SL Uradni list Evropske unije C 255/10

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o finančni krizi in njenem vplivu na realno gospodarstvo

(mnenje na lastno pobudo)

(2010/C 255/02)

Poročevalec: g. CEDRONE

Evropski ekonomsko-socialni odbor je 26. februarja 2009 sklenil, da v skladu s členom 29(2) poslovnika pripravi mnenje na lastno pobudo o naslednji temi:

Finančna kriza in njen vpliv na realno gospodarstvo.

Strokovna skupina za ekonomsko in monetarno unijo ter ekonomsko in socialno kohezijo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 13. novembra 2009. Poročevalec je bil g. CEDRONE.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 458. plenarnem zasedanju 16. in 17. decembra 2009 (seja z dne 16. decembra 2009) s 122 glasovi za, 75 glasovi proti in 33 vzdržanimi glasovi.

1. Sklepi in predlogi

1.1 EESO meni, da je ob takšni krizi, kot smo ji priča danes, treba pokazati veliko pripravljenosti za usklajevanje delovanja, in sicer s skupnimi prizadevanji, ki so v sorazmerju z resnostjo položaja. Tako lahko opredelimo ukrepe ter kratkoročne in dolgoročne predloge, ki bodo omogočili oživitev gospodarstva in preprečili ponoven pojav dogodkov, ki so povzročili sedanje težave.

1.2 Mednarodne finance : v skladu z usmeritvami, ki jih je EESO že nakazal, velja spomniti, da bo vendarle treba v kratkem sprejeti sistem pravil, ki bodo dovoljevala prost pretok kapitala, obenem pa uvedla sistem nadzorovanja in sankcioniranja, ki bo preprečil ponoven pojav negativnih učinkov sistema brez „nadzora“. Takšna pravila bi morala omogočiti ponovno vzpostavitev bolj povezanega in preglednega trga. V korist takšnemu razvoju bi bila tudi odprava davčnih oaz, bančne skrivnosti ter nekaterih sprevrženih mehanizmov iz preteklosti, povezanih s spekulativnimi vrednostnimi papirji. Ponovno je treba vzpostaviti tudi razlikovanje med komercialnimi in investicijskimi bankami.

1.3 Evropske finance : treba je uresničiti enotni evropski finančni trg, s katerim bi vsem podjetjem zagotovili ne le večjo preglednost, lažje izvajanje transakcij in potrebne informacije, ampak tudi nadzorni sistem za vodenje in mednarodno usklajevanje nadzornih dejavnosti pod okriljem ECB in Evropskega sistema centralnih bank (ESCB-ECB). Upravljanje, nadzor in spremljanje finančnih trgov posameznih držav pa je treba zaupati nacionalnim nadzornim organom. (1)

1.4 Monetarni sistem : EESO meni, da bi bilo koristno in potrebno poglobljeno obravnavati vprašanje mednarodnega monetarnega sistema ter tako stabilizirati devizne trge in se izogniti nelojalni konkurenci na področju mednarodne trgovine v okviru STO.

1.5 Podpora realnemu gospodarstvu in podjetjem : gospodarsko upravljanje:

— potreben bi bil drugi evropski načrt za podporo, ki bi bil ambicioznejši z vidika finančnih sredstev in izvajanja ukrepov, potrebnih v različnih gospodarskih sektorjih različnih držav, tudi s pomočjo strukturnih reform, ali pa vsaj dobro usklajen načrt, ki bi evropskim državljanom prinašal pozitivno sporočilo glede dodane vrednosti in kakovosti evropskega povezovanja;

— korenito bi bilo treba preoblikovati različne politike v pristojnosti EU (strukturni skladi, kohezija, SKP, okolje, izobraževanje, raziskave, lizbonska strategija itd.), začenši s poenostavitvijo postopkov in predpisov;

— z uvedbo „posojila“ Skupnosti in s podporo razvoju javno-zasebnih partnerstev bi bilo treba financirati sistem evropskih omrežij (energija, promet, komunikacije);

— sprejeti bi bilo treba skupen pristop pri ukrepih za evropske banke, da bi spodbudili in ponovno normalno odprli dotok posojil za podjetja, ki bi za MSP imela posebne oblike, npr. podaljšanje kredita, uvedba jamstvenega sklada ali neposredno financiranje, ki bi ga zagotavljale države ali ECB;

— če zaposleni v MSP nimajo dostopa do „socialnih blažilcev“, bi jim bi ga bilo treba omogočiti z ukrepi podpore zaposlovanju;

— uskladiti bi bilo treba ukrepe na področju davčne politike, da bi skupaj z ukrepi makroekonomske in monetarne narave spodbudili povpraševanje, oživljanje gospodarstva in zaposlovanje;

— trg dela, ki je danes preveč razdrobljen, bi morali narediti „bolj evropski“, torej bolj povezan s komunikacijskimi kanali; treba bi bilo odstraniti ovire tako v državah kot med njimi; trg bi moral biti bolj vključujoč, da bi vanj lahko ponovno vključili ne le ljudi, ki so daljši ali krajši čas brezposelni, temveč tudi tiste, ki še niso bili zaposleni (več kot 100 milijonov Evropejk in Evropejcev). Pri tem bi bilo seveda treba upoštevati socialne in ekonomske standarde delavcev v ciljni državi;

— sprejeti bi bilo treba ukrepe za pritegnitev naložb v industrijo, vključno z naložbami od zunaj, in zagotoviti, da bo Evropa na področju pravil o konkurenci, standardov in sporazumov, ki spodbujajo zaposlovanje, delovne produktivnosti in davčnih režimov nudila konkurenčne prednosti v primerjavi z drugimi regijami. Stopnja brezposelnosti kaže, v kolikšnem obsegu podjetniki in mednarodno gospodarstvo zanemarjajo zmogljivosti EU na področju človeških virov.

