Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o ustanovitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in nekaterih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje bank ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta /* COM/2013/0520 final - 2013/0253 (COD) */





OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1. OZADJE PREDLOGA Kot je poudarjeno v sporočilu Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu z naslovom „Časovni načrt za uvedbo bančne unije“[1], sporočilu Komisije z naslovom „Načrt za poglobljeno in pravo ekonomsko in monetarno unijo“[2] ter poročilu štirih predsednikov z naslovom „Na poti k pravi ekonomski in monetarni Uniji“[3] iz leta 2012, je celostni finančni okvir ali „bančna unija“ ključen del ukrepov politike, ki bodo Evropi pomagali na poti do gospodarskega okrevanja in rasti. Hiter napredek pri oblikovanju bančne unije je nujno potreben za zagotovitev finančne stabilnosti in rasti v euroobmočju ter na celotnem notranjem trgu. To je ključni korak pri premagovanju trenutne finančne razdrobljenosti in negotovosti, olajšanju pogojev financiranja za ranljive države in banke ter prekinjanju povezave med njimi in ponovni vzpostavitvi čezmejne bančne dejavnosti na notranjem trgu, ki bo koristila euroobmočju in državam članicam, ki niso vključene vanj. Na podlagi regulativnega okvira, ki je skupen 28 članicam notranjega trga (enotni pravilnik), je Evropska komisija zato sprejela vključujoč pristop in predlagala časovni načrt za bančno unijo z različnimi instrumenti in ukrepi, ki bodo morda na voljo vsem državam članicam, a v vsakem primeru 18, ki so trenutno v euroobmočju. Evropski svet se je marca 2013 zavezal, da z naslednjimi ukrepi dokončno oblikuje bančno unijo. Prvič, preostale zakonodajne postopke za vzpostavitev enotnega nadzornega mehanizma (v nadaljnjem besedilu: ENM), ki ECB pooblašča za nadzor nad bankami v evroobmočju[4], bi bilo treba izvesti kot prednostno nalogo. Drugič, v poletnih mesecih bi bilo treba sprejeti dogovor o tem, kako bi lahko evropski mehanizem za stabilnost (v nadaljnjem besedilu: EMS) po vzpostavitvi ENM in pregledu bilanc stanja bank, vključno z opredelitvijo „slabih naložb“, neposredno dokapitaliziral banke. Prav tako bi bilo poleti 2013 treba doseči dogovor o predlogih Direktive Evropskega parlamenta in Sveta z dne [ ] o vzpostavitvi okvira za sanacijo in reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij (v nadaljnjem besedilu: Direktiva [ ] Evropskega parlamenta in Sveta z dne [ ])[5]. Končno, predlog Komisije glede enotnega mehanizma za reševanje (v nadaljnjem besedilu: EMR) skupaj z ustreznimi in učinkovitimi varovalnimi mehanizmi bi bilo treba obravnavati kot prednostno nalogo z namenom njihovega sprejetja v sedanjem parlamentarnem obdobju. Kot je bilo ugotovljeno, bo bančna unija zajemala vse države članice euroobmočja in tiste države članice, ki niso del euroobmočja in se odločijo za priključitev. Enotni EU pravilnik glede zahtev o skrbnem in varnem poslovanju[6] ter pravila o reševanju bank se bodo uporabljali v okviru bančne unije in v vseh drugih državah članicah. Celovitost notranjega trga bo tako ohranjena. Izboljšana finančna stabilnost zaradi bančne unije bo tudi povečala zaupanje in možnosti za rast na notranjem trgu. Centralna in enotna uporaba pravil o skrbnem in varnem poslovanju ter reševanju v državah članicah, ki sodelujejo v bančni uniji, bo koristila vsem državam članicam. Z odpravljanjem finančne razdrobljenosti, ki trenutno ovira gospodarsko dejavnost, bo prispevala k zagotavljanju poštene konkurence in odpravi ovir za prosto uresničevanje temeljnih svoboščin ne samo v sodelujočih državah članicah, ampak na celotnem notranjem trgu. 1.1. Enotni nadzorni mehanizem in sheme za financiranje kot ključni elementi bančne unije Hiter dogovor o enotnem nadzornem mehanizmu aprila 2012 le sedem mesecev po predlogu Komisije iz septembra 2012 je postavil temelje za bančno unijo, ki je sestavni del ekonomske in monetarne unije. Okrepljeni nadzor v okviru ENM bo obnovil zaupanje v dobro delovanje bank. ECB bo leta 2014 prevzela končno odgovornost za nadzor vseh bank