SL Uradni list Evropske unije C 317/99

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o predlogu uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah potnikov v avtobusnem prevozu in spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 o sodelovanju med nacionalnimi organi, odgovornimi za izvrševanje zakonodaje o varstvu potrošnikov

(COM(2008) 817 konč. – 2008/0237 (COD))

(2009/C 317/18)

Poročevalka: ga. DARMANIN

Svet je 19. januarja 2009 sklenil, da v skladu s členom 71 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosi za mnenje o naslednjem dokumentu:

Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah potnikov v avtobusnem prevozu in spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 o sodelovanju med nacionalnimi organi, odgovornimi za izvrševanje zakonodaje o varstvu potrošnikov

COM(2008) 817 konč. - 2008/0237 (COD).

Strokovna skupina za promet, energijo, infrastrukturo in informacijsko družbo, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 26. junija 2009. Poročevalka je bila ga. DARMANIN.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 455. plenarnem zasedanju 15. in 16. julija 2009 (seja z dne 16. julija) s 75 glasovi za in 3 glasovi proti.

1. Sklepi in priporočila

1.1 EESO pozdravlja predlog Komisije o pravicah potnikov v avtobusnem prevozu, ki je široko uporabljena in cenovno ugodnejša oblika prevoza potnikov.

1.2 V predlogu so predstavljene različne temeljne pravice, priznane v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah, na primer prosto gibanje oseb, nediskriminacija na podlagi invalidnosti in varstvo potrošnikov. EESO zato na splošno podpira predlog uredbe Komisije, ima pa predloge za njegovo izboljšanje.

1.3 Opozarja, da je nekatera mesta v besedilu treba natančneje pojasniti, ker dopuščajo napačno razlago, na primer v zvezi z:

— odgovornostjo za zagotavljanje storitev invalidom – iz besedila mora biti jasno razvidno, da je glavni cilj Komisije zmanjšati diskriminacijo pri obveščanju potnikov (ali pomanjkanju tega) o storitvah, ki so na voljo invalidom,

— odgovornostjo prevoznika v primeru izgube prtljage – treba jo je natančno opredeliti, vzpostaviti pa je treba tudi nek sistem registracije,

— zagotavljanjem informacij na avtobusni postaji po odhodu – to je zelo težavno, zato je treba proučiti praktične vidike zagotavljanja in sporočanja takih informacij,

— uporabo izraza postaja – v primeru avtobusnega prevoza je napačna, saj gre večinoma le za postajališča (če za postajo, ta ni v pristojnosti prevoznikov).

1.4 EESO meni, da bi razširitev določb o pravicah potnikov na mestni in primestni prevoz izboljšala kakovost storitev in podobo tega sektorja, vendar ugotavlja številne razlike med mestnim in mednarodnim avtobusnim prevozom. Zato meni, da bi bilo bolj razumno ločiti pravice potnikov glede na ti obliki prevoza ter posebej določiti pravice potnikov v mestnem in primestnem prevozu. EESO je torej prepričan, da določbe predloga uredbe ne bi smele nujno veljati tudi za mestni in primestni prevoz.

1.5 Usposabljanje uslužbencev je odločilno za zagotavljanje storitev invalidom. EESO zato močno podpira vključitev člena 18, ki opredeljuje zahtevo po usposabljanju voznikov avtobusov.

2. Predlog Komisije

2.1 Komisija je leta 2005 začela postopek posvetovanja o pravicah potnikov v mednarodnem avtobusnem prevozu. Odziv specializiranih organizacij, civilne družbe, nacionalnih agencij in držav članic je bil zelo velik.

2.2 Komisija je prav tako izvedla oceno učinka možnih politik, ki je zajela:

— ohranitev obstoječega stanja,

— minimalno varstvo,

— maksimalno varstvo,

— prostovoljne obveznosti in samoregulacijo.

Na podlagi te ocene učinka je bila za različne ugotovljene vidike varstva uporabljena mešanica možnosti.

2.3 Osnovni cilj predloga je določiti pravice potnikov v avtobusnem prevozu, da se poveča privlačnost avtobusnega prevoza in zaupanje vanj ter da se dosežejo enaki konkurenčni pogoji med prevozniki iz različnih držav članic in med različnimi načini prevoza.