1.6 Pomoč evropskim državljanom : kohezija in socialno upravljanje:

— doseči je treba sporazum med vsemi zainteresiranimi stranmi – „evropski pakt za rast, trajnostni razvoj, konkurenčnost in zaposlovanje“, ki bo človeka, kohezijo in solidarnost ponovno postavil v središče gospodarskega sistema in preprečil, da bi imela kriza težke posledice za državljane in delavce;

— predvideti je treba oblike udeležbe delavcev v vsakodnevnem poslovanju podjetij, da bi ustvarili in/ali razširili „gospodarsko demokracijo“; izboljšati in razširiti bi bilo treba tudi socialni dialog;

— spodbuditi bi bilo treba spremembo „politike potrošnje“, tako zasebne kot javne (npr. velika omrežja), s pomočjo naložb, ki izboljšujejo kakovost in razpoložljivost storitev;

— povečati bi bilo treba globalizacijski sklad ter uvesti program za mlade (v sodelovanju z univerzami), ki želijo delati v poslovnem svetu, in za odpuščene delavce, ki želijo ustanoviti lastno podjetje, pri čemer bi kot alternativa prišla v poštev tudi podjetja socialne ekonomije;

— sprejeti bi bilo treba ukrepe za zmanjšanje obdavčitve dela;

— program Erasmus bi bilo treba postopoma razširiti na vse univerzitetne študente, ki želijo sodelovati;

— čim bolj bi bilo treba POENOSTAVITI vse postopke Skupnosti;

— pakt bi bilo treba razširiti na domača in mednarodna podjetja ter podjetnike, tako da bi ti vlagali v državah članicah, ne pa drugje, s čimer bi se začela ustvarjati delovna mesta za presežek človeških virov, ki obstaja v EU.

Gradnja politične Evrope od spodaj navzgor : politično upravljanje (v prihodnosti)

1.7.1 Treba bi bilo preprečiti, da bi državljani v bodoče še naprej plačevali ceno NEOBSTOJA Evrope, ki se v veliki meri kaže v omejenih ukrepih Unije v zvezi s krizo. Ti niso omejeni zato, ker bi Evrope bilo preveč, temveč nasprotno – ker je je premalo. Lizbonska pogodba prinaša precejšen napredek v tej smeri. EESO bo sodeloval v novem institucionalnem ustroju ter novi Komisiji in Parlamentu posredoval svoja stališča v okviru novih pristojnosti, ki jih daje Pogodba.

1.7.2 Evropska unija mora postaviti v ospredje svojih razmišljanj vprašanje „demokratičnega deficita“ ter demokracije v svojih institucijah, med drugim tudi s pomočjo novih oblik neposrednega vključevanja državljanov in „civilne družbe“, ki ne more več ravnodušno opazovati, kako se porajajo nove krivice in vzpostavljajo novi centri moči.

1.7.3 Zaradi vsega tega bi EU potrebovala učinkovito zunanje zastopanje; ustvariti bi bilo treba „evropski politični prostor“ z ustreznimi orodji, ki bodo protiutež novemu ravnovesju, ki se kot posledica krize oblikuje na mednarodnem gospodarskem in političnem prizorišču in ki grozi, da bo oslabilo pravice državljanov in povečalo revščino med njimi. Kot že rečeno, bo EESO podpiral delo visoke predstavnice Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko in še naprej posredoval svoja stališča v zvezi s civilno družbo na mednarodnem prizorišču.

2. Uvod

2.1 Evropski ekonomsko-socialni odbor (EESO) je menil, da bi bilo koristno, če bi kot predstavnik realnega gospodarstva in organizirane civilne družbe pripravil mnenje na lastno pobudo, s katerim bi naredil celovit pregled krize ter Komisiji in Svetu posredoval svoje predloge, zlasti glede ponovne vzpostavitve finančnih tokov za podjetja, rast in zaposlovanje.

2.2 Leta smo se soočali z učinkom splošne evforije (Samuelson), ki jo je povzročalo nenatančno informiranje, ki se je sklicevalo na mnenja „strokovnjakov“ o „pravilnosti“ tega, kar se je dogajalo, in večvrednosti „sedanjega“ modela, hkrati pa so zatrjevali, da bo trg slej ko prej vse reguliral ter odpravil vse „ekscese“.

2.3 EESO je prepričan, da bo prizadevanje podjetij in delavcev, ki čutijo lastno ekonomsko in socialno odgovornost, kljub vsemu pripomoglo k pozitivnemu razpletu krize, če bodo deležni ustrezne podpore nacionalnih in evropskih oblasti.

3. Kje smo? Mednarodna finančna kriza

Izvor krize je zdaj že tako dobro znan, da ga ni treba ponovno analizirati. Vseeno pa EESO meni, da je treba omeniti vsaj dva dejavnika, ki sta ustvarila pogoje za krizo: razvoj mednarodnih financ, ki ga je podpirala ultraliberalna ekonomska kultura tako, da so na koncu napajale bolj same sebe kot realno gospodarstvo, kar je povzročilo ogromno finančno „inflacijo“. Vse to se je dogajalo, ko je bilo pravil malo, so bila nezadostna in se jih je le malo upoštevalo – in v tem tiči drugi vzrok krize. Obstoječa pravila niso delovala ali pa jih organi nadzora in bonitetne agencije niso upoštevali, takšno ravnanje pa je nato povzročilo, da so trgi postali manj pregledni (2).

3.1.1 Zdaj je očitno, da so se v okviru finančnega balona bankirji zavedno ali nezavedno ukvarjali z visoko tveganimi dejavnostmi, za katere so bili predpisi in previdnostni ukrepi v celoti neprimerni. V okviru bančnega poslovanja s prebivalstvom so bila v želji po čim večjem povečanju obsega poslovanja odobrena nepremišljena posojila na podlagi hipotek in kreditnih kartic. Investicijske banke so ta in druga posojila, npr. financiranje odkupov podjetij z zadolžitvijo (leveraged buy-outs), zapakirale in prepakirale v kompleksne izvedene finančne instrumente ter jih nato prodale brez potrebne skrbnosti ali ustreznih rezerv. Jasno je, da so vodstveni delavci in osebje, ki so svojimi dejavnostmi vplivali na profil tveganja bank, prejemali neprimerne spodbude, zaradi česar so imele osebne nagrade prednost pred interesi večine udeležencev v bančnem sistemu ter nepoučenih državljanov, ki so kupovali vrednostne papirje. Vendar pa to ne upravičuje nepravilnega ravnanja in brezvestnih zlorab, ki smo jim bili priča. Takšno ravnanje je škodovalo celotnemu finančnemu sistemu in ga postavilo v slabo luč.

3.2 Vzroki : do degeneracije je prišlo zaradi odsotnosti politike, pomanjkljivosti in napak, ki so jih zakrivile celo vlade, ne le na področju financ, ampak tudi pri makroekonomski in monetarni politiki. Na svetovni ravni je primer tega pretirana popustljivost proračunske politike ZDA. Evropska unija je bila nemočna, brez pravih orodij za ukrepanje in z ekonomsko-socialnim modelom, ki so ga napadali z vseh strani kot vir vsega zla. Mednarodni organi so bili prešibki, da bi lahko posredovali. Vse to je trajalo predolgo. Politične sile so se pogosto sklicevale na globalizacijo in ji pripisovale vso krivdo, zato nosijo velik del odgovornosti za nastanek dejavnikov, ki so povzročili krizo (1).