v euroobmočju. V praksi bo ECB neposredno nadzirala največje in mednarodno najbolj dejavne banke, z možnostjo „poziva“ k neposrednemu nadzoru drugih, medtem ko bodo nacionalni organi odgovorni za izvajanje tekočega nadzora nad manjšimi bankami. Na podlagi ENM mora EU uvesti enotni mehanizem za reševanje propadajočih bank, da se vzpostavi trajnost bančnih trgov v državah članicah, ki v EMR sodelujejo. Tveganja, da v banki pride do resnih težav z likvidnostjo ali solventnostjo, nikoli ni mogoče popolnoma izključiti. Zato je treba oblikovati okvir, ki bo omogočil celovito prestrukturiranje bank s strani organov, hkrati pa bo preprečil znatna tveganja za gospodarsko stabilnost in stroške, ki izhajajo iz njihove neregulirane likvidacije na podlagi nacionalnih zakonov o insolventnosti, in odpravil potrebo po financiranju postopka z javnimi sredstvi. Direktiva o sanaciji in reševanju bank bo, ko jo bosta sprejela Evropski parlament in Svet, določila pravila o prestrukturiranju bank EU v resnih finančnih težavah, ohranjanju ključnih funkcij za realno gospodarstvo ter porazdelitvi izgub in stroškov med delničarje, upnike in nezavarovane imetnike vlog banke. Reševanje z zasebnimi sredstvi, ki je ključni instrument v direktivi o reševanju, bi po zaporedju porazdelilo izgube in odpisalo terjatve delničarjev, podrejenih upnikov in nadrejenih upnikov. Imetniki vlog nižjih od 100 000 EUR v nobenem primeru ne bodo utrpeli izgube, saj so njihove terjatve zavarovane z nacionalnimi sistemi zajamčenih vlog. Direktiva se zanaša na mrežo nacionalnih organov in skladov za reševanje bank. Medtem ko je to velik korak naprej za zmanjšanje različnih nacionalnih pristopov in zaščito celovitosti notranjega trga, ne zadostuje za tiste države članice, ki si v okviru enotnega nadzornega mehanizma delijo nadzor nad kreditnimi institucijami. Kot je ugotovil Evropski svet, mora nadzor in reševanje bank v bančni uniji izvajati organ na isti ravni. Sicer bi lahko prišlo do napetosti med nadzornikom (ECB) in nacionalnimi organi za reševanje glede tega, kako obravnavati banke v težavah, medtem ko bi se tržna pričakovanja glede sposobnosti ali nesposobnosti držav članic pri obravnavi propada banke na nacionalni ravni lahko nadaljevala, pri čemer bi prišlo do krepitve povratnih vplivov med državami in bankami ter razdrobljenosti in izkrivljanja konkurence na notranjem trgu. V primerjavi z mrežo organov za reševanje bo EMR s centralnim organom odločanja in enotnim skladom za reševanje bank zagotavljal ključne koristi za države članice, davkoplačevalce in banke ter finančno in gospodarsko stabilnost v celotni EU: · močno centralno odločanje bo zagotovilo, da se bodo odločitve o reševanju v sodelujočih državah članicah sprejemale učinkovito in hitro, pri čemer se bodo preprečevali neusklajeni ukrepi, zmanjšali negativni učinki na finančno stabilnost in omejevale potrebe po finančni podpori; · centralizirano strokovno znanje in izkušnje na področju reševanja bank bodo prispevali k bolj sistematičnemu in učinkovitejšemu reševanju bank, kot če bi reševanje izvajali posamezni nacionalni organi, ki imajo bolj omejena sredstva in izkušnje; · enotni sklad za reševanje bank bo znatna sredstva lahko zbral iz prispevkov bank in tako učinkovitejše zaščitil davkoplačevalce kot nacionalni skladi, hkrati pa zagotavljal enake konkurenčne pogoje za banke v sodelujočih državah članicah. Enotni sklad bo preprečil težave z usklajevanjem, ki izhajajo iz uporabe nacionalnih skladov, in znatno prispeval k odpravi odvisnosti bank od bonitete države. Enotni mehanizem za reševanje mora biti ustvarjen v pravnem in institucionalnem okviru EU. Evropski svet je v svojih sklepih z dne 14. decembra 2012 navedel, da bo „ta proces dokončne vzpostavitve EMU temeljil na institucionalnem in pravnem okviru EU.