2.4 Predlog načeloma vsebuje določbe o:

— odgovornosti v primeru smrti ali poškodbe potnikov in izgube ali poškodbe njihove prtljage,

— nediskriminaciji na podlagi narodnosti ali stalnega prebivališča pri pogojih prevoza, ki jih potnikom zagotavljajo avtobusni prevozniki,

— pomoči invalidom in osebam z omejeno mobilnostjo,

— obveznostih avtobusnih prevoznikov v primeru odpovedi ali zamude potovanja,

— obveznostih v zvezi z obveščanjem,

— obravnavanju pritožb,

— splošnih pravilih izvajanja.

3. Splošne ugotovitve

3.1 EESO pozdravlja predlog Komisije o pravicah potnikov v avtobusnem prevozu, ki se zaenkrat med državami članicami zelo razlikujejo. Meni, da so potrebne jasne smernice za varstvo pravic potnikov, ki uporabljajo to vrsto prevoza, še posebej, ker je v večini držav članic avtobusni prevoz vrsta prevoza, za katero obstaja najmanj predpisov.

3.2 EESO pozdravlja krepitev načela nediskriminacije ter podporo invalidom in osebam z omejeno mobilnostjo, vendar poziva k določenim pojasnitvam dokumenta Komisije, da bi odpravili nejasnosti, ki bi lahko povzročile napačno razlago besedila.

3.3 Nekatere obveznosti izhajajo iz Konvencije ZN o pravicah invalidov, zato bi države članice morale vzpostaviti sistem kazni za prevozna podjetja, ki se uporabijo v primeru kršitve teh pravic.

3.4 Odbor je trdno prepričan, da je v primeru pravic invalidov maksimalno varstvo ustrezen pristop. Tak pristop zagotavlja resnično spoštovanje, dostojanstvo in pravice posameznikov. Odbor je kljub temu zaskrbljen nad pravilnim izvajanjem teh pravil. Regulativne standarde je treba vzpostaviti v najkrajšem času in jih natančno spremljati.

3.5 Prav je, da predlog vsebuje določbe o avtobusnih storitvah. Člen 2.2 predloga uredbe zagotavlja podobno raven pravic v vsej Uniji in ta raven je v skladu z načelom subsidiarnosti in upošteva različne razmere.

3.6 V zvezi z odgovornostjo avtobusnih prevoznikov za potnike in njihovo prtljago bi bilo treba pojasniti, da stopnja odškodnine, opredeljena v predlogu, oškodovanim potnikom ne onemogoča, da bi si po potrebi poiskali pravno varstvo. Vzpostaviti bi bilo treba podoben sistem odškodnin kot pri drugih vrstah prevoza.

3.7 EESO poudarja, da to vrsto čezmejnega prevoza najpogosteje uporabljajo najbolj ranljive skupine prebivalstva, zato Odbor podpira nove varstvene ukrepe, ki jih predlaga Komisija.

3.8 EESO meni, da je treba pripraviti akcijski načrt, ki bi osebam z omejeno mobilnostjo na avtobusnih postajah, postajališčih ter v vozilu zagotavljal potrebno pomoč. V tem procesu bi morali prevzeti ključno vlogo predstavniki invalidov in avtobusnih prevoznikov.

3.9 Odbor meni, da bi glavni cilj vedno moral biti čim večje zmanjšanje nevšečnosti za potnike. Razmislek o odškodninah in povrnitvi stroškov bi moral vključevati naslednje vidike:

— poškodba ali smrt zaradi uporabe te vrste prevoza,

— odpoved, zamude ali preusmeritve,

— izguba prtljage zaradi prevoznika,

— pomanjkanje informacij.

3.10 Vendar je v vseh teh primerih nujno dokazati odgovornost prevoznika, breme odškodnine pa ne sme biti tako veliko, da bi prevoznik zaradi njega propadel. Odškodnine bi zato morale biti realne in pravočasne za potrošnika in tudi za prevoznika.

