1.Potreba po doseganju rezultatov

Več kot 75 % evropskih državljanov meni, da je okoljska zakonodaja EU potrebna za varstvo okolja v njihovi državi, in skoraj 80 % se jih strinja, da bi morale institucije EU imeti možnost, da preverijo, ali se okoljska zakonodaja v njihovi državi pravilno uporablja .

Okoljska politika in zakonodaja EU zagotavljata nedvoumne koristi, kot so varstvo, ohranjanje in izboljšanje okolja za sedanje in prihodnje generacije ter ohranjanje kakovosti življenja državljanov EU. Pomanjkljivo izvajanje ustvarja visoke družbene, gospodarske in okoljske stroške ter neenake konkurenčne pogoje za podjetja. Pomen pravilnega izvajanja pravnega reda EU na področju okolja odraža tudi sedmi okoljski akcijski program .

Če bi se okoljske zahteve EU izpolnjevale v celoti, bi se na primer lahko doseglo naslednje:

– popolna skladnost s politiko EU o odpadkih do leta 2020 bi lahko ustvarila dodatnih 400 000 delovnih mest ter dodatni letni prihodek sektorja za ravnanje z odpadki in recikliranje v višini 42 milijard EUR ;

– skupne letne koristi bi lahko znašale vsaj 2,8 milijarde EUR, če bi se veljavna zakonodaja EU o vodah izvajala v celoti in bi vsa vodna telesa dosegla oceno stanja „dobro“ ;

– omrežje Natura 2000 zagotavlja koristi, katerih ocenjena vrednost znaša 200–300 milijard EUR na leto po vsej EU, s celovitim izvajanjem omrežja Natura 2000 pa bi se lahko ustvarilo 174 000 dodatnih delovnih mest.

Komisija je maja 2016 začela pregled izvajanja okoljske politike, tj. dvoletni cikel analize in dialoga za izboljšanje izvajanja veljavne okoljske politike in zakonodaje EU . Pregled izvajanja okoljske politike dopolnjuje tekoča prizadevanja za izvajanje, kot so zagotavljanje skladnosti in postopki za ugotavljanje kršitev. Zagotavlja usklajen okvir za reševanje skupnih izzivov pri izvajanju in bo prispeval k doseganju ciljev trajnostnega razvoja.

Temu sporočilu so priloženi priloga in 28 poročil za posamezne države o pregledu izvajanja okoljske politike. V njih so za vsako državo članico opisani glavni izzivi in priložnosti na področju izvajanja okoljske politike, utemeljeni na vrzeli med pravnimi obveznostmi in sporazumi o politiki EU ter dejanskim stanjem na terenu. Informacije o dejstvih, vključene v to poročilo, so bile preverjene skupaj z državami članicami.

V tem sporočilu so opredeljeni izzivi, ki so skupni več državam članicam, vsebuje pa tudi predhodne ugotovitve o morebitnih temeljnih vzrokih za vrzeli pri izvajanju. Obravnava teh izzivov bo prispevala k odpravljanju ovir za izvajanje, usmerjanju naložb, zmanjšanju števila pravnih postopkov proti državam članicam, ustvarjanju zelenih delovnih mest in – kar je najpomembnejše – izboljšanju kakovosti življenja.

Za spopadanje s strukturnimi izzivi so potrebni celovit pristop, ki zajema vse sektorje in ne le področje okoljske politike, tehnično sodelovanje, pa tudi vključenost politike. Pregled izvajanja okoljske politike je nova priložnost, da vsi ključni nacionalni in lokalni akterji, pa tudi pri Svet, Evropski parlament, Odbor regij in Evropski ekonomsko-socialni odbor več pozornosti namenijo preostalim vrzelim pri izvajanju okoljske zakonodaje.

2.Stanje izvajanja: skupni izzivi, skupne priložnosti in uspešna področja

Poročila za posamezne države kažejo, da se glavni izzivi in najpomembnejše vrzeli pri izvajanju v vseh državah članicah pojavljajo na področjih politike o ravnanju z odpadki, o naravi in biotski raznovrstnosti, kakovosti zraka, hrupu ter kakovosti vode in gospodarjenju z njo.

