNIH OCEN, POSVETOVANJ Z DELEŽNIKI IN OCEN UČINKA •Naknadne ocene/preverjanja primernosti obstoječe zakonodaje Komisija je sprejela več ukrepov in izvedla različne pobude, da bi ocenila, ali sta sedanji bančni bonitetni okvir v EU in izvajanje preostalih mednarodnih standardov zadostna, da prispevata k zagotavljanju, da je bančni sistem EU stabilen in odporen na ekonomske šoke ter ostaja vzdržen vir stabilnega financiranja gospodarstva EU. Komisija je zbrala mnenja deležnikov o specifičnih temah na področjih kreditnega tveganja, operativnega tveganja, tržnega tveganja, tveganja CVA, poslov financiranja z vrednostnimi papirji ter glede izstopnega praga. Poleg teh elementov, povezanih z izvajanjem Basel III, se je Komisija posvetovala tudi o nekaterih drugih zadevah, da bi zagotovila usklajene in dosledne nadzorne prakse po vsej Uniji ter zmanjšala upravno breme institucij. Pred javnim posvetovanjem, ki je potekalo med oktobrom 2019 in začetkom januarja 2020, je bilo spomladi 2018 izvedeno prvo raziskovalno posvetovanje, v katerem so bila zbrana prva mnenja ciljne skupine deležnikov o mednarodnem sporazumu. Rezultati obeh posvetovanj so prispevali k pripravi zakonodajne pobude, ki spremlja oceno učinka. Vse zgornje pobude so zagotovile jasne dokaze, da je treba posodobiti in dopolniti sedanja pravila, da bi (i) dodatno zmanjšali tveganja v bančnem sektorju in (ii) okrepili sposobnost institucij za zadostno financiranje gospodarstva.

Povzetek posvetovanja je na voljo v Prilogi 2 k oceni učinka. •Zbiranje in uporaba strokovnih mnenj Komisija se je oprla na strokovno mnenje EBA, ki je pripravil analizo učinka na izvajanje končnih elementov reforme Basel III. Poleg tega so službe Komisije upoštevale makroekonomsko analizo ECB. Ta je predstavljena v oceni učinka in dopolnjuje prejšnjo makroekonomsko analizo, objavljeno decembra 2019. •Ocena učinka V oceni učinka je bilo poleg osnovnega scenarija brez ukrepanja Unije obravnavanih tudi več možnosti politike, ki zajemajo štiri ključne razsežnosti politike. Kot sta pokazala simulacijska analiza in makroekonomsko modeliranje v oceni učinka, naj bi izvajanje prednostnih možnosti in upoštevanje vseh ukrepov v predlogu po predvidenem prehodnem obdobju na dolgi rok (do leta 2030) povzročila tehtano povprečno povečanje minimalnih kapitalskih zahtev bank EU za +6,4 % do +8,4 %. Na srednji rok (do leta 2025) naj bi povečanje znašalo med +0,7 % in +2,7 %. Glede na ocene EBA bi lahko ta učinek povzročil, da bi moralo manjše število večjih bank EU (10 od 99 v preskusnem vzorcu) skupno zbrati dodatne zneske kapitala (manj kot 27 milijard EUR za 10 bank), da bi izpolnjevale nove minimalne kapitalske zahteve v okviru prednostne možnosti. Za primerjavo, 99 bank v vzorcu (ki predstavljajo 75 % sredstev bančnega sektorja EU) je na koncu leta 2019 imelo skupaj za 1 414 milijard EUR regulativnega kapitala, v letu 2019 pa je zabeležilo skupni dobiček v višini 99,8 milijarde EUR. Čeprav bi imele banke z uvedbo spremenjenih pravil enkratne upravne in operativne stroške, bi poenostavitve na podlagi več prednostnih možnosti (npr. odprava pristopov notranjih modelov) po pričakovanjih zmanjšale ponavljajoče se stroške v primerjavi s sedanjimi. •Primernost in poenostavitev ureditve Cilj te pobude je dokončati uvedbo mednarodnih bonitetnih standardov za banke, o katerih se je med letoma 2017 in 2020 dogovoril BCBS, v EU. To bi pomenilo dokončanje reforme Basel III v EU, ki jo je začel baselski odbor zaradi velike finančne krize. Ta reforma je že sama predstavljala celovit pregled bonitetnega okvira, ki je obstajal pred in med veliko finančno krizo, in sicer okvira Basel II (v EU se je okvir izvajal z Direktivo 2006/48/ES, tj. prvotno CRD). Komisija se je pri delu v zvezi z izvajanjem okvira zanašala na rezultate celovitega pregleda bonitetnega okvira, ki ga je opravil BCBS, ter prispevke EBA, ECB in drugih deležnikov. Zaradi čakanja na uvedbo končnih elementov reform Basel III v EU se preverjanje primernosti ali preverjanje v okviru programa ustreznosti in uspešnosti predpisov še nista izvedla. •Temeljne pravice EU je zavezana visokim standardom varstva temeljnih pravic in je podpisnica številnih konvencij o človekovih pravicah. V tem smislu ni verjetno, da bi predlog neposredno vplival na te pravice, kot so navedene v glavnih konvencijah ZN o človekovih pravicah, Listini Evropske unije o temeljnih pravicah, ki je sestavni del Pogodb EU, ter Evropski konvenciji o človekovih pravicah. 4.PRORAČUNSKE POSLEDICE Predlog nima posledic za proračun Unije. 5.DRUGI ELEMENTI •Načrti za izvedbo ter ureditev spremljanja, ocenjevanja in poročanja Po pričakovanjih predlagane spremembe ne bodo začele veljati pred letom 2023. Spremembe so tesno povezane z drugimi določbami CRR in CRD, ki že veljajo in se spremljajo od leta 2014, v zvezi z ukrepi, uvedenimi s svežnjem ukrepov za zmanjšanje tveganj, pa od 2019. BCBS in EBA bosta še naprej zbirala potrebne podatke za spremljanje ključnih metrik (kapitalski količniki, količnik finančnega vzvoda, mere likvidnosti). To bo omogočilo prihodnjo oceno učinkov novih orodij politike. Redni proces nadzorniškega pregledovanja in ovrednotenja (SREP) ter stresno testiranje bosta pomagala tudi spremljati učinek novih predlaganih ukrepov na zadevne institucije ter ocenjevati primernost prožnosti in sorazmernosti, ki se uporabljata zaradi posebnosti manjših institucij. EBA skupaj z EMN in pristojnimi nacionalnimi organi tudi razvija integrirano orodje za poročanje (EUCLID), ki naj bi bilo uporaben instrument za spremljanje in ocenjevanje učinka reform. Poleg tega bo Komisija še naprej sodelovala v delovnih skupinah BCBS in v skupni projektni skupini, ki sta jo ustanovila Evropska centralna banka (ECB) in EBA, ki spremljajo gibanje kapitala in likvidnostnih pozicij institucij na globalni ravni oziroma v EU. •Obrazložitveni dokumenti (za direktive) Obrazložitveni dokumenti niso potrebni.





•Natančnejša pojasnitev posameznih določb predloga Neodvisnost pristojnih organov Nedavni dogodki so izpostavili potrebo po jasnejših in bolj operativnih določbah glede načela neodvisnosti pristojnih organov. Zato je člen 4 spremenjen, da je pojasnjeno, kako morajo države članice zagotoviti, da je ohranjena neodvisnost pristojnih organov, vključno z njihovimi uslužbenci in organi upravljanja. Uvedene so minimalne zahteve za preprečevanje nasprotij interesov pri nadzorniških nalogah pristojnih organov, njihovih uslužbencev in organov upravljanja, EBA pa je zadolžen za razvoj povezanih smernic, pri čemer mora upoštevati mednarodne dobre prakse. Nadzorniška pooblastila Da bi bila učinkovita, se bančna unija zanaša na zbliževanje nadzorniških praks in v končni fazi na zadostno raven usklajenosti različnih nacionalnih pravil, ki urejajo ravnanje nadzornikov. Določeno število razhajanj med državami članicami se v tem pogledu šteje za zelo škodljivo za pravilno delovanje bančne unije. To še zlasti velja za nadzorniška pooblastila. Čeprav CRD določa najmanjši niz nadzorniških pooblastil, ki morajo biti na voljo pristojnim organom po Uniji, so v številnih državah članicah nekatera že uveljavljena, medtem kot v drugih še manjkajo. To stanje povzroča neenake konkurenčne pogoje in potencialno regulativno arbitražo. Prav tako nekaterim pristojnim organom onemogoča poseganje v nekatere transakcije nadzorovanega subjekta, ki lahko vodijo do velikih bonitetnih pomislekov in/ali pomislekov v zvezi s pranjem denarja ali financiranjem terorizma. Da bi se to uredilo, predlog Komisije razširja seznam nadzorniških pooblastil, ki so na voljo v CRD za pristojne organe, na posle, kot so pridobitve pomembnega deleža v finančnem ali nefinančnem subjektu s strani kreditne institucije (novo poglavje 3 in trenutni naslov III), pomemben prenos sredstev ali obveznosti (novo poglavje 4) in združitve ali delitve (novo poglavje 5). Ta nadzorniška pooblastila bodo zagotovila, da so pristojni organi obveščeni vnaprej (členi 27a, 27f in 27j), imajo na voljo vse potrebne informacije za bonitetno oceno teh poslov in lahko navsezadnje nasprotujejo dokončanju poslov (členi 27b, 27g in 27k), ki so škodljivi za bonitetni profil nadzorovanih subjektov, ki jih izvajajo. Ta nova nadzorniška pooblastila so oblikovana tako, da ostajajo sorazmerna in zlasti da preprečujejo nepotrebno upravno breme za nadzorovane subjekte in pristojne organe. Za začetek se pooblastila, povezana s pridobitvijo kvalificiranih deležev in prenosom sredstev in obveznosti s strani kreditnih institucij, uporabljajo samo v primeru transakcij, ki se štejejo za pomembne. Določen je mehanizem implicitne odobritve, podoben tistemu, ki je vzpostavljen za pridobitev pomembnih deležev v kreditnih institucijah, da se nadzorovanim subjektom zagotovi pravna varnost ter prepreči, da bi se morali pristojni organi ukvarjati s standardnim postopkom sprejemanja odločitev, kadar ta ni potreben. Predhodna odobritev pristojnega organa se v vseh primerih zahteva samo za združitve in delitve (razen če gre za notranji posel skupine), če ne vodi do položaja, v katerem bi moralo novo podjetje, ki nastane po združitvi ali delitvi, zaprositi za dovoljenje za kreditne institucije ali odobritev za finančne holdinge. Da bi se zagotovil skupen jezik med različnimi ocenami (po možnosti zaradi vključenosti več pristojnih organov), ki bi se lahko izvedle za en sam posel, se poleg tega pričakuje tesno sodelovanje med pristojnimi organi, ki ga urejajo zahteve glede vzajemnega obveščanja in deljenja informacij (členi 27c, 27h in 27k). Za olajšanje tega sodelovanja, pa tudi za zagotovitev ustrezne racionalizacije postopkov za obveščanje in ocenjevanje ter preprečevanje nepotrebnega upravnega bremena za nadzorovane subjekte in pristojne organe, se predlaga določeno število pooblastil za EBA, ki bodo dopolnjevala pravni okvir, ki je v CRD predviden za ta nova nadzorniška pooblastila. Ta pooblastila se nanašajo na zadeve, kot so informacije, ki jih je treba poslati pristojnim organom, postopek ocenjevanja, dodatne podrobnosti o ustreznih merilih ocenjevanja ali sodelovanje med različnimi pristojnimi organi, ki so lahko vključeni. O teh spremembah so potekale posebne razprave strokovne skupine za bančništvo, plačila in zavarovanje. Sposobnost in primernost Okvir za sposobnost in primernost je eno od najmanj usklajenih področij v zakonodaji EU za nadzor bank, zato