Posledice : te so bile katastrofalne, vendar se ne smemo vdati pesimizmu. Del finančnega gospodarstva se je na žalost vdal evforiji, požrešnosti, špekulaciji in širil neodgovornost. Tudi močna koncentracija bank (do te mere, da se je porodilo samoprepričevanje, da „so banke prevelike, da bi lahko propadle“) ter neuspešno upravljanje tveganj sta lahko privedla le do tega položaja, saj je prišlo do učinka domin, ki ga nič ni moglo zaustaviti. Tako se je finančna kriza, s katero se je vse začelo, spremenila v makroekonomsko krizo in se preselila v realno gospodarstvo. Zato se danes soočamo s finančno krizo, ki se je razširila na proizvodni sektor in sprožila gospodarsko, monetarno, trgovinsko in socialno krizo ter, posledično, krizo zaupanja.

3.3.1 Vseeno je treba pošteno priznati, da je bilo po celem svetu in zlasti v državah v razvoju minulih trideset let obdobje razvoja in gospodarske rasti brez primere v zgodovini. To rast je omogočil tudi razvoj finančnih trgov, od katerih so imeli koristi mnogi, vključno s tistimi, ki so zmotno verjeli, da se lahko tak razvoj brez težav večno nadaljuje.

3.3.2 Kriza bo gotovo vplivala na nova razmerja moči na globalni in nacionalni ravni, kar se je pokazalo že na vrhu G20 v Pittsburghu. Ob koncu krize bomo imeli novo gospodarsko in politično „geografijo“. Prvotna finančna kriza se je preoblikovala v makroekonomsko krizo, ki vpliva na realno gospodarstvo in ima za posledico znižanje BDP ter dramatično povečanje brezposelnosti. V tem kontekstu si EESO zastavlja vprašanje o položaju Evropske unije in o vlogi, ki bi jo morala imeti v prihodnosti.

4. Kaj lahko storimo? Orodja za ukrepanje in boj proti krizi

4.1 Preoblikovanje finančnega sistema

EESO pozdravlja rezultate srečanj G20 v Londonu in G8 v Aquili, saj so ovrgli pesimistične napovedi in dokazali, da svetovnega gospodarstva in financ ni mogoče urejati drugače kot skupaj. Sprejeto je bilo načelo „globalnega upravljanja“, ki politiki vrača mesto, ki ji pripada. Upamo, da bodo tudi evropske vlade iz tega potegnile potrebne zaključke (glej točko 4.4), vendar pa je treba te rezultate pretopiti v konkretno in učinkovito rabo, ki presega spremembe iz sporazuma Basel 2 in se opira na sporazum Basel 3 ter s tem odpira pot reorganizaciji in reformi mednarodnih organizacij.

4.1.1.1 Seveda bi bilo zaželeno, da bi dobre namere, izražene na poznejšem vrhu G20 v Pittsburghu, tudi udejanjili. Na tem vrhu so se dejansko izogibali obravnavi očitnih problemov, kot so: pravila in reforma finančnega sistema (1), trgovinska neravnovesja med ZDA in Kitajsko, struktura delniških družb, naraščanje brezposelnosti itd. Če ukrepov ne bo, obstaja tveganje, da bodo „nekateri nosilci finančnih interesov mislili, da je kriza le manjši spodrsljaj in da se lahko začnejo obnašati enako, kot so se pred njo“ (3).

4.1.2 EESO meni, da je treba okrepiti vlogo nadzornih organov (4), predvsem pa poskrbeti, da bodo ti imeli pogoje za delovanje, da bodo neodvisni od politične oblasti in pristojni tudi za sankcioniranje. Odpraviti je treba davčne oaze in/ali poskrbeti za njihovo preglednost, da se jih ne bo zlorabljalo za pranje denarja in davčne utaje. Pomanjkanje preglednosti je dejansko največji problem. Vsi bi morali poznati pravi značaj bančnih posojil, aktive, rezerv ter profilov tveganja bank.

4.1.3 EESO upa, da bodo (maloštevilne!) usmeritve in sklepi, sprejeti v Londonu, Aquili in Pittsburghu, prispevali k začetku preobrata, do katerega bo prišlo v razumnem času in ki bo uvedel (ali ponovno uvedel) novo gospodarsko in trgovinsko kulturo, ki bo manj ideološka in bolj pregledna. Ko govorimo o morali ali etiki na finančnem trgu, moramo biti previdni, saj bi tisti, ki zaradi krize plačujejo visoko ceno, to lahko razumeli kot norčevanje. Veliko bolje je govoriti o pravicah, sankcijah, pravilih in o sredstvih za njihovo izvajanje.

4.1.4 To je najbolj prepričljiv in učinkovit način za ponovno pridobitev zaupanja potrošnikov in s tem oživitev povpraševanja. Potrebna je nova gospodarska razprava, v kateri bo govora o realnem gospodarstvu, vlaganjih, delu, tveganjih, pravicah, dolžnostih in varstvu konkurence.

4.1.5 EESO meni, da morajo udeleženci v realnem gospodarstvu, podjetja in delavci, odločneje izraziti svoje mnenje in argumente ter ponovno prevzeti svojo vlogo, ki je ključna za spodbujanje gospodarskega in socialnega razvoja, konkurenčnosti, inovacij, rasti in zaposlovanja. Enako bi morala storiti tudi politika.

Treba je tudi pregledati mednarodni monetarni sistem. Na srečanjih skupine G20 v Londonu, skupine G8 v Aquili in skupine G20 v Pittsburghu delovanje in reforma mednarodnega monetarnega sistema – z izjemo porazdelitve kvot v Mednarodnem monetarnem skladu – dejansko nista bila izpostavljena kot ena izmed osrednjih prednostnih nalog za ponoven zagon svetovnega gospodarstva na poti k trajnostnemu razvoju. Kljub temu bi lahko nekateri ukrepi, h katerim so se zavezale države G20 in G8, imeli močan vpliv na devizne trge in s tem na spremembe delovanja tega sistema, če bi se izvajali.

4.1.6.1 Odločitve o dodelitvi pomoči državam v razvoju, zlasti Afriki, o potrojitvi sredstev Mednarodnega denarnega sklada (na 750 milijard dolarjev) in o zagotovitvi dodatnih 250 milijard za posebne pravice črpanja, s čimer bi nudili finančno podporo gospodarstvom držav, ki jih je kriza najbolj prizadela, bi nas morale spodbuditi k premisleku o ogromni masi dolarjev, ki bodo dani v obtok kot podpora državam z visokim primanjkljajem na tekočem računu.