Krožno gospodarstvo in ravnanje z odpadki

Ravnanje z odpadki se ne more obravnavati ločeno od prehoda na krožno gospodarstvo, ki ni zgolj okoljski cilj, temveč vpliva na to, kako proizvajamo, delamo, kupujemo in živimo. Komisija izvaja akcijski načrt za krožno gospodarstvo iz leta 2015 ter je Evropski parlament in Svet pozvala, naj hitro sprejmeta predloge za pregled zakonodaje o odpadkih. Vse države članice so začele delati na tem področju, vendar nekatere napredujejo hitreje in so sprejele nacionalne ali regionalne načrte za krožno gospodarstvo (npr. Nizozemska in Belgija) ali jih vključile v druge politike (npr. Nemčija in Francija). Približno 20 držav članic je sprejelo sheme, da bi postali izdelki in storitve, ki jih kupujejo (z javnimi naročili), bolj trajnostni. Taki ukrepi, ki presegajo zgolj ravnanje z odpadki in zajemajo celotni življenjski krog izdelka, so ključni za to, da se krog resnično sklene.

V skladu s „hierarhijo ravnanja z odpadki“ EU je prednost namenjena preprečevanju nastajanja, sledijo pa (priprava za) ponovna uporaba, recikliranje, predelava in odlaganje, pri čemer je zadnja navedena možnost najmanj zaželena (ter vključuje odlaganje na odlagališčih in sežiganje brez energijske predelave). Najpomembnejši kazalniki za oceno skladnosti z zahtevami EU glede odpadkov so obvezni cilji za odlaganje in recikliranje, pa tudi razpoložljivost posodobljenih načrtov za preprečevanje nastajanja odpadkov in ravnanje z njimi.

Prva izdaja poročil za države o pregledu izvajanja okoljske politike se osredotoča na ravnanje s komunalnimi odpadki, v zvezi s katerim zakonodaja EU določa cilje za recikliranje do leta 2020. Ravnanje s komunalnimi odpadki je ključno za naše zdravje in dobro počutje, vendar povzroča težave v številnih državah članicah.

Ugotovitve: Preprečevanje nastajanja odpadkov je še naprej pomemben izziv v vseh državah članicah, tudi tistih z visokimi stopnjami recikliranja. V osmih državah članicah je količina nastalih komunalnih odpadkov na prebivalca vsaj dvakrat večja od količine v državi z najnižjo stopnjo nastajanja odpadkov. Ločitev nastajanja odpadkov od gospodarske rasti je bistven cilj v okviru širše agende za krožno gospodarstvo. Po najnovejših podatkih Eurostata je šest držav članic že doseglo 50-odstotni ciljni delež recikliranja komunalnih odpadkov, devet držav pa mora precej okrepiti prizadevanja, da bodo ta cilj dosegle do leta 2020. Komisija namerava nadalje spremljati stanje skladnosti s cilji za leto 2020 s poročilom za „zgodnje opozarjanje“ leta 2018. Šest držav članic ni uspelo omejiti odlaganja biološko razgradljivih komunalnih odpadkov na odlagališčih (50 % do leta 2009). V skladu z okvirno direktivo o odpadkih je treba oblikovati nacionalne načrte ravnanja z odpadki in programe preprečevanja nastajanja odpadkov. To je tudi osnovni pogoj za financiranje v okviru kohezijske politike v obdobju 2014–2020. Večina držav članic je uvedla programe preprečevanja nastajanja odpadkov, dve državi članici pa jih nimata. Ena država članica nima nacionalnega načrta ravnanja z odpadki, petim pa manjkajo vsaj nekateri regionalni načrti. Približno polovica držav članic mora povečati učinkovitost ločenega zbiranja odpadkov, kar je osnovni pogoj za večjo količino in boljšo kakovost recikliranja. Druga težava se nanaša na neustrezno določanje cen obdelave ostankov odpadkov (mehanska in biološka obdelava, odlaganje na odlagališčih in sežiganje), ki ne zagotavlja zadostnih spodbud za to, da bi se odpadki prenesli na višje stopnje hierarhije ravnanja z odpadki. Poleg tega se nezadostno uporabljajo drugi tržni instrumenti, kot so razširjena odgovornost proizvajalca ali sistemi „odvrzi in plačaj“. Boljša uporaba pravil o javnem naročanju lahko vodi v stroškovno učinkovitejše rešitve. V petih državah članicah sta bila pomanjkanje usklajevanja med različnimi upravnimi ravnmi in razdrobljeno upravljanje okoljskih vprašanj opredeljena kot razloga za neustrezno izvajanje. Vendar pa se zdi, da k vrzeli pri izvajanju politike o odpadkih prispevajo tudi druge težave z upravljanjem (pomanjkanje pravnega izvrševanja, pomanjkanje zmogljivosti za upravljanje velikih naložbenih projektov, nezanesljivi podatki ali neustrezna nadzor in spremljanje).