se spremembe CRD štejejo za potrebne, da se zagotovi bolj dosleden, učinkovit in uspešen nadzor nad člani upravljalnega organa in nosilci ključnih funkcij. Kljub prizadevanjem regulatorjev in nadzornikov za zagotovitev nadaljnjega zbliževanja nadzornih praks so potrebne zakonodajne spremembe, da se izboljša njihov nadzor. Trenutni okvir za člane upravljalnih organov na podlagi nacionalnih zakonov za izvajanje CRD temelji večinoma na načelih in zato ne določa podrobnosti o tem, kako in kdaj bi morali nadzorniki izvajati ocene sposobnosti in primernosti. Kar zadeva nosilce ključnih funkcij, je odsotnost opredelitve in okvira v CRD privedla do tega, da jih nekateri nadzorniki niso ustrezno identificirali in tako niso izvedli ocene njihove primernosti za opravljanje dolžnosti, medtem ko jih drugi izvajajo na najrazličnejše načine. To razdrobljeno regulativno okolje je akutna težava, zlasti v bančni uniji. Zato se poleg meril sposobnosti in primernosti v členu 91 uvajata še člena 91a in 91b, ki pojasnjujeta vlogo bank in pristojnih organov pri preverjanju skladnosti članov upravljalnih organov, vključno s trenutkom take ocene. Dodana sta tudi člena 91c in 91d, ki določata minimalne zahteve za nosilce ključnih funkcij. Za zagotovitev finančne stabilnosti bi bilo treba v nujnih primerih, ko pride do odstavitve ali zamenjave članov upravljalnega organa ali višjega vodstva v okviru uporabe ukrepov zgodnjega posredovanja ali izvajanja ukrepa reševanja s strani pristojnih organov ali organov za reševanje, oceno sposobnosti in primernosti izvesti po tem, ko te osebe prevzamejo svoje dolžnosti. Pojasnitev medsebojnega delovanja med izjavo o propadu ali verjetnem propadu in odvzemu dovoljenja Člen 18 je spremenjen, in sicer je pojasnjeno, da ima pristojni organ, kadar ta organ ali organ za reševanje za institucijo razglasi, da propada ali bo verjetno propadla, pooblastilo za odvzem dovoljenja za opravljanje bančnih storitev. Nekateri nedavni primeri so izpostavili neoptimalno usklajenost bonitetnega okvira in okvira za reševanje. Na primer, v skladu z okvirom Unije za reševanje bank je lahko razlog za ugotovitev, da kreditna institucija propada ali bo verjetno propadla, poleg dejanske insolventnosti ali dejanske nelikvidnosti tudi verjetna insolventnost ali verjetna nelikvidnost. Na drugi strani nacionalni insolvenčni zakoni običajno zahtevajo, da pride do dejanske insolventnosti in/ali dejanske nelikvidnosti, preden se lahko začne postopek zaradi insolventnosti. Nekateri elementi, ki so vgrajeni v nacionalne zakonodajne okvire za insolventnost, se ne morejo obravnavati s spremembami CRD. Vendar se predlaga, da se v členu 18, točka (g), pojasni, da bi morala kreditna institucija v primeru, da propada ali bo verjetno propadla, a hkrati ne izpolnjuje drugih pogojev za začetek postopka reševanja (prisotnost javnega interesa, odsotnost tržne alternative za rešitev krize), prenehati opravljati bančne posle in biti likvidirana v skladu z nacionalnimi zakoni. Okoljska, socialna in upravljavska tveganja Za obravnavanje znatnih tveganj, s katerimi se bodo soočale kreditne institucije zaradi podnebnih sprememb in globoke gospodarske preobrazbe, ki bo potrebna za upravljanje tega ter drugih okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj, so uvedene nove določbe in prilagojenih več členov v CRD in CRR. Določbe v členu 133 o okviru za blažilnik sistemskih tveganj se že lahko uporabljajo za obravnavanje različnih vrst sistemskih tveganj, ki lahko vključujejo tveganja, povezana s podnebnimi spremembami. Ustrezni pristojni ali imenovani organi, kakor je ustrezno, lahko zahtevajo, da kreditne institucije vzdržujejo blažilnik sistemskih tveganj za obravnavanje tveganj, ki bi lahko imela resne negativne posledice za finančni sistem in realni sektor gospodarstva v državah članicah, kadar se naložitev stopnje blažilnika sistemskih tveganj šteje za učinkovito in sorazmerno za zmanjševanje tveganja. V skladu s členom 133(5) se lahko ukrepi, ki jih sprejmejo ustrezni pristojni ali imenovani organi na podlagi člena 133, uporabljajo v nekaterih skupinah ali podskupinah izpostavljenosti, na primer tistih, ki se nanašajo na fizična tveganja in tveganja v zvezi s prehodom, povezana s podnebnimi spremembami. Primernost makrobonitetnega okvira za obravnavanje takih tveganj bo ocenjena na celovit in strukturiran način v pregledu makrobonitetnega okvira leta 2022. Člen 73 in člen 74 CRD sta spremenjena, tako da zahtevata, da se kratko-, srednje- in dolgoročna okoljska, socialna in upravljavska tveganja vključijo v strategije ter procese kreditnih institucij za ocenjevanje notranjih kapitalskih potreb in ustreznega notranjega upravljanja. V členu 76 sta uvedena tudi sklicevanje na trenutne in prihodnje učinke okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj ter zahteva za upravljalni organ, da razvije konkretne načrte za obravnavanje teh tveganj. S členom 87a CRD je v bonitetni okvir uvedena razsežnost trajnostnosti za zagotovitev boljšega upravljanja okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj ter spodbujanje boljše razporeditve bančnega financiranja po trajnostnih projektih, s čimer se bo prispevalo k prehodu na bolj trajnostno gospodarstvo. Člen 87a tudi omogoča pristojnim organom, da pregledajo usklajenost bank z ustreznimi cilji politik Unije ali širšimi trendi na področju prehoda v zvezi z okoljskimi, socialnimi in upravljavskimi tveganji ter kako banke upravljajo ta tveganja na kratek, srednji in dolgi rok, kar naj bi privedlo do boljšega razumevanja teh tveganj in pristojnim organom omogočilo obravnavanje pomislekov v zvezi s finančno stabilnostjo, do katerih bi lahko prišlo, če bi kreditne institucije še naprej neustrezno vrednotile okoljska, socialna in upravljavska tveganja. Za zagotovitev doslednosti ocen okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj člen 87a pooblašča EBA, da podrobneje določi merila za ocenjevanje okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj, vključno s tem, kako bi jih bilo treba odkrivati, meriti, upravljati in spremljati, ter kako bi morale kreditne institucije sestaviti konkretne načrte za obravnavanje odpornosti na okoljska, socialna in upravljavska tveganja in njihovih dolgoročnih negativnih učinkov ter za notranje stresno testiranje v zvezi s tem.

Kar zadeva proces nadzorniškega pregledovanja in ovrednotenja (SREP), je EBA s členom 98 podeljeno pooblastilo za izdajanje smernic o enotni vključitvi okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj v SREP. Zaradi pomembnosti v prihodnost usmerjenih stresnih testov za merjenje z okoljem povezanih in drugih okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj v procesu pregledovanja in ovrednotenja (SREP) v skladu s členom 97 je spremenjen člen 100, tako da je EBA omogočeno, da skupaj z drugima evropskima nadzornima organoma razvije dosledne standarde za metodologije za stresno testiranje teh tveganj, pri čemer bo prednost dana z okoljem povezanim tveganjem, medtem ko se bodo podatki o okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganjih ter povezane metodologije razvijali, da bodo lahko zajemali druge dejavnike. Za olajšanje SREP za izpostavljenosti kreditnih institucij, upravljanja in upravljanja okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj je spremenjen člen 98, tako da se od pristojnih organov zahteva, da pri svojem pregledu in ovrednotenju ocenijo ustreznost izpostavljenosti institucije ter njenih ureditev, strategij, postopkov in mehanizmov za obvladovanje teh tveganj. Da bi se pristojnim organom olajšalo, da obravnavajo okoljska, socialna in upravljavska tveganja, ki vplivajo na bonitetni položaj banke na kratek, srednji in dolgi rok, ter da bi se upoštevale posebnosti te kategorije tveganja, je v členu 104 dodano konkretno nadzorniško pooblastilo za obravnavanje okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj. Neposredno opravljanje bančnih storitev v EU s strani subjektov iz tretjih držav Za kreditne institucije se uporabljajo bonitetni predpisi in nadzor, da bi se čim bolj zmanjšalo tveganje propada in da bi se lahko, kadar do njega pride, propad upravljal, da se prepreči njegovo neurejeno širjenje na druge kreditne institucije in udeležence na trgu in posledično zlom finančnega sistema (tveganje širjenja negativnih učinkov). Torej je eden od glavnih namenov bonitetnih predpisov in nadzora varovati finančno stabilnost Unije in njenih držav članic. Ob upoštevanju tega cilja je bistveno preprečiti, da bi se deli ali segmenti trgov znašli zunaj obsega ali dometa sistema bonitetnih predpisov in nadzora, saj bi se lahko v takem scenariju v teh segmentih nenadzorovano nakopičila tveganja in se razširila na druge dele finančnega sistema z zelo škodljivimi učinki. To je zlasti pomembno za tiste dele finančnih trgov, v katere so kreditne institucije tesno vpete. Finančna kriza 2008–2009 je zadnji precedenčni primer iz preteklosti, ki izpostavlja, kako lahko majhni tržni segmenti postanejo vir znatnih groženj za finančno stabilnost Unije in njenih držav članic, če ostanejo zunaj obsega bonitetnih predpisov in nadzora. Zato je za opravljanje bančnih storitev v Uniji potrebna fizična prisotnost v državi članici prek podružnice ali pravne osebe, saj se lahko samo prek take fizične prisotnosti za kreditne institucije učinkovito uporabljajo bonitetni predpisi in nadzor v Uniji. Nasprotno pa opravljanje bančnih storitev v Uniji brez podružnice ali pravne osebe s sedežem v državi članici prispeva k ustvarjanju take vrste tržnih segmentov, ki niso zajeti v obseg in domet bonitetnih predpisov in nadzora Unije in v katerih se lahko nenadzorovano nabirajo tveganja, kar lahko na koncu ogrozi finančno stabilnost Unije ali njenih držav članic. Zato morajo subjekti iz tretjih držav ustanoviti podružnico v državi članici in zanjo zaprositi za dovoljenje v skladu z naslovom VI CRD kot pogoj za začetek izvajanja bančnih dejavnosti v tej državi članici. V CRD je vstavljen člen 21c, ki izrecno določa to zahtevo. Vendar te zahteve ni treba uporabljati v primerih, v katerih taki subjekti iz tretjih držav opravljajo bančne storitve s strankami in partnerji v državi članici na podlagi povpraševanja po storitvah na lastno pobudo, saj je v takih primerih zadevna stranka ali partner tisti, ki pristopi k subjektu v tretji državi in povprašuje po storitvi.