4.1.6.2 Poleg tega bo povečanje javnega dolga ZDA (zaradi katerega bo njihova skupna zadolženost v prihodnjih treh letih dosegla 100 % BDP), ki ga s svojo novo politiko deficitarnega financiranja za izhod države iz recesije spodbuja predsednik Obama, dalo dodaten zagon masovnemu izdajanju dolarjev, kar bo imelo občutne posledice za mednarodni ekonomski sistem. Do podobnih razmer je prišlo že v drugi polovici šestdesetih let, ki so se končale z devalvacijo dolarja in z razpadom brettonwoodskega sistema fiksnih menjalnih tečajev iz leta 1971.

4.1.6.3 Najbolj je zaradi takšne situacije zaskrbljena Kitajska, saj so se njene devizne rezerve v zadnjem desetletju povečale za več kot 5 000 milijard dolarjev in se bodo v prihodnjih letih verjetno še povečevale, čeprav počasneje. Zato se ob zmanjševanju vrednosti dolarja bojijo možnih izgub vrednosti svojih ogromnih deviznih rezerv.

4.1.6.4 Euro, ki je v zadnjih nekaj letih postal druga mednarodna rezervna valuta, ni ustrezna alternativa dolarju, čeprav bi to bilo primerno in zaželeno, še težje pa si je predstavljati „nadnacionalno rezervno valuto“ v obliki posebnih pravic črpanja, kakršno si želijo kitajske monetarne oblasti in ki bi se uporabljala ne le med vladami in mednarodnimi organizacijami, kot se trenutno, ampak tudi kot plačilno sredstvo v mednarodnem trgovinskem in finančnem poslovanju. Izdajanje novih posebnih pravic črpanja je vsekakor koristno za ustvarjanje dodatnih rezerv v tistih gospodarstvih, ki imajo primanjkljaj na tekočem računu, ne more pa biti dolgoročna rešitev za sedanjo krizo.

4.1.6.5 Precej možno in celo zaželeno je, da bo euro dobil vedno več značilnosti, ki so potrebne za to, da postane mednarodna rezervna valuta in referenčna valuta za določanje cen blaga na svetovnih trgih, vendar pa EESO upa, da bodo kitajske oblasti nehale ščititi kitajsko valuto (renminbi), ki je odraz gospodarstva z vse bolj odločilno vlogo v svetovnem gospodarskem okviru. Renminbi je bil deset let strogo vezan na dolar in šele od leta 2005 je njegova vrednost vezana na košarico drugih valut. Renminbi mora postati prosto konvertibilna valuta na mednarodnih trgih.

4.1.6.6 EESO meni, da bi bilo potrebnih več prizadevanj na mednarodni ravni in da se Kitajska ne bi smela, tako kot se je v preteklosti, zanašati na trajno rast izvoza, si nabirati presežek na tekočem računu in pričakovati, da se bodo drugi ukvarjali s problemi uravnavanja mednarodnih menjalnih tečajev, ki jih z monetarno in davčno politiko, ki spodbujata kopičenje prihrankov in zavirata notranjo porabo, tudi soustvarja.

4.1.6.7 Za svetovni denarni sistem, ki temelji na drsečih tečajih, so zaradi njegove spekulativne narave značilna nenehna in občutna nihanja valut. To izredno negativno vpliva na svetovno gospodarstvo, stanje pa bi bilo mogoče popraviti s sklenitvijo političnega sporazuma med centralnimi bankami glavnih industrijskih držav. Te države bi se s sporazumom zavezale k usklajenemu ukrepanju v primeru prevelike rasti ali prevelikega padca posamezne valute in tako ohranile nestanovitnost menjalnega tečaja v razumnih mejah.

4.1.7 Oblikovanje evropskih finančnih pravil – vzpostavitev enotnega evropskega finančnega trga. (5) Kljub pravilom, ki veljajo na evropski ravni, in kljub euru smo tudi v območju eura še daleč od uresničitve tega cilja. Kriza je pokazala, da moramo brez odloga nadaljevati v tej smeri, in sicer s pomočjo ustreznih reform ter s tem, da gremo veliko dlje kot doslej, kar je v skladu z željo, ki jo izražajo poročilo de Larosièrjeve skupine ter predlogi Komisije. To bi tudi ECB omogočilo hitrejše in prožnejše ukrepanje. Ne smemo pozabiti, da je prvi razlog za obstoj financ podpiranje podjetij in spodbujanje podjetništva, rasti in zaposlovanja. To je naloga, katere izpolnitev bi olajšal reformirani, konkurenčnejši, preglednejši in z različnih vidikov bolj povezan trg.

4.2 Podpora realnemu gospodarstvu

4.2.1 V nedavnem sporočilu Evropske komisije spomladanskemu Evropskemu svetu, ki nosi ambiciozen naslov Spodbujanje okrevanja evropskega gospodarstva (6), je ponovna vzpostavitev zaupanja državljanov in gospodarskih subjektov na prvem mestu med ukrepi za premostitev sedanje krize, povečanje povpraševanja in ustvarjanje novih delovnih mest. Predlagani ukrepi bi morali prinesti konkretne učinke in ne ostajati zgolj napovedi dobrih namenov.

4.2.2 EESO zlasti meni, da je glavni problem, s katerim se je treba soočiti, povezan z zaposlovanjem in s pomanjkanjem likvidnosti podjetij. (7) Po nedavnih ocenah Mednarodne organizacije dela je od začetka krize decembra 2007 delo izgubilo okrog 40 milijonov ljudi (od tega 7 milijonov samo na območju OECD), napovedi za prihodnost pa so dokaj pesimistične. To socialno katastrofo je mogoče rešiti samo s povrnitvijo zaupanja v delovanje trgov ter z javnimi ukrepi, ki bodo spodbujali rast, konkurenčnost, inovativnost in zaposlovanje. Evropa potrebuje gospodarsko politiko in program, ki bi pritegnil podjetja, jim pomagal rasti in ustvarjati delovna mesta!

4.2.3 EESO v celoti podpira cilj, ki si ga je zadala Komisija. V sporočilu opisani ukrepi si zaslužijo podporo, saj gre za nujne ukrepe v bančnem in finančnem sektorju, za podporo realnemu gospodarstvu in ovrednotenje evropskega notranjega trga. Vseeno pa so dokaz tradicionalnega pristopa, ki gotovo ni inovativen, pač pa je usmerjen v boljšo uporabo sektorskih gospodarskih politik, ki jih Evropska komisija neposredno upravlja in/ali koordinira.

