Propad finančne institucije lahko povzroči širjenje negativnih vplivov na druge institucije, zlasti kadar je zaradi običajnih insolvenčnih postopkov tako ogrožena stabilnost finančnega sistema kot celote. V takih primerih je lahko država prisiljena reševati institucijo z denarjem davkoplačevalcev, saj bi lahko njeno neukrepanje povzročilo sistemsko krizo in ogromne izgube za gospodarstvo. Da bi se ublažila taka sistemska kriza, je bilo posredovanje države na stroške davkoplačevalcev v zadnjem času potrebno za reševanje številnih bank. Kot odgovor na to se je bistveno okrepila bonitetna ureditev EU za banke, predvsem pa je bil vzpostavljen nov okvir – direktiva o sanaciji in reševanju bank (DSRB) –, ki zadevnim organom daje pooblastila, da lahko zagotovijo urejen propad banke. Od bank zahteva, da se učinkoviteje pripravijo na obvladovanje finančnih težav, pristojnim organom zagotavlja pooblastila za zgodnje posredovanje v banki, ki propada ali bo verjetno propadla, določa skupen nabor instrumentov za reševanje pri upravljanju propada ter morebitne finančne izgube porazdeljuje med deležnike v banki. DSRB tako javnim organom olajšuje prestrukturiranje banke, ki propada ali bo verjetno propadla, hkrati pa čim bolj omejuje morebitne stroške za davkoplačevalce. Centralna nasprotna stranka (v nadaljnjem besedilu: CNS) posreduje med nasprotnimi strankami v finančnih transakcijah, tako da prevzame in izvaja njihove pravice in obveznosti, pri čemer za določen sklop pogodb deluje kot kupec za vsakega prodajalca in prodajalec za vsakega kupca. Čeprav so CNS v primerjavi z bankami manj ranljive za propad, pa niso nedovzetne. Obstaja mednarodno soglasje, da je treba sistemska finančna tveganja pazljivo spremljati in obravnavati v vseh finančnih institucijah in ne le v bankah. Nedavna kriza je pokazala, da bi moralo biti vsako javno posredovanje za obravnavo tveganj v finančnih institucijah hitro in čim manj odvisno od davkoplačevalskega denarja. Splošno priznano je, da je vseevropski okvir za sanacijo in reševanje najbolj potreben za CNS. To si je kot prednostno nalogo postavil tudi Odbor za finančno stabilnost, mednarodna skupina regulatorjev na najvišji ravni, ki si pod okriljem G20 prizadeva za reformo finančnega regulativnega okolja zaradi krize in obravnavo nastajajočih tveganj. Poslovni model CNS vključuje precejšnjo koncentracijo finančnega tveganja, predvsem od bank kot njihovih največjih uporabnic, pa tudi od drugih finančnih akterjev. To tveganje je na povezanem evropskem in svetovnem trgu že po naravi čezmejno. Poleg tega se bo sistemska pomembnost CNS prav gotovo še povečala zaradi zaveze skupine G20, da bodo kliring izvedenih finančnih instrumentov, s katerimi se trguje na prostem trgu (OTC), opravljale CNS, s čimer se bodo tveganja, ki so neločljivo povezana s temi instrumenti, prenesla stran od bank in se združila pri CNS, kar bo zagotavljalo njihovo centralizirano upravljanje tveganj. Čeprav je propad CNS malo verjeten, bi lahko neurejeno upravljanje njenega propada glede na osrednji položaj CNS na trgih in zlasti njene neposredne povezave z bankami povzročilo obsežno širjenje negativnih vplivov v finančnem sistemu. Tako je potreben zakonodajni okvir, ki zadevnim organom daje pooblastila, da lahko to tveganje za finančno stabilnost obravnavajo s hitrim prestrukturiranjem in urejenim prenehanjem dejavnosti CNS v primeru grozečega sistemskega propada. Poleg tega bi morali zakonodajni ukrepi zagotoviti spodbude za preudarno upravljanje tveganj CNS ter stranke velikih bank, ki uporabljajo klirinške storitve CNS, in davkoplačevalce zaščititi pred velikimi izgubami v primeru reševanja.