Podružnice iz tretjih držav Pregled podružnic iz tretjih držav v EU Na dan 31. decembra 2020 je bilo v EU 106 podružnic iz tretjih držav, ki so bile razporejene po 17 državah članicah. Združeni znesek skupnih sredstev, ki so jih imele na ta datum, je znašal nekoliko nad 510 milijard EUR, od česar 86 % odpade na samo štiri države članice (Belgija, Francija, Nemčija in Luksemburg). Videti je, da se pojavlja trend večje uporabe podružnic iz tretjih držav za dostop do bančnih trgov držav članic, saj je leta 2020 glede na leto 2019 skupno število podružnic iz tretjih držav povečalo za 14, znesek njihovih sredstev pa za 120,5 milijarde EUR. Vir: poročilo EBA o podružnicah iz tretjih držav (PTD). Čeprav je večina podružnic iz tretjih držav (70 od 106) imela manj kot 3 milijarde EUR sredstev, sta dve posamezni podružnici iz tretjih držav imeli sredstva v višini nad 30 milijard EUR, še 14 podružnic iz tretjih držav pa je imelo med 10 milijard EUR in 30 milijard EUR sredstev (v primerjavi s šestimi na isti datum leto poprej). Na dan 31. decembra 2020 so podružnice iz tretjih držav v EU izvirale iz 23 držav, od tega jih je največ izviralo iz Kitajske (18), Združenega kraljestva (15), Irana (10), ZDA (9) in Libanona (9). Več skupin iz tretjih držav (23) ima podružnice v več kot eni državi članici. Poleg tega imajo nekatere od teh skupin iz tretjih držav v EU tudi eno ali več podrejenih družb. Na primer, 14 skupin iz tretjih držav ima podružnico in podrejeno družbo v isti državi članici. Od teh ima 9 skupin iz tretjih držav v EU eno podrejeno družbo in dve ali več podružnici. Dve skupini iz tretjih držav sta dvojno prisotni, tj. imata podružnico in podrejeno družbo, v več kot eni državi članici. Največjih 15 skupin iz tretjih držav, ki poslujejo v EU, ima več kot ¾ svojih sredstev v EU v podružnicah. Kar zadeva učinek prisotnosti podružnic iz tretjih držav v EU, se ta lahko meri z naslednjima dvema metrikama: (a)deležem združenih skupnih sredstev podružnice iz tretje države na državo članico na dan 31. decembra 2019 glede na velikost nacionalnega bančnega sistema. Ta delež je nižji od 1 % v sedmih državah članicah, med 1 % in 10 % v šestih državah članicah ter večji od 25 % v eni državi članici;

(b)deležem združenih skupnih sredstev podružnice iz tretje države na državo članico na dan 31. decembra 2019 glede na velikost nacionalnega BDP. Ta delež je nižji od 1 % v sedmih državah članicah, med 1 % in 10 % v šestih državah članicah ter večji od 25 % v eni državi članici. Kar zadeva poslovne modele in glede na razpoložljive informacije, 50 podružnic iz tretjih držav posluje kot univerzalne banke, 48 pa jih posluje samo z velikimi strankami. Samo štiri podružnice iz tretjih držav opravljajo bančne storitve za prebivalstvo. Aktualni izzivi Kot je opisano v prejšnjem oddelku, so podružnice iz tretjih držav v EU že precej prisotne. Podružnice iz tretjih držav v različnih primerih skupno že predstavljajo zelo pomemben znesek sredstev glede na velikost BDP ali bančnega sektorja države članice, v kateri so ustanovljene. Za nekatere podružnice iz tretjih držav posamična vrednost sredstev presega prag, zaradi katerega bi se štele za pomembne institucije pod neposrednim nadzorom Evropske centralne banke (ECB) v okviru enotnega mehanizma nadzora (EMN). Vendar podružnice iz tretjih držav ostajajo zunaj obsega EMN in zanje ne veljajo nadzorniške zahteve iz CRD, ker niso kreditne institucije z dovoljenjem na podlagi poglavja 1 naslova III navedene direktive. Ne glede na tako ozadje ustanavljanje podružnic iz tretjih držav za opravljanje bančnih storitev v EU v osnovi ureja nacionalna zakonodaja, saj so bile šele nedavno v okviru CRD V usklajene samo obveznosti glede pomembnih informacij v zvezi z njimi. To ustvarja razdrobljeno regulativno okolje, ki povzroča različne zahteve za podružnice iz tretjih držav v vsaki državi članici in znatne izzive za pristojne organe, ki želijo ustrezno spremljati tveganja, ki izhajajo iz dejavnosti, ki jih izvajajo v EU. Na primer: (a)zaradi popolne odsotnosti skupnega bonitetnega ali upravljavskega regulativnega okvira za podružnice iz tretjih držav za nekatere v določenih državah članicah veljajo zgolj omejene zahteve; (b)obstoječi mehanizmi za nadzorniško sodelovanje v EU ne zajemajo podružnic iz tretjih držav, kar ustvarja pomanjkljivosti v smislu, da podružnice iz tretjih držav ustvarjajo tveganja, ki se lahko neovirano prelivajo na druge subjekte v skupini ali na trg. Na primer, ker ni nobenih zahtev za pristojne organe, da izmenjajo izčrpne informacije o podružnicah iz tretjih držav, organi, ki nadzorujejo skupino iz tretje države v eni državi članici, nimajo dovolj informacij o podružnicah te iste skupine v drugi državi članici in tako tudi nimajo ustreznih orodij za obravnavanje takih tveganj potencialnega prelivanja; (c)več skupin iz tretjih držav za izvajanje svojih dejavnosti v EU uporablja zapletene pravne strukture s kombinacijo podrejenih družb in podružnic ali, odvisno od storitev, ki jih opravljajo, čezmejnih poslov. Take zapletene strukture so lahko nepregledne in jih pristojni organi težko ustrezno nadzorujejo glede na različne in nepovezane zahteve, ki se uporabljajo za vsako od njih. Na primer, dvojne funkcije članov upravljalnih organov lahko vodijo do nasprotij interesov, prilagodljivo knjiženje in računovodenje pa lahko povzročita prelaganje tveganj z enega subjekta na drugega; (d)čeprav bi morale podružnice iz tretjih držav opravljati storitve samo v državah članicah, v katerih so ustanovljene, uveljavljanje skladnosti s to zahtevo ni samo zahtevno, ampak v skladu s trenutnim okvirom skoraj nemogoče zaradi vedno večje digitalizacije finančnih storitev. Podružnice iz tretjih držav zbujajo tudi pomisleke glede regulativne arbitraže. Če država članica ustanovitve uporablja nizke bonitetne standarde, lahko podružnice iz tretjih držav skupinam iz tretjih držav dejansko omogočijo, da spodkopavajo zahteve EU za banke, kadar za njihov glavni sedež veljajo manj strogi bonitetni ali nadzorniški standardi v zadevni tretji državi. Usklajen okvir za podružnice iz tretjih držav Glede na pomembnost obstoječih podružnic iz tretjih držav na bančnih trgih EU in trenutno razpršene in nepovezane bonitetne ter nadzorniške zahteve, ki veljajo zanje, je očitno, da obstajajo tveganja za finančno stabilnost in celovitost trgov EU, pa tudi priložnosti za regulativno arbitražo, ki jih je treba obravnavati z novim, usklajenim okvirom za podružnice iz tretjih držav. Čeprav ohranitev obstoječe ureditve ni zaželena, bi lahko bila uporaba celotnega sklopa bonitetnih in nadzorniških zahtev, ki veljajo za kreditne institucije v skladu s CRR in CRD, za podružnice iz tretjih držav nesorazmerna, saj ne bi ustrezno obravnavala njihovih posebnih značilnosti v primerjavi s kreditnimi institucijami, ki imajo glavni sedež v EU, ter imela pomembne negativne učinke za take podružnice iz tretjih držav. Namesto tega bi bil ustreznejši pristop ustvariti začasen sklop minimalno usklajenih zahtev, ki bi temeljil na obstoječih nacionalnih okvirih držav članic, ki so trenutno v veljavi, ter zagotavljal minimalne standarde in dosledne zahteve po vsej Uniji. Tak okvir bi zagotovil potrebno jasnost, predvidljivost in preglednost za subjekte iz tretjih držav, ki želijo opravljati bančne storitve prek podružnic v eni ali več državah članicah. Poleg tega bi zahteve EU za podružnice iz tretjih držav uskladil z uveljavljenimi mednarodnimi praksami, saj številne tretje države uporabljajo podobne ali enakovredne zahteve za podružnice tujih bank, ki delujejo na njihovih ozemljih. Naslov VI CRD je zato spremenjen, da vključuje določbe o naslednjem: (a)dovoljenje: za ustanovitev podružnic iz tretjih držav se uporabljajo ekspliciten postopek izdaje dovoljenja in minimalne zahteve. Te zahteve morajo vključevati sporazume o sodelovanju in izmenjavi informacij, v skladu s katerimi imajo pristojni organi podružnic iz tretjih držav (i) dostop do dovolj informacij o subjektu v tretji državi, ki je glavni sedež podružnice („matična družba“ podružnice iz tretje države), in (ii) možnost sodelovanja z nadzornimi organi matične družbe, kolikor je potrebno ali ustrezno za učinkovit nadzor nad podružnico iz tretje države v državi članici; (b)minimalne regulativne zahteve: te sestavljajo obveznosti za podružnice iz tretjih držav, da: (i)vzdržujejo minimalni jamstveni kapital, izračunan kot odstotek obveznosti podružnice za večje in bolj tvegane podružnice iz tretjih držav (prva kategorija) ali kot fiksen znesek za manjše podružnice iz tretjih držav (druga kategorija); (ii)izpolnjujejo likvidnostno zahtevo, ki mora biti za podružnice iz tretjih držav prve kategorije ista kot zahteva glede likvidnostnega kritja, ki se uporablja za kreditne institucije v skladu z Delegirano uredbo Komisije (EU) 2015/61; (iii)izpolnjujejo zahteve glede notranjega upravljanja in nadzora tveganj ter izvajajo ureditve knjiženja, namenjene sledenju sredstvom in obveznostim, povezanim s posli, ki jih podružnica iz tretje države izvaja v državi članici;