4.2.4 Ponovna vzpostavitev zaupanja evropskih podjetnikov in državljanov v sposobnost institucij EU in nacionalnih oblasti, da premagajo krizo, temelji na priznanju, da krivde za krizo ne gre pripisovati le pojavom konjunkturne narave, četudi so dramatični, ali nepopolnostim ali napakam trga.

4.2.5 Posebnost krize, ki jo trenutno doživlja svetovno gospodarstvo, tudi evropsko, je prav v tem, da so razlogi zanjo globlji in sistemski ter povezani z etičnimi in moralnimi vrednotami (odgovornost, zakonitost, socialna pravičnost), na katerih temeljijo sodobne družbe in iz katerih črpajo navdih za svoja dejanja na vseh področjih gospodarskega, socialnega in državljanskega življenja. Za povrnitev zaupanja v delovanje gospodarskih in finančnih sistemov ne bodo dovolj le ukrepi na področju tržnih „mehanizmov“, ki niso dobro delovali, temveč je potrebna tudi evropska makro- ali mikroekonomska politika.

4.2.6 Čeprav se strinjamo s splošnim pristopom k trenutnim problemom, pa se zdijo predlogi v sporočilu Komisije pomanjkljivi ali premalo učinkoviti v primerjavi s tem, kakšne spremembe bi bilo za ohranitev rasti gospodarstev držav članic treba spodbuditi v različnih proizvodnih sistemih na nacionalni ravni pa tudi na ravni evropskih in mednarodnih politik v času, ko se najbolj negativne posledice krize kažejo bolj v Evropi (zmanjševanje BDP) kot v ZDA, ki so se na krizo odzvale z močnim in enotnim programom ter z obsežnejšimi in učinkovitejšimi javnimi ukrepi. EU bi morala spodbujati sprejetje ukrepov, ki bi bili usklajeni med državami članicami. Zato bi bilo zaželeno, da sprejme še drugi akcijski načrt, ki bi bil učinkovitejši in bolj homogen kot prvi.

4.2.7 Če se omeji le na kratkoročne ukrepe, potrebne za oživitev evropskega gospodarstva, EESO meni, da bi morale EU in države članice svojo pozornost in finančna sredstva usmeriti v omejeno število ukrepov, ki bi imeli velik učinek na različne trge in gospodarske subjekte na splošno. Ti ukrepi bi morali biti usmerjeni v povrnitev zaupanja v delovanje finančnega sistema, izboljšanje Evropskega načrta za okrevanje gospodarstva, spremembe, ki jih je treba uvesti v glavne intervencijske politike Unije, ter podporo državam članicam, ki jih je kriza najbolj prizadela, zlasti vzhodnoevropskim državam.

Povrnitev zaupanja v delovanje finančnega sistema: Okrevanje evropskega gospodarstva bo mogoče, če se bosta ponovno vzpostavila stabilnost in delovanje finančnih trgov ob upoštevanju novih pravil, ki bodo zagotavljala njihovo pravilno in odgovorno delovanje na mednarodni ravni. Finance morajo ponovno prevzeti tradicionalno in nenadomestljivo vlogo pri spodbujanju gospodarske rasti: financiranje konkretnih dejavnosti akterjev (podjetij, gospodinjstev, omrežij in storitev, infrastrukture, okolja in energetike).

4.2.8.1 Še vedno pa ostaja nerešen problem masovnega, a žal neizbežnega posredovanja držav v podporo bančnemu sistemu. EESO meni, da se takšno stanje ne sme nadaljevati v nedogled in da je treba izdelati „strategijo za izhod“ iz sistema takšnih posredovanj, s tem da se bančnemu sistemu sistematično postavijo pogoji, ki jih mora izpolniti, na primer: notranje prestrukturiranje s kakovostnim in količinskim izboljšanjem rezerv, ki so izkazane v bilanci. Gre za strategijo, ki bi oživila neodvisen in pregleden mednarodni trg posojil in financ, s katerim bi se izognili, da bi se ponovilo to, kar smo nedavno doživeli.

4.2.8.2 EESO bo ocenil predlog za krepitev nadzora in preglednosti finančnih transakcij, ki jo zahteva Komisija in ki so jo podprle države G20 v Londonu, G8 v Aquili in G20 v Pittsburghu, upošteval pa bo tudi predlog reforme evropskega finančnega sistema, ki sta ga napovedala Komisija in Svet. Vsekakor pa EESO meni, da bi bilo treba finančni nadzor zaupati novemu evropskemu neodvisnemu organu, ki bi imel dejanska pooblastila za ukrepanje (8).

4.2.8.3 Takšna odločitev bi morala spodbuditi proces usklajevanja različnih zakonodaj, ki obstajajo v Evropi na področju finančnega nadzora, okrepiti pa bi bilo treba pristojnosti teh organov na področju sankcioniranja.

4.2.9 Izboljšanje evropskega načrta za oživitev gospodarstva

4.2.9.1 EESO se je v enem od prejšnjih mnenj (9) zavzel za temeljito reformo evropskega načrta za oživitev gospodarstva, ki ga je predlagala Komisija, ne samo v smislu finančnih sredstev, za katera meni, da ne zadostujejo glede na resnost krize, temveč tudi v smislu usklajenosti in pristopa k ukrepom, ki jih morajo sprejeti države članice za spodbujanje oživitve gospodarstva.

4.2.9.2 Kljub temu, da za nekatere sektorje trenutno velja, da prednostno potrebujejo finančno pomoč (avtomobilska industrija, gradbeništvo, MSP itn.), mora biti dostop do takšnih ukrepov pogojen z jamstvom glede skladnosti in enotnosti ukrepov, ki se izvajajo, ter s skladnostjo s pravili evropskega notranjega trga.

4.2.9.3 Ni namreč zaželeno, da bi posamezne pobude, ki se financirajo iz evropskega načrta, bodisi iz proračuna Skupnosti ali iz sredstev držav članic za nujno pomoč sektorjem v krizi, na kakršen koli način privedle do položaja, ko bi bila določena podjetja, panoge ali države v krizi privilegirana ali zaščitena na škodo drugih.

4.2.9.4 Enotni trg je eden izmed glavnih motorjev evropskega gospodarstva, njegova krepitev in razvoj pa najboljši zagotovili za oblikovanje uspešnih pobud in ustvarjanje novih delovnih mest. Usklajevanje in spremljanje ukrepov, ki jih predvideva načrt na evropski in nacionalni ravni, mora evropskim državljanom dati zagotovilo, da je Skupnost sposobna upravljati s finančno pomočjo v skladu s svojo zakonodajo ter v interesu prebivalcev in območij, ki so v krizi najbolj ranljivi.