3.11 Vložitev odškodninskega zahtevka bi morala biti enostavna. Predpisi o tem, kje ga je mogoče vložiti, bi morali vključevati vse države članice, v katere je potnik potoval, in tudi državo njegovega stalnega prebivališča.

3.12 Dostop do informacij je izrednega pomena, zato EESO pozdravlja dejstvo, da je bil s tem v zvezi izbran pristop maksimalnega varstva, še posebej, ker so informacije najboljši način za zmanjšanje nevšečnosti pri prevozu potrošnikov.

4. Posebne ugotovitve

4.1 Mestni promet

4.1.1 EESO pozdravlja predlog Komisije, saj bo izvajanje uredbe na splošno okrepilo notranji trg in pravice potnikov, zlasti invalidov.

Pozdravlja tudi možnost, da države članice s področja uporabe uredbe lahko izvzamejo mestne, primestne in regionalne prevozne storitve, ki jih pokriva uredba 1370/2007 z dne 23. oktobra 2007.

EESO meni, da bo zaradi varstva pravic potrošnikov v obsegu, kot ga predpisuje predlog uredbe, vendarle treba spremeniti celo vrsto pogodb o javnih storitvah, ki so bile sklenjene v skladu z uredbo 1370/2007. Podobno se pogoji, infrastruktura in oprema cestnih prevoznih storitev (predpisanih v uredbi 1370/2007) ter mednarodnega potniškega prevoza tako razlikujejo, da jih niti ni mogoče primerjati.

EESO meni, da bi morale biti mestne, primestne in regionalne prevozne storitve povsem izključene iz tega predloga. Pravice uporabnikov teh vrst javnega prevoza bi morale biti obravnavane v posebni uredbi.

4.2 Dostopnost

4.2.1 EESO obžaluje, da predlog ne opredeljuje pravic invalidov natančneje in izčrpneje ali predpisuje naprednejših standardov za varstvo pravic invalidov in oseb z omejeno mobilnostjo, ki jim mora biti zagotovljen dostop do prevoznih storitev.

Praktično izvajanje pravic invalidov ne bi pomenilo novega bremena za podjetja, saj večina obveznosti iz uredbe izhaja iz določb drugih zakonodajnih instrumentov Skupnosti, na primer Direktive 2001/85/ES (1), v kateri je v uvodni izjavi 11 zapisano, da „je treba skladno s prometno in socialno politiko Skupnosti zagotoviti tudi tehnične predpise, ki osebam z zmanjšano zmožnostjo gibanja omogočajo vstop v vozila, urejena s to direktivo. Storiti je treba vse, da bi se izboljšal dostop v ta vozila.“

4.2.2 Odbor meni, da bi bilo obveznosti prevoznika treba razumeti kot obveznosti javnih služb, zato bi moral prejeti finančno nadomestilo, kot je opredeljeno v Uredbi (ES) št. 1370/2007 o javnih storitvah železniškega in cestnega potniškega prevoza.

4.2.3 Cilj je osebam z omejeno mobilnostjo (tudi osebam s prekomerno telesno težo) zagotoviti podobne možnosti za avtobusni prevoz, kot jih imajo drugi člani družbe. EESO zato podpira opredelitev pravil, s katerimi bi preprečili diskriminacijo, in zagotovitev pomoči med prevozom v skladu s (čeprav nezadostnim) predlogom uredbe za te potnike. EESO meni, da bi se v ta namen združenja prevoznikov in invalidov morala dogovoriti o pogojih za dostopnost storitev.

4.2.4 Dostopnost je mogoče zavrniti iz upravičenih razlogov, na primer varnosti v cestnem prometu, ne pa zgolj iz ekonomskih razlogov. Dostop je mogoče zavrniti le iz objektivnih, nediskriminatornih razlogov po načelu sorazmernosti, ki so bili predhodno opredeljeni in se jih razlaga ozko, ker omejujejo prosto gibanje oseb. Te pravice so neodtujljive, kot pravilno izhaja iz člena 5 predloga uredbe.

4.2.5 EESO poziva Komisijo, naj začne postopek za standardizacijo izdelave invalidskih vozičkov in sistemov za pritrjevanje vozičkov, da bo njihova uporaba na avtobusih varna.