“ Medtem ko je bil takojšen razvoj medvladnega instrumenta zunaj okvira EU potreben za odziv na izjemne tržne razmere in napake pri upravljanju začetnega EMU, to lahko ogrozi dosedanjo demokratično kakovost odločanja EU in povezanost pravnega sistema Unije. Oblikovanje EMR v pravnem in institucionalnem okviru EU, kot je njegov predhodnik ENM, je zato nujen korak k dokončni vzpostavitvi EMU v skladu s sklepi Evropskega sveta in širše, da bi se zaščitila demokratični in institucionalni red EU. 1.2. Prehod na bančno unijo ENM naj bi začel veljati leta v sredini leta 2014. Enotni mehanizem za reševanje bi med drugim moral začeti izvajati dejavnosti januarja 2015, ko naj bi začela veljati Direktiva [ ], ki bo zagotovila pravilnik o reševanju bank na notranjem trgu[7]. Enotni mehanizem za reševanje bi tako uporabljal pravila iz te uredbe, ki so v skladu s pravili Direktive [ ] za države članice, ki sodelujejo v bančni uniji, nacionalni organi pa bi ta pravila uporabljali za države članice izven nje. V vsakem primeru bodo veljala pravila o državni pomoči glede delitve bremen, če ukrepi reševanja vključujejo javno podporo. Za izvajanje delitve bremen med delničarji in podrejenimi upniki bi EMR lahko od začetka uporabe te uredbe uporabljal pravila glede odpisa delnic in podrejenega dolga v obsegu, ji je potreben, da se upoštevajo pravila o državni pomoči. Poleg tega se države članice lahko odločijo, da bodo v svoji nacionalni zakonodaji uvedle nova pravila, določena v Direktivi [ ], in sicer še pred rokom za prenos navedene direktive. V vsakem primeru se bodo pristojnosti Komisije na področju državne pomoči ohranile v vseh primerih reševanja, ki vključujejo podporo, ki izpolnjuje pogoje za državno pomoč. Dejansko bi, če uporaba enotnega sklada za reševanje bank s strani EMR ni državna pomoč v skladu s posebnimi merili iz Pogodbe, po analogiji ta merila še vedno ostala veljavna za zagotovitev, da pri uporabi sklada za reševanje za njegovo posredovanje veljajo ista pravila, kot če bi nacionalni organi za reševanje uporabljali nacionalne sheme za financiranje. Na evropski ravni bo ta proces konvergence okrepljen z revidiranimi smernicami o državni pomoči v podporo bankam in dogovorom o tem, kako bi lahko EMS dokapitaliziral banke v težavah. Revidirane smernice o državni pomoči bi uvedle strožje zahteve glede delitve bremen za delničarje in podrejene upnike v kateri koli državi članici in hkrati zagotavljale javno podporo njihovim bankam. To bi prispevalo k odpravi trenutne razdrobljenosti notranjega trga glede na moč države in prisotnost preteklih slabih investicij. Smernice EMS bi med drugim opredelile, pod katerimi pogoji in v skladu s pravili o državni pomoči bi lahko države članice, ki ne morejo zagotoviti javne podpore bankam, pridobile posojila ali če je potrebno, kako bi lahko EMS neposredno dokapitaliziral banke. 2. RAZLOG ZA UVEDBO ENOTNEGA MEHANIZMA ZA REŠEVANJE Komisija je upoštevala analizo iz ocene učinka, ki je bila izvedena za sprejetje predloga Direktive [ ] in v kateri so ocenjeni operativni ter pravni vidiki, pomembni za vzpostavitev enotnega mehanizma za reševanje (EMR). Izvedena je bila dodatna analiza njegovih predlaganih lastnosti, in sicer na podlagi posodobljenih informacij iz ocene učinka. Kar zadeva sposobnost EMR za sprejemanje učinkovitih odločitev, je čas ključen iz dveh pomembnih razlogov: predhodno bi se tako povečala verodostojnost novega EMR kot odzivnega instrumenta, kar bi zmanjšalo vire negotovosti na trgih; in ko bi se reševanje začelo, bi EMR lahko ohranjal vrednost sredstev, kar bi lahko preprečilo nepotrebne zamude v postopku reševanja Mreža nacionalnih organov bi zahtevala dodaten postopkovni čas za vsako posvetovanje v zvezi s čezmejnimi institucijami. Nasprotno pa bo predlagana razdelitev odgovornosti med centralno raven odločanja in lokalne organe izvajanja privedla do prihranka časa. Na nacionalni ravni bo trajalo manj časa kot na centralni ravni, da se zberejo vse strokovno znanje in izkušnje za upravljanje izvajanja, saj je pravo, ki se uporablja, nacionalno; na centralni ravni bodo obstajale možnosti za večjo kritično maso, da bi hitreje privabili in razvili najboljši specializiran človeški kapital. Kar zadeva sposobnost EMR za sprejemanje učinkovitih odločitev, bo centralna raven odločanja prispevala k zmanjšanju stroškov reševanja obeh, saj lahko doseže znatne prednosti v smislu ekonomije obsega v mreži ter ker je ključna za izvršljivost in optimalnost odločitve o reševanju. Strukturno