(c)zahteve glede poročanja: podružnice iz tretjih držav morajo svojim pristojnim organom redno poročati (i) informacije o svojem izpolnjevanju zahtev iz CRD in nacionalne zakonodaje ter (ii) finančne informacije v zvezi s sredstvi in obveznostmi v svojih knjigah; (d)nadzor: pristojni organi morajo redno pregledovati, kako podružnice iz tretjih držav izpolnjujejo regulativne zahteve, vključno za namene preprečevanja pranja denarja, in sprejemati nadzorniške ukrepe za zagotavljanje izpolnjevanja ali ponovnega izpolnjevanja teh zahtev. Pristojni organi podružnic iz tretjih držav prve kategorije jih morajo vključiti v kolegij nadzornikov zadevne skupine, če ta že obstaja, sicer pa vzpostaviti začasni kolegij za podružnice iz tretjih držav prve kategorije iste skupine, ki posluje v več kot eni državi članici. Zaradi sorazmernosti in zlasti, da se prepreči nepotrebno dodatno upravno breme za majhne oziroma manjše podružnice iz tretjih držav, sta obseg in raven bonitetnih zahtev prilagojena, da se razlikuje med podružnicami iz tretjih držav prve in druge kategorije. Prvo od teh kategorij sestavljajo večje podružnice iz tretjih držav (tj. tiste, ki imajo sredstva v višini 5 milijard EUR ali več), podružnice iz tretjih držav, ki imajo dovoljenje za sprejemanje vlog od prebivalstva, in podružnice iz tretjih držav, ki se štejejo za „nekvalificirane“, pri čemer sta zadnji dve vrsti podružnic vključeni ne glede na njihovo velikost. V drugo kategorijo sodijo vse podružnice iz tretjih držav, ki niso razvrščene v prvo kategorijo. Podružnica iz tretje države se šteje za „kvalificirano“, kadar ima glavni sedež v državi, ki (i) ima vzpostavljen nadzorniški in regulativni okvir za banke ter zahteve glede zaupnosti, ki so bile ovrednotene kot enakovredne tistim v Uniji, in (ii) ni uvrščena na seznam tretjih držav z visokim tveganjem, ki imajo v svojih ureditvah za preprečevanje pranja denarja in boj proti financiranju terorizma strateške pomanjkljivosti. Države članice morajo zagotoviti, da imajo njihovi pristojni organi potrebna pooblastila, da od podružnic iz tretjih držav, ustanovljenih na njihovem ozemlju, zahtevajo, da v posebnih primerih zaprosijo za dovoljenje kot podrejene institucije (pooblastilo zahtevati ustanovitev podrejene institucije). Na primer, to pooblastilo mora biti mogoče uporabiti za podružnico iz tretje države, ki izvaja transakcije ali posle s partnerji v drugih državah članicah v nasprotju s pravili notranjega trga. Poleg tega mora biti isto pooblastilo razpoložljivo tudi za uporabo v primerih, v katerih podružnica iz tretje države predstavlja tveganje za finančno stabilnost zadevne države članice ali EU ob upoštevanju nekaterih kazalnikov sistemskega tveganja iz CRD, ki so podrobneje določeni v regulativnih tehničnih standardih. Če imajo podružnice iz tretjih držav v svojih knjigah sredstva v znesku, ki je enak ali višji od 30 milijard EUR, morajo pristojni organi redno ocenjevati, ali take podružnice iz tretjih držav predstavljajo podobno raven tveganja za finančno stabilnost zadevne države članice in EU kot institucije, ki so opredeljene kot „sistemske“ v skladu s CRR in CRD (ocena sistemske pomembnosti). Prag 30 milijard EUR se mora izračunati ob upoštevanju sredstev, knjiženih s strani vseh podružnic v EU, v eni ali več državah članicah, ki pripadajo isti skupini iz tretje države, in biti izmerjen kot povprečje v obdobju treh zaporednih let ali kot minimalni absolutni prag, dosežen vsaj tri leta v obdobju petih zaporednih let. Pristojni organi morajo za namene izvajanja ocene sistemske pomembnosti upoštevati kazalnike sistemskega tveganja iz prejšnjega odstavka. Kadar pristojni organi glede na te kazalnike sklenejo, da so zadevne podružnice iz tretjih držav sistemske, lahko od takih podružnic zahtevajo, da zaprosijo za dovoljenje kot podrejene institucije na podlagi CRD, da lahko še naprej opravljajo bančne dejavnosti v državi članici in v EU (zahteva po ustanovitvi podrejenega subjekta). Pristojni organi se lahko alternativno odločijo (i) zahtevati, da podružnice iz tretjih držav prestrukturirajo svoje dejavnosti ali sredstva tako, da prenehajo izpolnjevati merila sistemske pomembnosti oziroma dosegati prag 30 milijard EUR (zahteva po prestrukturiranju); ali (ii) naložiti dodatne zahteve v okviru drugega stebra za podružnice in podrejene institucije skupine iz tretje države v EU (npr. dodatne zahteve glede kapitala, likvidnosti, poročanja ali razkritij), kadar so te zahteve v okviru drugega stebra primerne in zadostne za zmanjševanje tveganj za finančno stabilnost (zahteve v okviru drugega stebra). Pristojni organi se lahko odločijo, da podružnicam iz tretjih držav ne bodo naložili nobene od zgornjih zahtev samo, če lahko utemeljijo, da se ob odsotnosti teh zahtev tveganja, ki jih take podružnice iz tretjih držav predstavljajo za finančno stabilnost in celovitost trgov, ne bi bistveno povečala (odločitev o odložitvi). Pristojni organi morajo svojo odločitev o odložitvi ponovno oceniti v enem letu od datuma sprejetja odločitve. Oceno sistemske pomembnosti podružnic, ki pripadajo skupini iz tretje države s podružnicami in podrejenimi družbami v več državah v EU, mora voditi (i) konsolidacijski nadzornik zadevne skupine v Uniji, pri čemer se uporablja člen 111 CRD; (ii) pristojni organ, ki bi postal konsolidacijski nadzornik skupine v EU v skladu z navedenimi členom, če bi se podružnice iz tretje države obravnavale kot podrejene institucije; ali (iii) EBA, če glavni pristojni organ ni začel ocene ali se hipotetični konsolidacijski nadzornik ni določil v treh mesecih. Odločitev, ali naj se naloži katera od zgornjih zahtev ali naj se njihova naložitev odloži, v zvezi s podružnicami iz tretjih držav, ki so bile ocenjene kot pomembne, mora biti skupna odločitev, ki jo sprejmejo glavni pristojni organ in pristojni organi, odgovorni za nadzor podružnic in podrejenih družb iste skupine iz tretje države. Poleg tega novi okvir za podružnice iz tretjih držav ne nadomešča ali preprečuje možnosti, ki jo morda trenutno imajo države članice, da po lastni presoji naložijo splošno zahtevo za subjekte s sedežem v določenih tretjih državah, da bančne dejavnosti na njihovem ozemlju izvajajo prek podrejenih družb z dovoljenjem v skladu s poglavjem 1 naslova III CRD. Učinek novega okvira V skladu s predlaganim okvirom bodo morale podružnice iz tretjih držav, ki trenutno poslujejo v EU, ponovno pridobiti dovoljenje. Vendar bi stroške, povezane z zagotavljanjem skladnosti s predpisi, in prehodne stroške v zvezi s tem dovoljenjem in nadaljnjim poslovanjem znatno zmanjšale naslednje okoliščine: (a)po 18-mesečnem obdobju za prenos direktive bodo imele podružnice iz tretjih držav na voljo prehodno obdobje 12 mesecev, da zaprosijo za dovoljenje, in bodo tako lahko prehodne stroške razporedile po tem obdobju; (b)zahteve glede dovoljenja in bonitetne zahteve v veliki meri temeljijo na obstoječih nacionalnih zahtevah v različnih državah članicah in ker novi okvir vsebuje zahteve, ki so zelo podobne, bi imele podružnice iz tretjih držav zgolj omejene stroške za prilagoditev zahtevam; (c)na podlagi podatkov z dne 31. decembra 2020 bi se v drugo kategorijo uvrstilo 40 od 106 podružnic iz tretjih držav, ki imajo dovoljenje za poslovanje v različnih državah članicah, zato bi za teh 40 podružnic v novem okviru veljalo relativno manj bonitetnih in poročevalskih zahtev; (d)na podlagi istih podatkov in na navedeni datum so samo tri podružnice iz tretjih držav imele v knjigah evidentirana sredstva v višini nad 30 milijard EUR in bi se zanje zato izvedla ocena sistemske pomembnosti. Čeprav bodo podružnice iz tretjih držav morda imele dodatne stroške z izpolnjevanjem novih poročevalskih zahtev, bi bili ti upravičeni zaradi doseganja cilja večje zaščite finančne stabilnosti in celovitosti trgov. Pregled ureditve upravnih sankcij Uvajajo se periodične denarne kazni kot novo orodje za uveljavljanje pravil, katerih cilj je zagotoviti, da kreditne institucije hitro zagotovijo skladnost z bonitetnimi pravili. Poleg tega se jasno razlikuje med periodičnimi denarnimi kaznimi in upravnimi kaznimi. Seznam kršitev, za katere se naložijo upravne kazni in sankcije, je dopolnjen z bonitetnimi zahtevami, ki jih trenutno ni na seznamu kršitev, ki se sankcionirajo, v skladu s členom 67 CRD. Člena 66 in 67 sta spremenjena, da se pojasni opredelitev „skupnega letnega neto prometa“, ki je zdaj opredeljen s sklicevanjem na kazalnik poslovanja iz novega člena 314 CRR. Za zagotovitev enakih konkurenčnih pogojev na področju pooblastil za sankcioniranje morajo države članice določiti upravne kazni, periodične denarne kazni in druge upravne ukrepe v zvezi s kršitvami nacionalnih določb za prenos CRD in CRR. Poleg tega so uvedena postopkovna varovala za učinkovito uporabo kazni, zlasti v primeru v primeru kopičenja upravnih kazni in kazni, naloženih po kazenskem pravu, za isto kršitev. Za ta namen je spremenjen člen 70 CRD, ki od držav članic zahteva, da določijo pravila za sodelovanje med pristojnimi organi in sodnimi organi v primeru podvajanja kazenskih in upravnih postopkov in kazni za isto kršitev. Cilj teh pravil je zagotoviti zadostno raven zaščite za fizične ali pravne osebe, v zvezi s katerimi pride do tega podvajanja postopkov, v skladu z načelom ne bis in idem. Pregled sestave zahtev v okviru drugega stebra CRD V je za povečanje notranje povezanosti regulativnega okvira uskladila naravo regulativnega kapitala, ki ga morajo imeti banke za izpolnjevanje kapitalske zahteve v okviru drugega stebra, s sestavo minimalnega kapitala kapitalske zahteve v okviru prvega stebra. Z odstopanjem od splošnega pravila iz člena 104a(4) CRD se lahko nadzorniki odločijo, za vsak primer posebej, da bodo naložili kapitalske zahteve v okviru drugega stebra z višjim deležem temeljnega kapitala ali navadnega lastniškega temeljnega kapitala. Ta nova obravnava se je uvedla šele nedavno med koronavirusno krizo. Čeprav je še prezgodaj za celovite zaključke glede nedavne uskladitve, je prvi pregled potrdil uporabnost dosledne standardne sestave minimalnih (prvi steber) in dodatnih (drugi steber) kapitalskih zahtev.