4.2.6 EESO podpira pobude, kot je naročanje prevoza, ki so pogosto lahko dobra nadomestna rešitev za prevoz invalidov. Odbor zato spodbuja, da se v objavo javnih razpisov za prevoz vključijo tovrstne storitve.

4.2.7 Poglavje III predloga uredbe prepoveduje zavrnitev prevoza in vsebuje določbe o pravici do pomoči na postajah in na vozilu, pogojih za zagotovitev pomoči, posredovanju informacij ter o odškodnini za invalidske vozičke in opremo za gibanje. Te določbe so ustrezne, vendar jih je mogoče izboljšati. EESO predlaga podelitev nagrad prevoznikom, ki naredijo več, kot se od njih zahteva, in nudijo prevozne storitve, prilagojene potrebam invalidov.

4.3 Usposabljanje uslužbencev

4.3.1 EESO meni, da je za zagotavljanje storitev invalidom odločilno usposabljanje, zato popolnoma podpira člen 18. Odbor prav tako meni, da bi to bila odlična priložnost za nadaljnje sodelovanje med združenji prevoznikov in invalidov, pri čemer bi slednja lahko zagotavljala tako usposabljanje.

4.4 Odškodnina v primeru smrti

4.4.1 EESO priznava, da se včasih predplačila odškodnine vzdrževanim osebam, ki so izgubile svojca v prometni nesreči, izplačajo pozno. Po drugi strani EESO meni, da je petnajst dni ustrezno obdobje za izplačilo predplačila za takojšnje finančne potrebe družin žrtev prometne nesreče s smrtnim izidom, pri čemer se upošteva škoda, ki so jo utrpele, ter predplačila potnikom, ki so zaradi nesreče utrpeli fizično poškodbo ali duševni pretres.

4.4.2 EESO zato priporoča pojasnitev člena 8 z opredelitvijo vzdrževane osebe kot mladoletnika, ki je izgubil starša (oziroma skrbnika), ki ga je vzdrževal.

4.5 Izgubljena prtljaga

4.5.1 EESO priznava, da bi morali upoštevati pravice potnikov, katerih prtljaga je ukradena ali izgubljena in so zato upravičeni do odškodnine. Avtobusni prevozniki bi morali biti odgovorni za izgubo prtljage, ki jim je bila zaupana. Za zagotovitev pravne varnosti bi Komisija morala natančneje pojasniti določbe člena 9 predloga uredbe, saj je sedanje besedilo nejasno in omogoča različno razlago v različnih okoliščinah.

4.5.2 EESO v ta namen poudarja, da ni dolžnost prevoznika, da zagotovi storitev prijave potnikov.

4.5.3 EESO prav tako meni, da bi morale posebne določbe veljati tudi v primeru izgube ali poškodbe opreme invalidov.

4.6 Informacije v primeru prekinitve potovanja

4.6.1 EESO meni, da bi si morali prizadevati, da potniki pravočasno prejmejo informacije o zamudi ali prekinitvi potovanja. Včasih jih je seveda zelo težko zagotoviti. Odbor zato meni, da je člen 21 neprimeren in v praksi težko izvedljiv zaradi samih avtobusnih postajališč, ki so brez zaposlenega osebja.

4.6.2 EESO predlaga, naj Komisija vloži sredstva iz skladov za raziskave in razvoj v razvoj in izvajanje orodij IKT za potniške informacijske sisteme, ki bi bili zanesljivi, časovno točni in varni za namestitev na avtobusnih postajališčih, ter v razvoj lahkih informacijskih sistemov, nameščenih v avtobusih, da bi poenostavili upravljanje prevozov (ITS – inteligentni prometni sistemi).

4.7 Postaje v avtobusnem prevozu

4.7.1 V predlogu uredbe so večkrat omenjene postaje na avtobusnih progah. Pomembno je poudariti, da postaje praviloma ne obstajajo, kjer pa obstajajo, so večinoma v pristojnosti železniških postaj ali letališč. V večini drugih primerov ni postaj ampak le postajališča brez zaposlenega osebja.

V Bruslju, 16. julija 2009 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Mario SEPI

(1) UL L 42, 13.2.2002, str. 1-102.