Posodobljeni seznami organov, pooblaščenih za izdajanje izvoznih dovoljenj v državah članicah, in seznam carinskih organov, pooblaščenih za opravljanje izvoznih formalnosti, so objavljeni v Uradnem listu Evropske unije.

Za zagotovitev enotnosti izvoznih dovoljenj je bilo treba določiti pravila za sestavljanje, izdajo in uporabo obrazca dovoljenja. V Izvedbeni uredbi (EU) št. 1081/2012 (v nadaljnjem besedilu: Izvedbena uredba) so določene tri vrste izvoznih dovoljenj (standardno dovoljenje, posebno odprto dovoljenje in splošno odprto dovoljenje) in pravila za njihovo uporabo. V nekaterih državah članicah – vendar ne v vseh – mora vlagatelj plačati pristojbino za pridobitev izvoznega dovoljenja. Nekatere države članice so v svojem pravu določile dodatne omejitve, na primer zahtevo glede pridobitve nacionalnega dovoljenja – pa tudi izvoznega dovoljenja EU – za zakonit pretok predmetov, opredeljenih kot „nacionalno bogastvo“, z nacionalnega ozemlja.

Izvozna dovoljenja izda pristojni organ zadnje države članice, na katere ozemlju se je „dokončno in zakonito nahajal“ predmet kulturne dediščine. Izvozno dovoljenje se odobri ali zavrne na podlagi zakonov in predpisov te države članice. S carinskimi kontrolami se nato zagotavlja, da lahko predmeti kulturne dediščine carinsko območje Unije zapustijo le, če jim je priloženo veljavno izvozno dovoljenje.

Poročilo vsebuje tudi informacije o sedanjih pobudah in izzivih za prihodnost, kot so izboljšanje sodelovanja med organi držav članic, ki sodelujejo pri izvajanju Uredbe, spodbujanje skupnega razumevanja določb Uredbe v državah članicah, opredelitev dobrih praks za pristojne in carinske organe pri preiskovanju izvora predmetov kulturne dediščine ter preučitev tehničnih, finančnih in pravnih možnosti za uporabo elektronskih sredstev za izdajo izvoznih dovoljenj in nadzor nad njimi, kot je razvoj centraliziranega elektronskega sistema za interakcijo z nacionalnimi sistemi carinjenja ali povezava z njim.

Poročilo temelji predvsem na podatkih, ki so jih države članice predložile z izpolnitvijo vprašalnika, ki zajema vse vidike izvajanja sistema izdajanja izvoznih dovoljenj. Zajema obdobje 2018–2020. Podatki iz Priloge se nanašajo na tri vrste izvoznih dovoljenj: standardna dovoljenja, posebna odprta dovoljenja (večkratni začasni izvoz, ki ga izvedejo posamezniki) in splošna odprta dovoljenja (večkratni začasni izvoz, ki ga izvedejo muzeji in podobne institucije).

V skladu s členom 10 Uredbe mora Komisija v rednih časovnih presledkih Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru predložiti poročilo o izvajanju Uredbe.

To poročilo temelji na podatkih, ki so jih države članice predložile z izpolnitvijo vprašalnika, ki zajema vse vidike izvajanja sistema izdajanja izvoznih dovoljenj, in tudi na statističnih podatkih o uporabi dovoljenj ter razpravah v okviru odbora za kulturno dediščino ali strokovne skupine za carinska vprašanja v zvezi s predmeti kulturne dediščine.

To poročilo zajema obdobje, ki se je končalo 31. decembra 2020, zato podatki držav članic EU vsebujejo tudi statistične podatke Združenega kraljestva. S 1. januarjem 2021 je pravo EU prenehalo veljati v Združenem kraljestvu, razen v zvezi s Severno Irsko. Zato bodo poročila za prihodnja obdobja vključevala samo statistične podatke 27 držav članic EU in Združenega kraljestva v zvezi s Severno Irsko.

3.Ozadje Uredbe

3.1 Evropski okvir

Sistem, ki je bil na ravni EU uveden z Uredbo, dopolnjuje druge instrumente in pobude, namenjene varstvu kulturnih dobrin. Najpomembnejša med njimi je Direktiva 2014/60/EU o vračanju predmetov kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni z ozemlja države članice. Direktiva omogoča vračilo vsakega predmeta kulturne dediščine, ki ga je država članica opredelila kot nacionalno bogastvo z umetniško, zgodovinsko ali arheološko vrednostjo. V ta namen morajo osrednji organi držav članic, pristojni za Direktivo, sodelovati in si izmenjevati informacije v zvezi s protipravno odstranjenimi predmeti kulturne dediščine z uporabo informacijskega sistema za notranji trg (IMI).

Drug pomemben akt, ki dopolnjuje Uredbo, je Uredba (EU) 2019/880 Evropskega parlamenta in Sveta o vnosu in uvozu predmetov kulturne dediščine. S tem novim instrumentom so določena pravila in pogoji za začasen ali trajen uvoz predmetov kulturne dediščine, ki so bili ustvarjeni ali odkriti v tretjih državah, v Unijo. Tipologija Uredbe (EU) 2019/880 je zaradi njene zunanjetrgovinske razsežnosti temeljila predvsem na Unescovi konvenciji o ukrepih za prepoved in preprečevanje nedovoljenega uvoza in izvoza kulturnih dobrin ter prenosa lastninske pravice na njih iz leta 1970.