Prilagoditve, povezane z uvedbo izstopnega praga Uvedba izstopnega praga pri izračunu zneska skupne izpostavljenosti tveganju (total risk exposure amount, TREA), kot je določen v členu 92 CRR, bo vplivala na tiste kapitalske zahteve, določene v CRD, katerih izračun je odvisen od TREA. Te zahteve so zahteva glede varovalnega kapitalskega blažilnika (capital conservation buffer, CCB), zahteva glede proticikličnega kapitalskega blažilnika (countercyclical capital buffer, CCyB), zahtevi glede blažilnika za globalne sistemsko pomembne institucije in druge sistemsko pomembne institucije (GSPI/DSPI), zahteva glede blažilnika sistemskih tveganj (systemic risk buffer, SyRB) in, v obsegu, v katerem pristojni organ uporablja pristop, ki jo od začetka določa kot odstotek TREA, zahteva v okviru drugega stebra (Pillar 2 requirement, P2R), specifična za institucijo. Dve od teh zahtev, in sicer P2R in SyRB, se lahko uporabljata za obravnavanje tveganj, ki so po naravi podobna tistim, obravnavanim z izstopnim pragom. Zato obstaja možnost, da se bodo nekatera tveganja (npr. modelsko tveganje), ko se bo začel uporabljati izstopni prag, upoštevala dvakrat. To je treba preprečiti. Mnenje EBA o dokončanju Basel III vključuje posebno priporočilo glede tega vprašanja in pristojne ter imenovane organe splošneje poziva, da ponovno premislijo o ustrezni ravni P2R oziroma SyRB, ko se bo začel uporabljati izstopni prag. Glede na navedeno predlog spreminja člena 104a in 133 CRD, ki določata pravila glede P2R oziroma SyRB, z uvedbo varoval, namenjenih preprečevanju neupravičenih povečanj P2R in zahteve SyRB po tem, ko bo institucija zavezana spoštovati izstopni prag: ·P2R in zahteva SyRB bosta „zamrznjeni“, da se preprečijo samodejna (imenovana tudi „aritmetična“) povečanja zneska regulativnega kapitala, ki se zahteva v okviru teh dveh zahtev. To varovalo je upravičeno zaradi dejstva, da je povečanje tveganju prilagojenih sredstev zaradi začetka uporabe izstopnega praga za institucijo, ob odsotnosti drugih sprememb, povsem aritmetično in ne odraža dejanskega povečanja tveganj, zaradi katerega bi bilo od institucije upravičeno zahtevati, da ima dodaten kapital; ·pristojni organ institucije bo moral preveriti, kako je umerjena P2R, pristojni oziroma imenovani organ, kakor je ustrezno, pa bo moral preveriti, kako je umerjena zahteva SyRB, da se ugotovi, ali je prišlo do dvojnega upoštevanja tveganja, in v takem primeru ponovno umeri ti zahtevi, da se prepreči tako dvojno upoštevanje; ·obe zahtevi bosta ostali zamrznjeni dokler se zadevno preverjanje ne zaključi in objavita zadevni odločitvi o ustrezni umerjenosti zahtev. Spremenjena sta tudi člena 104a in 133 CRD, da se pojasni, da se P2R in zahteva SyRB ne moreta uporabljati za zajetje tveganj, ki jih že v celoti zajema izstopni prag. In končno, člen 131 je spremenjen tako, da se od pristojnih ali imenovanih organov, kakor je ustrezno, zahteva, da pregledajo, kako je umerjena zahteva glede blažilnika za DSPI posamezne DSPI, kadar postane ta DSPI zavezana spoštovati izstopni prag, za zagotovitev, da ta zahteva ostane ustrezno umerjena. Razkritja Člen 106 je spremenjen, tako da je državam članicam omogočeno, da nadzornikom podelijo pooblastilo, da od institucij zahtevajo, da EBA posredujejo informacije v določenem roku. Ta sprememba sledi spremembam členov 433 in 434 CRR, ki po novem od EBA zahtevata, da centralizira objavo razkritij institucij. Poleg tega predlog omogoča nadzornikom, da institucijam dovolijo uporabo posebnih medijev in mest za objave namesto spletnega mesta EBA. To je v skladu s predlagano spremembo CRR, na podlagi katere imajo institucije poleg centralizirane objave EBA možnost, da svoja razkritja objavijo z drugimi sredstvi. Nadzorniško primerjanje pristopov pri izračunavanju kapitalskih zahtev Člen 78 je spremenjen, da se pristopom, zajetim v obseg nadzorniškega primerjanja, dodata dve vrsti pristopov za izračun kapitalskih zahtev, in sicer: (a)pristopi modeliranja, uporabljeni za izračun pričakovanih izgub iz naslova kreditnega tveganja v skladu z Mednarodnim standardom računovodskega poročanja (MSRP) 9 in v skladu z nacionalnimi računovodskimi standardi; ter (b)alternativni standardizirani pristop za tržno tveganje iz dela 3, naslov IV, poglavje 1a, CRR, saj lahko institucije nekatere parametre modelirajo v skladu s tem pristopom. Ker lahko pristope, uporabljene za izračun pričakovanih izgub iz naslova kreditnega tveganja, uporabijo tudi institucije, ki uporabljajo standardizirani pristop za kreditno tveganje iz dela 3, naslov II, poglavje 2, CRR, so te institucije prav tako zajete v obseg postopkov nadzorniškega primerjanja. Vendar mora EBA odločiti, katere od teh institucij je treba vključiti, pri čemer mora upoštevati načelo sorazmernosti. Člen 78 je spremenjen tudi tako, da dopušča možnost zmanjšanja pogostosti izvajanja postopkov primerjanja, in sicer z vsakega leta na vsaki dve leti, s čimer se priznava dejstvo, da potem, ko je bilo izvedeno določeno število postopkov primerjanja, manjša pogostost verjetno zadošča za spremljanje rezultatov pristopov institucij. To bo tudi zmanjšalo upravno breme za institucije, ki uporabljajo primerjane pristope. 2021/0341 (COD) Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA

o spremembi Direktive 2013/36/EU v zvezi z nadzorniškimi pooblastili, sankcijami, podružnicami iz tretjih držav in okoljskimi, socialnimi in upravljavskimi tveganji ter o spremembi Direktive 2014/59/EU

(Besedilo velja za EGP) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 53(1) Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropske centralne banke, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Pristojni organi, njihovi uslužbenci in člani njihovih organov upravljanja bi morali biti neodvisni od političnih in gospodarskih vplivov. Tveganja nasprotij interesov ogrožajo celovitost finančnega sistema Unije in škodijo cilju povezane bančne unije ter unije kapitalskih trgov. Direktiva 2013/36/EU bi morala vsebovati podrobnejše določbe za države članice za zagotovitev, da pristojni organi, vključno z njihovimi uslužbenci in vodstvom, delujejo neodvisno in objektivno. V zvezi s tem bi bilo treba določiti minimalne zahteve, da se preprečijo nasprotja interesov. Evropski bančni organ (EBA) bi moral izdati smernice, namenjene pristojnim organom, o preprečevanju nasprotij interesov, ki bi temeljile na mednarodnih dobrih praksah. (2)Pristojni organi bi morali imeti ustrezno pooblastilo za odvzem dovoljenja, izdanega kreditni instituciji, kadar je bilo za institucijo razglašeno, da propada ali bo verjetno propadla, in ta hkrati ni izpolnila drugih pogojev za reševanje iz Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta ali Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta. V takem primeru bi bilo potrebno prenehanje kreditne institucije v skladu z veljavnimi nacionalnimi postopki zaradi insolventnosti ali drugimi vrstami postopkov, določenimi za te institucije v nacionalni zakonodaji, ki bi tako morala prenehati opravljati dejavnosti, za katere ji je bilo izdano dovoljenje. (3)Kreditna institucija mora za opravljanje bančnih storitev v Uniji imeti predhodno dovoljenje in biti fizično prisotna prek pravne osebe ali podružnice na njenem ozemlju. Za kreditne institucije se lahko samo na ta način učinkovito izvajajo bonitetni predpisi in nadzor, ki so potrebni za čim večje zmanjšanje tveganja propada in, kadar do njega pride, za upravljanje propada, da se prepreči njegovo neurejeno širjenje in povzročitev zloma finančnega sistema (tveganje širjenja negativnih učinkov npr. z navalom na banke ali propadom banke zaradi nepreudarnega kreditiranja). Opravljanje bančnih storitev v Uniji brez take fizične prisotnosti bi na finančnih trgih, v katere so kreditne institucije tesno vpletene, povečalo prisotnost in razširjenost segmentov tveganja, za katere se ne uporabljajo bonitetni predpisi in nadzor Unije, kar lahko na koncu ogrozi finančno stabilnost Unije ali katere od njenih držav članic. Finančna kriza 2008–2009 je zadnji precedenčni primer iz preteklosti, ki izpostavlja, kako lahko majhni tržni segmenti postanejo vir znatnih groženj za finančno stabilnost Unije in njenih držav članic, če ostanejo zunaj obsega bonitetnih predpisov in nadzora. Zato je treba v zakonodaji Unije določiti eksplicitno zahtevo, da morajo družbe s sedežem v tretji državi, ki želijo opravljati bančne storitve v Uniji, ustanoviti vsaj podružnico v državi članici in da mora imeti taka podružnica dovoljenje v skladu z zakonodajo Unije, razen če želi družba opravljati bančne storitve v Uniji prek podrejene družbe. Vendar se ta zahteva za ustanovitev podružnice ne bi smela uporabljati za primere povpraševanja po storitvah na lastno pobudo, saj je v tem primeru stranka tista, ki pristopi k družbi v tretji državi in povprašuje po storitvi. (4)Nadzorniki kreditnih institucij bi morali imeti vsa potrebna pooblastila, ki jim omogočajo opravljanje njihovih dolžnosti in ki zajemajo različne posle, ki jih opravljajo nadzorovani subjekti. Za ta namen in da se zagotovijo bolj enaki konkurenčni pogoji, morajo imeti nadzorniki na razpolago vsa nadzorniška pooblastila, ki jim omogočajo spremljanje pomembnih poslov, ki jih lahko izvajajo nadzorovani subjekti. Evropska centralna banka in pristojni nacionalni organi bi zato morali biti obveščeni, kadar pomembni posli, vključno s pridobitvami pomembnih deležev v finančnih in nefinančnih subjektih s strani nadzorovanih subjektov, pomembnimi prenosi sredstev in obveznosti z nadzorovanih subjektov ali na njih ter združitvami in delitvami, ki vključujejo nadzorovane subjekte, ki jih izvede nadzorovani subjekt, privedejo do pomislekov glede njegovega bonitetnega profila ali glede možnega pranja denarja ali financiranja terorizma. Poleg tega bi morali ECB in pristojni nacionalni organi imeti pooblastilo, da v takih primerih ukrepajo. (5)Kar zadeva združitve in delitve, Direktiva (EU) 2017/1132 določa usklajena pravila in postopke, zlasti za čezmejne združitve in delitve družb z omejeno odgovornostjo. Zato bi moral postopek ocenjevanja s strani pristojnih