4.2.9.5 EESO meni, da je v okviru teh ukrepov podpore proizvodnim dejavnostim treba nameniti posebno pozornost malim in srednje velikim podjetjem (prek posebnega načrta ugodnih posojil in s poenostavljenimi postopki); zgledovati se je treba na primer po „Small Business Act“). V evropskem načrtu so premalo pojasnjene vrste ukrepov, ki naj bi bili uvedeni za spodbujanje oživitve malih in srednje velikih podjetij. Kar zadeva manjša podjetja, katerih skupni prispevek k zaposlenosti v EU je zelo pomemben, EESO meni, da je treba pobude oblikovati v makroekonomskem referenčnem okviru, ki bo upošteval nacionalne in lokalne posebnosti, različne stopnje specializiranosti ter različne potrebe podjetij po novem znanju, inovativnih tehnologijah in storitvenih infrastrukturah.

4.2.9.6 Brez ustreznega evropskega in nacionalnega referenčnega okvira za možnosti prihodnje rasti malih in srednje velikih podjetij obstaja tveganje, da bodo ukrepi razdrobljeni, rezultat tega pa bo, da bo pomoč sicer na voljo vsem, nikomur pa ne bo dejansko pomagala zrasti ali izboljšati kakovosti izdelkov ali opravljenih storitev.

4.2.9.7 EESO poleg tega meni, da socialni dialog in dogovarjanje ter posledično večja vključenost podjetij, sindikatov in organizacij socialne ekonomije, lahko pripomorejo k izhodu iz krize.

4.2.10 Potrebne spremembe glavnih politik EU

4.2.10.1 Po mnenju EESO je za povrnitev zaupanja evropskih podjetij potrebna tudi korenita sprememba načina, kako Komisija vodi skupne politike na pomembnih gospodarskih in socialnih področjih, zlasti pa kohezijsko politiko. V zvezi s slednjo je EESO že pripravil mnenje (10), v katerem je navedel številne predloge sprememb.

4.2.10.2 Resna gospodarska kriza, ki je zajela vso Evropo in se lahko nadaljuje tudi v letu 2010, narekuje temeljito reformo upravljanja strukturnih skladov (ESRR in ESS) ter pregled ukrepov, načrtovanih za programsko obdobje 2007–2013. Komisija pripravlja nekatere predloge sprememb, s katerimi želi poenostaviti postopke, pospešiti plačila in na novo določiti obseg ukrepov nekaterih sektorskih politik, vendar pa vse to še ni dovolj. Ti ukrepi so potrebni za zaščito kohezije Evropske unije, ki jo sedaj ogroža kriza.

4.2.10.3 EESO poziva Komisijo, naj v prilagajanje predvidenih ukrepov novi realnosti, ki jo je povzročila mednarodna kriza, vloži več truda, za kar pa je treba te politike v celoti ponovno podrobno proučiti. Konflikt glede upravljanja s sredstvi iz strukturnih skladov za reševanje krize, do katerega prihaja med nacionalnimi in regionalnimi oblastmi, je še en element, ki bi ga bilo treba vključiti v ponoven razmislek o pomoči za območja Unije, ki so v najslabšem položaju.

4.2.10.4 Tudi na področju kohezijske politike EESO meni, da je treba za vsako državo prejemnico sredstev določiti posebne sektorske in lokalne prednostne naloge, da bi bila tako sredstva EU in nacionalna sredstva usmerjena k tistim programom in projektom, ki naj bi imeli največji gospodarski in socialni vpliv. Pri pregledu smernic kohezijske politike je treba izhajati iz naslednjih načel: skladnost pri izbiri ukrepov, usklajevanje politik pomoči podjetjem na nacionalni in evropski ravni, skupni programi za specializirano usposabljanje in razvoj novih znanj.

4.2.10.5 Skratka, kriza mora za Evropsko unijo predstavljati priložnost ne le za boljšo uporabo obstoječih politik, temveč tudi za oblikovanje novih: izboljšati je treba infrastrukture in začeti, na primer, z okoljskim programom ali programom za oblikovanje novih evropskih omrežij za energijo in komunikacije (npr. širokopasovne storitve) s pomočjo evropskega javnega financiranja (euroobveznic?), kar bi dalo oživitvi gospodarstva neverjeten zagon.

4.2.10.6 EESO meni, da je to izjemna priložnost za poglobljen razmislek o proračunu EU, kot je trenutno oblikovan v kvalitativnem in kvantitativnem smislu, ter za obravnavo – morda s pomočjo skupine strokovnjakov – davčne politike, ki je bistvena za rast in razvoj in ki se ji ne bo več mogoče izogibati ali je izrabljati za socialni in gospodarski dumping na evropski ravni.

4.2.11 Podpora državam, ki jih je kriza najbolj prizadela, začenši z vzhodnimi državami EU

4.2.11.1 EESO meni, da mora Komisija za najbolj prizadete države – med drugim tudi prek Evropske banke za obnovo in razvoj – pripraviti vsaj sveženj finančnih ukrepov, namenjenih pobudam za stabilizacijo najšibkejših gospodarstev v EU, če že ne ad hoc sklada (ta predlog so najvplivnejše države EU zavrnile). To se zdaj že začenja izvajati. V zvezi s tem je treba posebno pozornost nameniti vzhodnoevropskim državam in v ta namen zagotoviti posebna sredstva. Razlogov za zagotovitev posebnih sredstev za te države je veliko. V nasprotnem primeru obstaja tveganje, da se bosta zrušila notranji trg in drugi steber integracije – širitev.

4.2.11.2 EU se bo morala v prihodnjih mesecih in letih soočati s težko rešljivimi problemi: gospodarsko krizo in krizo zaposlovanja, socialnimi konflikti, institucionalnimi reformami, ki se jih bo treba lotiti, in notranjimi razlikami med državami članicami – vse to v ozračju evroskepticizma, ki narašča na ravni političnih strank, vlad številnih držav članic EU in javnega mnenja, precej nezadovoljnega z odločitvami, ki se sprejemajo na evropski ravni.

4.2.11.3 Zaupanje v gospodarski in socialni model EU ter v njegovo sposobnost zagotavljanja ustreznih rešitev v interesu vseh držav članic se bo povrnilo, če se bo EU spopadla s težavami najšibkejših držav in jim pomagala premostiti težave.