Uredba o uvozu je bila nedavno dopolnjena s sprejetjem izvedbenih določb, ki določajo podrobno ureditev za uvozna dovoljenja in izjave uvoznikov ter za razvoj, delovanje, vzdrževanje in uporabo centraliziranega elektronskega sistema (v nadaljnjem besedilu: sistem ICG) za shranjevanje in izmenjavo informacij med organi držav članic in opravljanje formalnosti s strani subjektov v brezpapirnem okolju. Sistem ICG naj bi za namene uvoza začel delovati najpozneje 28. junija 2025.

Nazadnje, v skladu z dvema ad hoc ukrepoma Unije, tj. Uredbo Sveta (ES) št. 1210/2003 in Uredbo Sveta (EU) št. 36/2012, je prepovedana trgovina s predmeti kulturne dediščine z Irakom in Sirijo.

3.2 Mednarodni okvir

Najpomembnejši instrument v zvezi z izvozom predmetov kulturne dediščine na mednarodni ravni je Unescova konvencija o ukrepih za prepoved in preprečevanje nedovoljenega uvoza in izvoza kulturnih dobrin ter prenosa lastninske pravice na njih iz leta 1970. H konvenciji je do zdaj pristopilo 141 držav pogodbenic, ratificiralo pa jo je 26 držav članic.

4.Izvajanje Uredbe

4.1 Cilji in uspešnost

Države članice na splošno menijo, da je Uredba dosegla svoje cilje. Vendar so bila opredeljena tudi področja, ki jih je treba izboljšati.

Uredba je bila uspešna zlasti na področju boja proti nedovoljeni trgovini s predmeti kulturne dediščine. Ena država članica je poročala, da je pomemben učinek Uredbe vse večja ozaveščenost ustanov za varstvo dediščine, pa tudi zakonite trgovine z umetninami in zbirateljev, o pomembnosti zadostnih informacij o izvoru, preden se predmet kulturne dediščine pridobi ali da na trg. Predmeti, ki so bili izvoženi brez dovoljenja EU – čeprav je bilo to obvezno – izgubijo tržno vrednost in z njimi je težje trgovati prek zakonite trgovine z umetninami.

Po navedbah iste države članice so akterji na zakonitem trgu umetnin še vedno zadržani glede zagotavljanja popolnih informacij pristojnim organom o izvoru predmetov kulturne dediščine, ki so jih predhodno prodali vlagatelju izvoznega dovoljenja.

Nekaj držav članic poudarja, da je področje uporabe njihove nacionalne zakonodaje o dediščini širše kot področje uporabe Uredbe, pri čemer slednja za nekatere vrste predmetov kulturne dediščine ne zagotavlja varstva. Glede tega je treba opozoriti, da je bilo stvarno področje uporabe Uredbe takrat zasnovano kot skupni imenovalec nacionalnih določb in je sicer lahko ožje od nabora zaščitenih predmetov nekaterih držav članic, vendar Uredba zagotavlja dodatno varstvo predmetov kulturne dediščine, ki ga nacionalni zakoni ne morejo ponuditi.

Natančneje, ker v Uniji ni notranjih meja, bi lahko predmeti iz ene države članice kljub nacionalnim prepovedim zapustili njeno ozemlje in se zakonito izvozili iz Unije prek ozemlja druge države članice, kjer se prepovedi prve države članice ne uporabljajo. Stvarno področje uporabe nekaterih nacionalnih zakonov o dediščini je morda celovitejše, vendar ti zakoni ne morejo zagotoviti varstva predmetov kulturne dediščine države članice, ki se odnesejo z njenega ozemlja, kot ga lahko Uredba.

V zvezi s povezanim vprašanjem so nekatere države članice izrazile mnenje, da Uredba ne zagotavlja v zadostni meri enotnosti pravil o varstvu dediščine po vsej Uniji. Nacionalna zakonodaja je osnova, na podlagi katere se izvozna dovoljenja odobrijo ali ne. V tem smislu se lahko izvoz predmetov kulturne dediščine, ki spadajo v določeno kategorijo iz Priloge I, dovoli v državi članici A – torej bi bilo dovoljenje izdano tam – ne pa v državi članici B – kjer bi se dovoljenje zavrnilo. To je normalno stanje in se ne more spremeniti, saj so kulturne zadeve v izključni pristojnosti držav članic. Posledično Unija ni mogla uskladiti takih določb in določiti, kateri predmeti kulturne dediščine naj se opredelijo kot „nacionalno bogastvo z umetniško, zgodovinsko ali arheološko vrednostjo“.

Številne države članice so navedle, da bi bilo učinkovitost Uredbe mogoče izboljšati tudi z vrednostnimi pragovi (v zvezi s tem glej oddelek 4.4 v nadaljevanju).