organov, določen v tej direktivi, dopolnjevati Direktivo (EU) 2017/1132 in ne bi smel biti v nasprotju z nobeno od njenih določb. V primeru tistih čezmejnih združitev in delitev, ki spadajo na področje uporabe Direktive (EU) 2017/1132, bi moralo biti obrazloženo mnenje, ki ga izda pristojni nadzorni organ, del ocene skladnosti z vsemi ustreznimi pogoji in pravilne izvedbe vseh postopkov in formalnosti, potrebnih za izdajo potrdila pred združitvijo ali potrdila pred delitvijo. Obrazloženo mnenje bi se zato moralo posredovati imenovanemu nacionalnemu organu, odgovornemu za izdajo potrdila pred združitvijo ali potrdila pred delitvijo v skladu z Direktivo (EU) 2017/1132. (6)Za zagotovitev, da lahko pristojni organi posredujejo, preden se izvrši kateri od teh pomembnih poslov, bi morali biti o njih obveščeni vnaprej. To obvestilo bi morale spremljati informacije, ki jih pristojni organi potrebujejo za oceno načrtovanega posla z bonitetnega vidika in vidika preprečevanja pranja denarja in boja proti financiranju terorizma. Pristojni organi bi morali to oceno začeti v trenutku prejema obvestila, ki vsebuje vse zahtevane informacije, ocena pa bi morala biti v primeru pridobitve pomembnega deleža ali pomembnega prenosa sredstev in obveznosti časovno omejena. (7)V primeru pridobitve kvalificiranega deleža ali pomembnega prenosa sredstev ali obveznosti bi lahko ugotovitve ocene povzročile, da se pristojni organ odloči nasprotovati poslu. Če pristojni organi v danem obdobju ne nasprotujejo poslu, bi se moralo zanj šteti, da je odobren. (8)Za zagotovitev sorazmernosti in preprečitev nepotrebnega upravnega bremena bi se morala ta dodatna pooblastila pristojnih organov uporabljati samo za pomembne posle. Kot pomembni bi se morali avtomatsko obravnavati samo posli, ki vključujejo združitve ali delitve, ker se lahko za novoustanovljeni subjekt pričakuje, da bo imel precej drugačen bonitetni profil od subjektov, ki so bili na začetku vključeni v združitev ali delitev. Poleg tega subjekti združitev ali delitev ne bi smeli izvajati, dokler o njih pristojni organi ne izdajo pozitivnega mnenja. Druge posle (vključno pridobitvami deležev in prenosi sredstev ter obveznosti) bi morali pristojni organi, kadar jih štejejo za pomembne, oceniti na podlagi postopka implicitne odobritve. (9)V nekaterih primerih (na primer, kadar so vpleteni subjekti, ustanovljeni v različnih državah članicah) lahko posli zahtevajo več obvestil in ocene različnih pristojnih organov, kar bo zahtevalo učinkovito sodelovanje med temi organi. Zato je treba natančno določiti obveznosti sodelovanja, zlasti zgodnje vzajemno obveščanje, nemoteno izmenjevanje informacij in usklajevanje pri ocenah. (10)Uskladiti je treba določbe, povezane s pridobitvijo kvalificiranega deleža v kreditni instituciji, z določbami o pridobitvi kvalificiranega deleža s strani institucije v primeru, da je treba za isti posel izvesti obe oceni. Brez ustrezne ubeseditve bi lahko te določbe vodile do neskladnosti med ocenami, ki jih izvedejo pristojni organi, in na koncu med njihovimi odločitvami. Zato bi morali imeti pristojni organi na voljo podoben dodaten čas, kot ga imajo za potrditev prejema obvestila, kadar se posel šteje za zapletenega.

(11)EBA bi moral biti zadolžen za pripravo regulativnih tehničnih standardov in izvedbenih tehničnih standardov za zagotovitev ustreznega okvira za uporabo teh dodatnih nadzorniških pooblastil. Ti regulativni tehnični standardi in izvedbeni tehnični standardi bi morali zlasti določati informacije, ki jih morajo prejeti pristojni organi, elemente, ki se morajo oceniti, in sodelovanje, kadar je vpleten več kot en pristojni organ. Ti razni elementi so ključnega pomena za zagotovitev, da dovolj usklajena nadzorniška metodologija omogoča, da se določbe o dodatnih pooblastilih izvajajo učinkovito in z najmanjšim možnim dodatnim upravnim bremenom. (12)Kreditne institucije, finančni holdingi in mešani finančni holdingi morajo izpolnjevati bonitetne zahteve, saj je to bistveno za zagotovitev njihove varnosti in trdnosti ter za ohranjanje stabilnosti finančnega sistema, tako na ravni celotne Unije kot v vsaki državi članici. Zato bi morali imeti ECB in pristojni nacionalni organi pooblastilo za sprejetje pravočasnih in odločnih ukrepov, kadar te kreditne institucije, finančni holdingi in mešani finančni holdingi in njihovi operativni vodje ne izpolnjujejo bonitetnih zahtev ali nadzorniških odločitev. (13)Za zagotovitev enakih konkurenčnih pogojev na področju pooblastil za sankcioniranje bi bilo treba od držav članic zahtevati, da zagotovijo učinkovite, sorazmerne in odvračilne upravne kazni, periodične denarne kazni in druge upravne ukrepe v zvezi s kršitvami nacionalnih določb za prenos te direktive in kršitvami Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta. Države članice lahko zlasti naložijo upravne kazni, kadar za zadevno kršitev velja tudi nacionalna kazenska zakonodaja. Te upravne kazni, periodične denarne kazni in drugi upravni ukrepi bi morali izpolnjevati določene minimalne zahteve, vključno z minimalnimi pooblastili, ki bi se morala podeliti pristojnim organom, da jih lahko nalagajo, merili, ki bi jih morali pristojni organi upoštevati pri njihovi uporabi, zahtevami glede objave oziroma ravnmi upravnih kaznih ter periodičnih denarnih kazni. Države članice bi morale določiti posebna pravila in učinkovite mehanizme za uporabo periodičnih denarnih kazni. (14)Upravne denarne kazni bi morale imeti odvračilen učinek, da se prepreči, da bi fizična ali pravna oseba, ki krši nacionalne določbe za prenos Direktive 2013/36/EU ali Uredbo (EU) št. 575/2013, v prihodnosti ravnala enako ali podobno. Od držav članic bi se moralo zahtevati, da določijo upravne kazni, ki so učinkovite, sorazmerne in odvračilne. Poleg tega bi morali pristojni organi pri določanju vrste upravnih kazni ali drugih upravnih ukrepov in ravni upravnih denarnih kazni upoštevati morebitne prejšnje kazni, naložene po kazenskem pravu isti fizični ali pravni osebi, odgovorni za isto kršitev. S tem bi se zagotovilo, da je resnost vseh kazni in drugih upravnih ukrepov, naloženih za kazenske namene, v primeru kopičenja upravnih in kazenskih postopkov omejena na to, kar je potrebno glede na resnost zadevne kršitve. Za ta namen je bistveno povečati sodelovanje med pristojnimi organi in sodnimi organi v primeru kopičenja upravnih in kazenskih postopkov proti istim osebam, odgovornim za isto kršitev. Države članice bi morale določiti posebna pravila in mehanizme za olajšanje takega sodelovanja. (15)Pristojni organi bi morali imeti možnost nalagati upravne kazni istim fizičnim ali pravnim osebam, odgovornim za ista dejanja ali opustitve. Vendar bi moralo imeti tako kopičenje postopkov in kazni v zvezi z isto kršitvijo različne cilje v splošnem interesu. Države članice bi morale določiti pravila za zagotovitev ustrezne koordinacije med upravnimi in kazenskimi postopki. Taka pravila bi morala nalaganje kumulativnih kazni v zvezi z isto kršitvijo isti zadevni fizični ali pravni osebi omejiti na tisto, kar je nujno potrebno, da se dosežejo ti različni cilji. Poleg tega bi morale države članice določiti pravila za zagotovitev, da je resnost vseh upravnih kazni in kazni, naloženih po kazenskem pravu, in drugih naloženih ukrepov v primeru kopičenja postopkov omejena na to, kar je potrebno glede na resnost zadevne kršitve. Države članice bi morale tudi zagotoviti, da je tako podvajanje postopkov in posledičnih kazni skladno z načelom ne bis in idem ter da so pravice zadevnih fizičnih ali pravnih oseb ustrezno zaščitene. (16)Upravne denarne kazni za pravne osebe bi se morale uporabljati dosledno, zlasti kar zadeva določitev najvišjega zneska upravnih kazni, pri katerem bi bilo treba upoštevati skupni letni neto promet zadevne družbe. Vendar trenutna opredelitev skupnega letnega neto prometa v Direktivi 2013/36/EU ni niti dovolj izčrpna niti dovolj jasna in popolna, da bi bili zagotovljeni enaki konkurenčni pogoji pri uporabi upravnih denarnih kazni. Zato je treba pojasniti več elementov trenutne opredelitve skupnega letnega neto prometa, da se prepreči nedosledna razlaga. (17)Pristojni organi bi morali biti pooblaščeni, da poleg upravnih kazni kreditnim institucijam, finančnim holdingom, mešanim finančnim holdingom in njihovim operativnim vodjam nalagajo periodične denarne kazni zaradi neizpolnjevanja njihovih obveznosti v skladu z Direktivo 2013/36/EU, Uredbo (EU) št. 575/2013 ali odločitvijo, ki jo izda pristojni organ. Ti izvršilni ukrepi bi morali biti naloženi, kadar se kršitev zahteve ali nadzorniške odločitve pristojnega organa nadaljuje. Pristojni organi bi morali imeti možnost nalagati te izvršilne ukrepe, ne da bi jim bilo treba na osebo kršiteljico prej nasloviti zahtevo, odredbo ali opozorilo. Ker je namen periodičnih denarnih kazni prisiliti fizične ali pravne osebe, da prenehajo s potekajočo kršitvijo, uporaba periodičnih denarnih kazni pristojnim organom ne bi smela preprečiti, da za isto kršitev naložijo naknadne upravne kazni. (18)Za zagotovitev, da se zajame kar najširši nabor ukrepov, ki se uporabijo ob kršitvi, in da se pomaga preprečevati nadaljnje kršitve, je treba določiti upravne kazni, periodične denarne kazni in druge upravne ukrepe, ne glede na to, ali je ukrep v skladu z nacionalnim pravom opredeljen kot upravna kazen ali drug upravni ukrep. Državam članicam bi moralo biti zato omogočeno, da določijo dodatne kazni in višje ravni upravnih denarnih kazni. (19)Pristojni organi bi morali nalagati periodične denarne kazni, ki so sorazmerne in učinkovite. Pristojni organ bi tako moral upoštevati morebitni učinek periodične denarne kazni na finančni položaj pravne ali fizične osebe kršiteljice in si prizadevati preprečiti, da bi kazen povzročila insolventnost ali resne finančne težave pravne ali fizične osebe kršiteljice ali predstavljala nesorazmeren delež njenega skupnega letnega prometa. (20)Kadar pravni sistem države članice ne omogoča upravnih kazni iz te direktive, se lahko pravila o upravnih kaznih uporabljajo na tak način, da kazen predlaga pristojni organ, naloži pa jo sodni