4.2.11.4 Kriza, ki jo mnoge vzhodnoevropske države občutijo na področju posojil, finančnih storitev in proizvodne dejavnosti, ni tako huda, da bi bila za Evropsko unijo nepremostljiva ovira. Mnoge izmed teh dejavnosti so bile vzpostavljene s pomočjo in neposrednimi vlaganji držav EU-15, zato si je zdaj, po procesu približevanja, ki so ga morale prestati, da so postale polnopravne članice, težko predstavljati, da bi se v skladu s politiko „od primera do primera“ posluževali le minimalnih in nebistvenih gospodarskih ukrepov. To bi bila strateška in gospodarska napaka, ki je kratkoročno ali srednjeročno ne bi bilo mogoče popraviti, in oblika zelo hude politične kratkovidnosti, ki bi lahko ogrozila prihodnost evropskega povezovanja.

4.3 Pomoč evropskim državljanom

4.3.1 Po krizi „se bo vzpostavilo novo ravnovesje, vendar ne več na isti ravni kot prej: naučiti se bomo morali živeti na nižji ravni“. Če se bo ta napoved (11) uresničila, je jasno le to, da bodo nekateri zagotovo morali – upajmo, da le za krajše obdobje – živeti na „še nižji“ ravni.

4.3.2 Treba je preprečiti tveganje, da bi račun za reševanje trga spet plačevali podjetja in zaposleni, medtem ko bi se kapital še naprej umikal na varnejše trge in se izmikal davčnim organom. V nasprotnem primeru bi lahko bili priča še večjemu zniževanju plač, zaradi česar bi tržno gospodarstvo izgubilo socialno legitimnost. Če se želimo temu izogniti, moramo okrepiti in razširiti evropski model socialnega tržnega gospodarstva in v središče gospodarskega sistema ponovno postaviti ljudi.

4.3.3 Zato EESO meni, da morajo vlade in EU tudi davčni politiki namenjati več pozornosti in nadaljevati v smeri večjega usklajevanja, da bi preprečile neenakosti, ki so v nasprotju z enotnim trgom. Obenem bi bilo treba nameniti prednost reformam, ki povečujejo davčne osnove in ne davčne stopnje, pri čemer bi bolj upoštevali vrednost premoženja kot pa gospodarsko dejavnost podjetij in delo.

4.3.4 Poleg tega je treba preprečiti, da bi posledice finančne krize drastično vplivale na pokojninske sisteme držav članic, kot se je zgodilo v ZDA, kjer so nekateri pokojninski skladi utrpeli velike izgube zaradi krize hedge skladov, tako da se je vrednost prihrankov delavcev, ki so vlagali v te pokojninske sklade, razpolovila. EESO meni, da si je treba prizadevati za vzpostavitev zakonodajnih okvirov in pokojninskih modelov, ki bodo varovali interese evropskih državljanov in delavcev.

4.3.5 Vse večja nepravičnost in neenakost sta že skrčili prostor svobode in bi ga lahko v prihodnosti še bolj. To lahko ogrozi demokracijo v evropskih državah in zlasti v EU, ki mora zmanjšati še svoj velikanski „demokratični deficit“; poleg tega med novim revnim prebivalstvom vsekakor zmanjšuje konsenz glede ukrepov za obvladovanje krize in spodbujanje trajnostnega razvoja.

4.3.6 EESO meni, da se prav zdaj Evropski uniji ponuja pomembna priložnost, da pokaže, kako blizu je državljanom, in sicer s konkretnimi in oprijemljivimi pobudami za državljane, podjetja in delavce, ki jih je kriza najbolj prizadela.

To je treba storiti z ukrepi za varstvo pravic. Zato mora biti EU na področju socialne politike sposobna ukrepati z lastnimi pobudami. Socialno vprašanje mora biti v celoti vključeno v strateški sporazum, naveden v točki 4.4.3. Ukrepe je treba sprejeti tudi na področju gospodarske politike (vključno z izrednim financiranjem lizbonske strategije) in podpore najbolj ogroženim podjetjem, ki jo mora EU zagotoviti skupaj z državami članicami (točka 4.2).

4.3.7.1 Spodbujati je treba strukturne ukrepe na trgu dela, ki mora postati prepustnejši in bolj vključujoč, in sicer s pravili, dogovorjenimi na evropski ravni, in ob uporabi ESS ter s poenostavitvijo postopkov in z vnaprejšnjimi plačili.

4.3.7.2 Spodbujati je treba ukrepe v podporo podjetjem, ki se trudijo uresničevati in spoštovati načelo družbene odgovornosti v Evropi in načelo socialne klavzule v tretjih državah.

4.3.8 EESO upa in poziva Komisijo, naj skupaj z evropskimi socialnimi partnerji in tudi s pomočjo gospodarskih spodbud, npr. strukturnimi skladi, stori vse, kar je v njeni moči, da bo spodbujala sporazume in/ali poiskala rešitve, ki bodo zmanjšale vplive krize na podjetja in delavce, med drugim s širjenjem dobrih praks, ki se pojavljajo v nekaterih državah.

4.3.9 EESO poziva Svet, naj sprejme potrebne ukrepe za evropski kodeks, ki bo določal okvire delovanja, da bi zmanjšali razlike v dohodkih in uveljavili novo pravičnost pri delitvi, in to ne le v finančnem sektorju. Razlike v dohodkih so pripeljale do čezmernega in povsem neupravičenega povečanja neenakosti. Zaželeno bi bilo nadaljevati v smeri evropskega sporazuma, ki bi vključeval vse strani.

4.4 V smeri politične EU, ki je blizu državljanom

4.4.1 EESO meni, da EU za soočanje in premagovanje krize potrebuje sredstva odločanja, ki jih zdaj nima, kar je glavni razlog za njeno nezadostno ukrepanje, zaradi katerega tvega, da bo v primerjavi z velesilama Kitajsko in ZDA zdrsnila na obrobje. Zato EESO meni, da mora EU poskrbeti za to, da bo zmožna konkretno ukrepati, pa čeprav z začasnimi instrumenti, da delo in prizadevanja tega obdobja globokih sprememb ne bi bili zaman.

Politično upravljanje : EESO meni, da gre enega glavnih razlogov za sedanjo krizo pripisati razhajanjem in napakam „politike“; politika zaradi pomanjkanja skupne vizije ni bila zmožna ukrepati in se je nazadnje odpovedala svoji vodilni vlogi tako na svetovni kot na evropski ravni. Rezultati so zdaj na dlani.