organ. Torej morajo te države članice zagotoviti, da ima uporaba pravil in kazni učinek, ki je enakovreden upravnim kaznim, ki jih naložijo pristojni organi. Sodni organi bi morali pri nalaganju takih kazni upoštevati priporočilo pristojnega organa, ki je kazen predlagal. Naložene kazni bi morale biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne. (21)Za zagotovitev ustreznih kazni za kršitve nacionalnih določb za prenos Direktive 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 575/2013 bi bilo treba dopolniti seznam kršitev, za katere se uporabljajo upravne kazni, periodične denarne kazni in drugi administrativni ukrepi. Zato bi bilo treba seznam kršitev iz člena 67 Direktive 2013/36/EU spremeniti. (22)Za podružnice, ki jih ustanovijo družbe iz tretje države za opravljanje bančnih storitev v državi članici, velja nacionalna zakonodaja, njihovo urejanje pa je zgolj v zelo omejenem obsegu usklajeno z Direktivo 2013/36/EU. Čeprav so podružnice iz tretjih držav v precejšnjem obsegu prisotne na bančnih trgih Unije, zanje trenutno veljajo samo zahteve glede bistvenih informacij, ne pa tudi bonitetni standardi na ravni Unije ali dogovori o nadzorniškem sodelovanju. Popolna odsotnost skupnega bonitetnega okvira povzroča, da se za podružnice iz tretjih držav uporabljajo različne nacionalne zahteve z različno ravnjo preudarnosti in dosega. Poleg tega pristojni organi nimajo celovitih informacij in potrebnih nadzornih orodij za ustrezno spremljanje posebnih tveganj, ki jih ustvarjajo skupine iz tretjih držav, ki poslujejo v eni ali več državah članicah prek podružnic in podrejenih družb. V zvezi z njimi trenutno ne obstajajo nobene povezane nadzorne ureditve in pristojni organ, odgovoren za nadzor vsake podružnice iz tretje države, ni obvezan izmenjavati informacij s pristojnimi organi, ki nadzorujejo druge podružnice in podrejene družbe iste skupine. Tako razdrobljeno regulativno okolje ustvarja tveganja za finančno stabilnost in celovitost trgov v Uniji, ki bi jih bilo treba ustrezno obravnavati z usklajenim okvirom za podružnice iz tretjih držav. Tak okvir bi moral vsebovati najmanjše skupne zahteve glede izdaje dovoljenj, bonitetnih standardov, notranjega upravljanja, nadzora in poročanja. Ta sklop zahtev bi moral temeljiti na tistih, ki jih države članice že uporabljajo za podružnice iz tretjih držav na svojih ozemljih, in bi moral upoštevati podobne ali enake zahteve, ki jih tretje države uporabljajo za tuje podružnice, s ciljem zagotoviti skladnost med državami članicami in uskladiti okvir Unije za podružnice iz tretjih držav s prevladujočimi mednarodnimi praksami na tem področju. (23)Zaradi sorazmernosti bi morale biti zahteve za podružnice iz tretjih držav prilagojene glede na tveganje, ki ga te predstavljajo za finančno stabilnost in celovitost trgov v Uniji in državah članicah. Podružnice iz tretjih držav bi morale biti zato razvrščene v prvo kategorijo, če se štejejo za bolj tvegane, sicer pa v drugo kategorijo, če so majhne in nekompleksne in ne predstavljajo znatnega tveganja za finančno stabilnost (skladno z opredelitvijo „majhne in nekompleksne institucije“ iz Uredbe (EU) št. 575/2013). Tako bi bilo treba za podružnice iz tretjih držav, ki imajo v državi članici knjižena sredstva v višini 5 000 000 000 EUR ali več, šteti, da predstavljajo tako večje tveganje zaradi njihove večje velikosti in kompleksnosti, ker bi lahko njihov propad povzročil resne motnje na trgu države članice za bančne storitve ali v njenem bančnem sistemu. Podružnice iz tretjih držav, ki imajo dovoljenje za sprejemanje vlog na drobno, bi se morale prav tako podobno obravnavati kot bolj tvegane, ne glede na njihovo velikost, kolikor bi njihov propad vplival na zelo ranljive vlagatelje in bi lahko povzročil izgubo zaupanja v varnost in trdnost bančnega sistema države članice pri zaščiti prihrankov državljanov. Ti vrsti podružnic iz tretjih držav bi bilo zato treba razvrstiti v prvo kategorijo. (24)Podružnice iz tretjih držav bi morale biti razvrščene v prvo kategorijo tudi, kadar je družba v tretji državi, ki je njihov glavni sedež („matična družba“), predmet urejanja, nadzora in izvajanja take ureditve, za katere ni bilo ugotovljeno, da so vsaj enakovredni Direktivi 2013/36/EU in Uredbi (EU) št. 575/2013, ali kadar je zadevna tretja država uvrščena med države z visokim tveganjem, ki imajo v svojih ureditvah za preprečevanje pranja denarja in boj proti financiranju terorizma strateške pomanjkljivosti, v skladu z Direktivo (EU) 2015/849 Evropskega parlamenta in Sveta. Te podružnice iz tretjih držav predstavljajo znatno tveganje za finančno stabilnost Unije in države članice ustanovitve, ker regulativni okvir oziroma okvir za preprečevanje pranja denarja za banke, ki se uporabljata za njihovo matično družbo, ne zajemata ustrezno ali ne dovoljujeta ustreznega spremljanja posebnih tveganj, ki izhajajo iz dejavnosti, ki jih izvaja podružnica v državi članici, ali tveganj za nasprotne stranke v državi članici, ki izhajajo iz skupine iz tretje države. Za namene določanja enakovrednosti bančnih bonitetnih in nadzorniških standardov tretje države s standardi Unije bi morala Komisija imeti možnost naročiti EBA, da izvede oceno v skladu s členom 33 Uredbe (EU) št. 575/2013. EBA bi moral zagotoviti, da se ocena izvede natančno in pregledno ter v skladu z zanesljivo metodologijo. Poleg tega bi se moral EBA posvetovati in tesno sodelovati z nadzornimi organi tretjih držav in njihovimi vladnimi oddelki, pristojnimi za bančno regulativo, ter, kadar je ustrezno, osebami iz zasebnega sektorja ter si prizadevati, da se te osebe obravnava pravično in se jim ponudi priložnost, da predložijo dokumente in dajo izjave v razumnih rokih. EBA bi moral prav tako zagotoviti, da je poročilo, izdano v skladu s členom 33 Uredbe (EU) št. 575/2013, ustrezno utemeljeno, vsebuje podroben opis ocenjenih zadev in je predloženo v razumnem času. (25)Pristojni organi bi morali imeti izrecno pooblastilo, da v posameznih primerih zahtevajo, da podružnice iz tretjih držav zaprosijo za dovoljenje v skladu z naslovom III, poglavje 1, Direktive 2013/36/EU, in sicer vsaj, kadar te podružnice izvajajo dejavnosti z nasprotnimi strankami v drugih državah članicah v nasprotju s pravili notranjega trga ali kadar predstavljajo znatno tveganje za finančno stabilnost Unije ali države članice, v kateri so ustanovljene. Poleg tega bi bilo treba od pristojnih organov zahtevati, da redno ocenjujejo, ali so podružnice iz tretjih držav, ki imajo v knjigah sredstva v višini 30 000 000 000 EUR ali več, sistemsko pomembne. Taka redna ocena bi se morala izvesti skupno za vse podružnice, ki pripadajo isti skupini iz tretje države, ustanovljene v eni ali več državah članicah Unije. S to oceno bi bilo treba preučiti, v skladu s posebnimi merili, ali te podružnice predstavljajo podobno raven tveganja za finančno stabilnost Unije ali njenih držav članic kot institucije, opredeljene kot „sistemsko pomembne“ v skladu z Direktivo 2013/36/EU in Uredbo (EU) št. 575/2013. Če pristojni organi sklenejo, da so podružnice iz tretjih držav sistemsko pomembne, bi morale tem podružnicam naložiti zahteve, ki so ustrezne za zmanjševanje tveganj za finančno stabilnost. Pristojni organi bi morali imeti za te namene možnost od podružnic iz tretjih držav zahtevati, da zaprosijo za dovoljenje kot podrejene institucije v skladu z Direktivo 2013/36/EU, da lahko še naprej izvajajo bančne dejavnosti v državi članici ali v Uniji. Poleg tega bi morali imeti pristojni organi možnost naložiti druge zahteve, zlasti obveznost prestrukturiranja sredstev ali dejavnosti podružnic iz tretjih držav v Uniji, tako da te podružnice niso več sistemske, ali zahtevo po izpolnjevanju dodatnih zahtev glede kapitala, likvidnosti, poročanja ali razkritij, kadar bi to zadoščalo za obravnavanje tveganj za finančno stabilnost. Pristojni organi bi morali imeti možnost, da ne naložijo nobene od teh zahtev podružnicam iz tretjih držav, ki so ocenjene kot sistemske, samo kadar lahko pristojni organi utemeljijo, da se tveganja, ki jih te podružnice predstavljajo za finančno stabilnost in celovitost trgov v Uniji in državah članicah, ne bi bistveno povečala ob odsotnosti takih zahtev v obdobju, ki ne presega enega leta. (26)Za zagotovitev doslednosti nadzorniških odločitev za skupino iz tretje države s podružnicami in podrejenimi družbami v več državah Unije bi bilo treba imenovati glavni pristojni organ, ki izvede oceno sistemske pomembnosti. Ta vloga bi morala ustrezati vlogi konsolidacijskega nadzornika skupine iz tretje države v Uniji, kadar se uporablja člen 111 Direktive 2013/36/EU, ali vlogi pristojnega organa, ki bi postal konsolidacijski nadzornik v skladu z navedenim členom, če bi se podružnice te skupine iz tretje države obravnavale kot podrejene družbe. Če ustrezni konsolidacijski nadzornik ni določen ali če glavni pristojni organ ni začel ocene sistemske pomembnost v treh mesecih, bi moral namesto njega oceno izvesti EBA. Glavni pristojni organ ali, kjer je ustrezno, EBA bi se moral posvetovati in v celoti sodelovati s pristojnimi organi, odgovornimi za nadzor zadevnih podružnic in podrejenih družb skupine iz tretje države v Uniji. Glavni pristojni organ in navedeni pristojni organi bi morali sprejeti skupno odločitev o tem, ali naj se naložijo zahteve za podružnice iz tretjih držav, ki so ocenjene kot sistemske. Zaradi potrebe po dolžnem postopanju bi moral glavni pristojni organ ali, kjer je ustrezno, EBA zagotoviti, da se za podružnico iz tretje države pri ocenjevanju sistemske pomembnosti spoštujeta načelo kontradiktornosti in pravica do predložitve izjave. (27)Pristojni organi bi morali redno preverjati skladnost podružnic iz tretjih držav z ustreznimi zahtevami iz Direktive 2013/36/EU in sprejeti nadzorniške ukrepe za te podružnice za zagotovitev ali ponovno vzpostavitev skladnosti s temi zahtevami. Za olajšanje učinkovitega nadzora nad zahtevami za podružnice iz tretjih držav in za omogočanje celovitega pregleda nad dejavnostmi skupin iz tretjih držav v Uniji bi morali biti pristojnim organom na voljo skupno nadzorniško in finančno poročanje v skladu s standardiziranimi predlogami. EBA bi moral biti zadolžen za pripravo osnutka izvedbenih tehničnih standardov, ki določajo te predloge, Komisija pa bi morala biti pooblaščena za sprejetje tega osnutka izvedbenih tehničnih standardov. Poleg tega je treba vzpostaviti ustrezne dogovore o sodelovanju med pristojnimi organi, in sicer za zagotovitev, da se za vse dejavnosti skupin iz tretjih držav, ki poslujejo v Uniji prek podružnic iz tretjih držav, izvaja celovit nadzor, da se prepreči izogibanje zahtevam, ki veljajo za te skupine na podlagi zakonodaje Unije, in čim bolj zmanjšajo morebitna tveganja za finančno stabilnost Unije. V obseg pristojnosti kolegijev nadzornikov skupin iz tretjih držav v Uniji bi bilo zlasti treba vključiti podružnice iz tretjih držav prve kategorije. Kadar tak kolegij še ne obstaja, bi morali pristojni organi vzpostaviti začasen kolegij za vse podružnice prve kategorije iste skupine iz tretje države, kadar ta posluje v več kot eni državi članici. (28)Okvir Unije za podružnice iz tretjih držav bi se moral uporabljati brez poseganja v diskrecijsko pravico, ki jo morda trenutno imajo države članice, da na splošni podlagi zahtevajo, da družbe iz nekaterih tretjih držav bančne posle na njihovem ozemlju izvajajo izključno prek podrejenih institucij, ki so pridobile dovoljenje v skladu z naslovom III, poglavje 1, Direktive 2013/36/EU. Ta zahteva se lahko nanaša na tretje države, ki uporabljajo bančne bonitetne in nadzorniške standarde, ki niso enakovredni standardom na podlagi nacionalne zakonodaje države članice, ali tretje države, ki imajo v svojih ureditvah za preprečevanje pranja denarja in boj proti financiranju terorizma strateške pomanjkljivosti. (29)Po uvedbi MSRP 9 1. januarja 2018 na zneske kapitala in regulativne količnike institucij neposredno vpliva rezultat izračuna pričakovanih kreditnih izgub, ki temelji na pristopih modeliranja. Isti pristopi modeliranja so tudi podlaga za izračun pričakovanih kreditnih izgub, kadar institucije uporabljajo nacionalne računovodske okvire. Zato je pomembno, da imajo pristojni organi in EBA jasno sliko o učinku, ki ga imajo ti izračuni na razpon vrednosti tveganju prilagojenih sredstev in kapitalskih zahtev, ki izhajajo iz podobnih izpostavljenosti. Za ta namen bi moral postopek primerjanja zajemati tudi te pristope modeliranja. Glede na to, da lahko institucije, ki izračunavajo kapitalske zahteve v skladu s standardiziranim pristopom za kreditno tveganje, prav tako uporabljajo modele za izračun pričakovanih kreditnih izgub v okviru MSRP 9, bi morale biti te institucije ob upoštevanju načela sorazmernosti prav tako vključene v postopek primerjanja. (30)Uredba (EU) 2019/876 je spremenila Uredbo (EU) št. 575/2013 z uvedbo revidiranega okvira za tržno tveganje, ki ga je razvil Baselski odbor za bančni nadzor. Alternativni standardizirani pristop, ki je del tega novega okvira, institucijam omogoča modeliranje nekaterih parametrov, uporabljenih pri izračunu tveganju prilagojenih sredstev in kapitalskih zahtev za tržno tveganje. Zato je pomembno, da imajo pristojni organi in EBA jasno sliko o razponu vrednosti tveganju prilagojenih sredstev in kapitalskih zahtev, ki izhajajo iz podobnih izpostavljenosti, ne samo na podlagi alternativnega pristopa notranjih modelov, temveč tudi na podlagi alternativnega standardiziranega pristopa. Zato bi moral postopek primerjanja tržnega tveganja zajemati revidirane standardizirane pristope in pristope notranjih modelov.

(31)Globalni prehod na trajnostno gospodarstvo, kot je začrtan v Pariškem sporazumu, kot ga je sklenila Unija, in Agendi Združenih narodov za trajnostni razvoj do leta 2030, bo zahteval temeljito družbeno-ekonomsko preobrazbo in bo odvisen od mobilizacije znatnih finančnih virov iz javnega in zasebnega sektorja. Unija se je z Evropskim zelenim dogovorom zavezala, da bo do leta 2050 postala podnebno nevtralna. Finančni sistem ima pomembno vlogo pri podpori temu prehodu, ki se ne nanaša samo na zajemanje in podpiranje priložnosti, do katerih bo prišlo, temveč tudi na ustrezno upravljanje tveganj, ki jih lahko ta vključuje. (32)Prehod na trajnostno, podnebno nevtralno in krožno gospodarstvo, ki je po obsegu brez primere, bo močno vplival na finančni sistem. Leta 2018 je mreža centralnih bank in nadzornikov za ozelenitev finančnega sistema potrdila, da so s podnebjem povezana tveganja vir finančnega tveganja. V prenovljeni strategiji Komisije za trajnostno financiranje je poudarjeno, da okoljska, socialna in upravljavska tveganja ter tveganja, ki izhajajo iz fizičnih učinkov podnebnih sprememb, izgube biotske raznovrstnosti in širšega okoljskega propadanja zlasti ekosistemov, predstavljajo izziv brez primere za naša gospodarstva in za stabilnost finančnega sistema. Ta tveganja imajo posebne značilnosti, kot to, da se nanašajo na prihodnost in imajo različne učinke na krajši, srednji in daljši rok. (33)Ker bo prehod na trajnostno, podnebno nevtralno in krožno gospodarstvo dolgotrajen in korenit, bo zahteval znatne spremembe poslovnih modelov institucij. Potrebna je zadostna prilagoditev finančnega sektorja in zlasti kreditnih institucij, da se bo dosegel cilj nevtralnosti emisij toplogrednih plinov gospodarstva Unije do leta 2050, hkrati pa obvladovala povezana tveganja. Pristojni organi bi morali zato imeti možnost oceniti ta proces in posredovati v primerih, v katerih institucije upravljajo podnebna tveganja, pa tudi tveganja, ki izhajajo iz propadanja okolja in izgube biotske raznovrstnosti, na način, ki ogroža stabilnost posameznih institucij ali splošno finančno stabilnost. Pristojni organi bi morali tudi spremljati in biti pooblaščeni za ukrepanje, kadar pride do neusklajenosti med poslovnimi modeli in strategijami institucij ter ustreznimi cilji politike Unije ter splošnejšimi trendi na področju prehoda na trajnostno gospodarstvo, ki povzroča tveganja za njihove poslovne modele in strategije ali za finančno stabilnost. Podnebna, in širše, okoljska tveganja bi se morala skupaj s socialnimi in upravljavskimi tveganji obravnavati v eni kategoriji tveganj, da se omogoči celovita in usklajena vključitev teh tveganj, saj se pogosto prepletajo. Okoljska, socialna in upravljavska tveganja so tesno povezana s pojmom trajnostnosti, saj okoljski, socialni in upravljavski dejavniki predstavljajo tri glavne stebre trajnostnosti. (34)Za ohranjanje zadostne odpornosti na negativne učinke okoljskih, socialnih in upravljavskih dejavnikov morajo biti institucije, ustanovljene v Uniji, sposobne sistematično odkrivati, meriti in upravljati okoljska, socialna in upravljavska tveganja, njihovi nadzorniki pa morajo oceniti tveganja na ravni posamezne institucije in na sistemski ravni, pri čemer imajo prednost okoljski dejavniki, nato pa je treba nadaljevati z drugimi dejavniki trajnostnosti, ko se bodo metodologije in orodja za ocenjevanje razvijala. Institucije bi morale oceniti usklajenost svojih portfeljev z ambicijami Unije glede podnebne nevtralnosti do leta 2050 ter preprečevanja propadanja okolja in izgube biotske raznovrstnosti. Morale bi pripraviti konkretne načrte za obravnavanje tveganj, ki na kratek, srednji in dolgi rok izhajajo iz neusklajenosti njihovih poslovnih modelov in strategij z zadevnimi cilji politike Unije, vključenimi v Pariški sporazum, sveženj „Pripravljeni na 55“ [in svetovni okvir za biotsko raznovrstnost po letu 2020]. Od institucij bi bilo treba zahtevati, da imajo zanesljive ureditve upravljanja in notranje postopke za upravljanje okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj ter strategije, odobrene s strani njihovih upravljalnih organov, ki ne upoštevajo samo trenutnega učinka okoljskih, socialnih in upravljavskih dejavnikov, ampak tudi prihodnjega. Skupno znanje in ozaveščenost o okoljskih, socialnih in upravljavskih dejavnikih v upravljalnem organu ter razporejanje notranjega kapitala institucije za obravnavanje okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj bodo prav tako ključnega pomena za spodbujanje sprememb v vsaki posamezni instituciji. Posebnosti okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj ter dejstvo, da so sorazmerno nova, pomenijo, da se lahko njihovo razumevanje, merjenje in upravljanje med institucijami znatno razlikujejo. Za zagotovitev zbliževanja v zvezi s tem na ravni Unije in enotnega razumevanja okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj bi bilo treba v bonitetnih predpisih določiti ustrezne opredelitve in minimalne standarde za ocenjevanje teh tveganj. Za doseganje tega cilja so v Uredbi (EU) št. 575/2013 določene opredelitve, EBA pa je pooblaščen za določitev minimalnega sklopa referenčnih metodologij za ocenjevanje učinka okoljskih, socialnih in upravljavskih tveganj na finančno stabilnost institucij, pri čemer ima prednost učinek okoljskih dejavnikov. Ker se okoljska, socialna in upravljavska tveganja nanašajo na prihodnost in so analize scenarijev ter stresni testi, skupaj z načrti za obravnavanje teh tveganj, še posebej informativna orodja za ocenjevanje, bi moral biti EBA tudi pooblaščen, da razvije enotna merila za vsebino načrtov za obravnavanje teh tveganj in za določanje scenarijev ter uporabo metod za stresne teste. Tveganjem, povezanim z okoljem, vključno s tveganji, ki izhajajo iz propadanja okolja in izgube biotske raznovrstnosti, ter zlasti tveganjem, povezanim s podnebjem, bi bilo treba dati prednost zaradi njihove nujnosti in posebnega pomena analiz scenarijev in stresnih testov za njihovo ocenjevanje. (35)Okoljska, socialna in upravljavska tveganja lahko imajo daljnosežne posledice za stabilnost posameznih institucij, pa tudi finančnega sistema kot celote. Zato bi morali pristojni organi ta tveganja dosledno vključevati v zadevne nadzorniške dejavnosti, vključno s procesom nadzorniškega pregledovanja in ovrednotenja in stresnim testiranjem teh tveganj. Evropska komisija je prek svojega Instrumenta za tehnično podporo zagotavljala pomoč pristojnim nacionalnim organom pri razvoju in uvajanju metodologij stresnega testiranja in je pripravljena še naprej nuditi tehnično podporo v tem pogl