4.4.2.1 Mednarodno upravljanje : EU še vedno nima skupne zunanje politike, niti samostojnih pooblastil za obvladovanje krize. Vsaj v okviru območja eura, na mednarodnem prizorišču in zlasti v organizacijah, ki jih želimo reformirati, pa bi potrebovala enoten glas, da bi lahko predstavljala protiutež moči odločanja drugih gospodarskih in političnih blokov. EU je največji trg blaga in storitev na svetu, prispeva največji delež javne pomoči, namenjene razvoju najrevnejših držav, njena valuta euro pa je druga mednarodna rezervna valuta. V številnih pogledih je torej „gospodarski velikan“. Če pa upoštevamo njene zmožnosti odločanja na mednarodnem prizorišču, je EU „politični pritlikavec“. To je pravi paradoks, ki je državljanom EU nerazumljiv. Evropski predlogi in vrednote bi morali imeti večji vpliv na svetovno politiko.

4.4.2.2 Voditelji držav in vlad morajo zato imeti dovolj poguma, da priznajo to omejitev in si začrtajo cilj za njeno odpravo; vendar danes ravnajo kot posadka brez krmarja in za to plačujejo visoko gospodarsko in politično ceno. V to se lahko prepričamo, ne da bi se morali zatekati k zgodovinarjem in/ali ustanovnim očetom („Če bi bila Evropa nekoč združena, bi bilo njenih 400 milijonov prebivalcev deležnih brezmejne sreče, blaginje in slave“ – W. Churchill, 1946). V kratkem bi bilo treba skleniti zavezujoč sporazum o obvladovanju krize, ki bi kasneje lahko postal metoda Skupnosti, in ne obratno, kot se dogaja zdaj.

4.4.3 Gospodarsko upravljanje : glavni cilj, ki ga je treba doseči, je Evropski uniji priskrbeti instrumente, s katerimi bo lahko opredelila in razvila skupne smernice makroekonomske in sektorske politike (vsaj na območju eura, kar pa bo imelo ugodne učinke za vseh 27 držav). Evropsko monetarno politiko je treba – začenši z območjem eura – dopolniti s skupno gospodarsko politiko, ki se ne sme omejevati zgolj na željo po usklajevanju in ki mora predvideti ukrepe na področjih, ki so za Evropo strateškega pomena (okolje, energija, inovacije, priseljevanje, zaposlovanje, kohezija …). Oblikovati je treba nov evropski pakt za rast, trajnostni razvoj, konkurenčnost in zaposlovanje, ki naj ovrednoti zlasti socialno in okolju prijazno tržno gospodarstvo in katerega namen bo dopolniti notranji trg, kot predvideva lizbonska strategija.

4.4.4 Socialno upravljanje : med prednostnimi cilji evropskega pakta morata biti tudi socialna in kohezijska politika. EU bi morala imeti večjo možnost poseganja na področje socialne politike (12), da bi lahko določila „minimalni prag“ ali minimalni standard temeljnih socialnih pravic. Vsi ti razlogi zahtevajo Evropo z večjo sposobnostjo ukrepanja. Spomniti se je treba, da je EU nastala kot gospodarski projekt (ESPJ, EGS in euro) s političnimi cilji.

4.4.5 EESO zato meni, da je v tem času treba okrepiti vključevanje državljanov, zlasti mladih, v proces graditve EU in v ta namen preizkušati nove oblike vključevanja širših krogov ljudi. To je vprašanje, ki ga ne smemo prepustiti naključju. Če bi EU npr. pripravila učinkovit, pomemben predlog, ki bi v ospredje postavil državljane in bi zajemal nove načine vključevanja ljudi v sprejemanje odločitev o najpomembnejših evropskih politikah, bi to imelo velik vpliv na javno mnenje. To bi bil odličen način za povezovanje evropskih državljanov z njihovimi institucijami, ki bi prispeval k zmanjšanju demokratičnega deficita v EU. Gre za ključno vprašanje za prihodnost Evrope, ki ga ni več mogoče prelagati, četudi je Lizbonska pogodba majhen korak naprej.

4.4.6 Pomemben prispevek v tej smeri bi lahko dala „evropska civilna družba“, na katero se ne bi smeli spomniti le naključno in ki ne bi smela ostati izolirana sfera ali služiti le kot krinka. To je izziv za EESO in za njegov Program za Evropo.

V Bruslju, 16. decembra 2009 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) Glej mnenje EESO o poročilu de Larosièrjeve skupine, UL C 318, 23.12.2009, str. 57.

(2) Glej mnenje EESO o poročilu de Larosièrjeve skupine, UL C 318, 23.12.2009, str. 57, in mnenje EESO o Evropskem načrtu za oživitev gospodarstva, UL C 182, 4.8.2009, str. 71.

(3) Situation of the financial and banking system (Stanje finančnega in bančnega sistema) – članek, ki so ga skupaj napisali Christine Lagarde, francoska ministrica za gospodarstvo, industrijo in delo, Anders Borg, švedski minister za finance, Wouter Bos, nizozemski minister za finance, Jean-Claude Juncker, luksemburški minister za finance, Elena Salgado Mendez, španska ministrica za finance, Peer Steinbrück, nemški minister za finance, in Giulio Tremonti, italijanski minister za finance, in ki je bil 4. septembra 2009 objavljen v različnih evropskih časopisih.

(4) Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o makrobonitetnem nadzoru finančnega sistema v Skupnosti in o ustanovitvi Evropskega odbora za sistemska tveganja – COM(499) konč. z dne 23. septembra 2009; Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o ustanovitvi Evropskega bančnega organa – COM(501) konč. z dne 23. septembra 2009; Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o ustanovitvi Evropskega organa za zavarovanja in poklicne pokojnine – COM (502) konč. z dne 23. septembra 2009; Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o ustanovitvi Evropskega organa za vrednostne papirje in trge – COM(503) konč. z dne 23. septembra 2009.

(5) Glej opombo 3.

(6) COM(2009) 114 konč., Spodbujanje okrevanja evropskega gospodarstva, 4.3.2009.

(7) Mnenje EESO o rezultatih vrha o zaposlovanju, UL C 306, 16.12.2009, str. 70.

(8) Glej mnenje EESO o poročilu de Larosièrjeve skupine, UL C 318, 23.12.2009, str. 57. José Manuel Barroso je v svojem govoru na plenarnem zasedanju EESO 30. septembra 2009 izrazil podobno stališče.

(9) Glej mnenje EESO o Evropskem načrtu za oživitev gospodarstva UL C 182, 4.8.2009, str. 71.

(10) Glej mnenje EESO o sporočilu Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij o rezultatih pogajanj glede strategij in programov kohezijske politike za programsko obdobje 2007–2013, UL C 228, 22.9.2009, str. 141.

(11) John Nash, Nobelov nagrajenec za ekonomijo, oktober 2008.

(12) José Manuel Barroso je v svojem govoru na plenarnem zasedanju EESO 30. septembra 2009 izrazil podobno stališče.