sistem, ki ne preseže pooblastila nacionalnih organov za zmanjšanje stroškov v njihovi državi članici, ne upošteva v celoti čezmejnih zunanjih dejavnikov. Mehanizem za delitev bremen, ki bi ustavil upadanje svetovne blaginje v teh razmerah, so države članice obravnavale že od začetka krize[8]. EMR je ustreznejši kot mreža za zagotavljanje izvršljivosti prenosa bremen, ki je nujen pogoj za delovanje dogovora o delitvi bremen. Hkrati bo zagotovljena zunanja izvršljivost politike optimalnega reševanja, ki omogoča predhodno doseganje dogovora o pravilu glede delitve bremen, ki stroške reševanja razporeja v skladu s pravičnimi in uravnoteženimi merili. 3. PRAVNI ELEMENTI PREDLOGA 3.1. Pravna podlaga Pravna podlaga za ta predlog je člen 114 PDEU, ki dovoljuje sprejetje ukrepov za približevanje nacionalnih določb, katerih cilj je vzpostavitev in delovanje notranjega trga. Predlog je namenjen ohranjanju celovitosti in izboljšanju delovanja notranjega trga. Enotna uporaba enotnega sklopa pravil o reševanju, skupaj z dostopom do enotnega evropskega sklada za reševanje bank s strani centralnega organa, bo ponovno vzpostavila ustrezno delovanje bančnih trgov Unije, odpravila ovire pri uveljavljanju temeljnih svoboščin in preprečila znatno izkrivljanje konkurence vsaj v tistih državah članicah, ki si delijo nadzor nad kreditnimi institucijami na evropski ravni. Medtem ko Direktiva [ ] prinaša visoko raven usklajenosti, državam članicam še vedno omogoča prožnost, kar pomeni, da bi lahko določena razdrobljenost notranjega trga ostala. EMR pa namesto tega zagotavlja celostno strukturo odločanja, ki usklajuje reševanje v njegovem okviru z nadzorom ENM za odpravo podrejenega konkurenčnega položaja, ki ga imajo banke v državah članicah, ki sodelujejo v ENM, v primerjavi z bankami v nesodelujočih državah članicah zaradi pomanjkanja centraliziranega sistema za obravnavo propadajočih bank. Za zagotovitev, da vse sodelujoče države članice popolnoma zaupajo v kakovost in nepristranskost postopka za reševanje bank, kar zadeva lokalne gospodarske posledice, bo odločitve o reševanju pripravil in nadzoroval enotni odbor za reševanje, da se zagotovi dosleden in enoten pristop, postopek reševanja pa bo začela Komisija. Komisija bo prav tako določila okvir instrumenta za reševanje, ki se uporablja za zadevni subjekt, in uporabo sklada za podporo ukrepom reševanja. Poleg tega predlagana uredba v podporo postopka reševanja in izboljšanja njegove učinkovitosti vzpostavlja enotni sklad za reševanje bank. Predlagana uredba je neposredno izvršljiva v vseh državah članicah, vendar se uporablja za vse subjekte, ki jih nadzoruje ENM. Enotni pravilnik, uveden z Uredbo (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja[9], Direktivo 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij[10] ter Direktivo [ ], bo veljal za sodelujoče države članice, kot velja na celotnem notranjem trgu. Zato je člen 114 PDEU ustrezna pravna podlaga. 3.2. Subsidiarnost Po načelu subsidiarnosti iz člena 5.3 PEU Unija na področjih, ki niso izključno v njeni pristojnosti, ukrepa le, če in kolikor države članice ciljev predlaganega ukrepa ne morejo zadostno uresničiti na centralni ali regionalni in lokalni ravni, ampak je te cilje zaradi njihovega obsega ali učinkov mogoče bolje uresničiti na ravni Unije. Samo ukrepi na evropski ravni lahko zagotovijo, da se propadajoče banke rešijo z minimalnimi učinki prelivanja in dosledno na podlagi enotnega sklopa pravil. EMR bo prinesel znatne ekonomije obsega in preprečil negativne zunanje dejavnike, ki bi lahko izhajali iz izključno nacionalnih odločitev in skladov. Bistvene razlike med odločitvami o reševanju, sprejetimi na nacionalni ravni, in za katere veljajo lokalne posebnosti ter omejitve financiranja, bi lahko negativno vplivale na stabilnost in celovitost notranjega trga. Medtem ko vzpostavitev ENM zagotavlja enake konkurenčne pogoje pri nadziranju bank in zmanjšuje tveganje popuščanja, EMR zagotavlja, da je lahko v primeru propada banke prestrukturiranje cenejše, upniki so deležni pravične in enake obravnave, financiranje pa se lahko na notranjem trgu nemudoma produktivno uporabi. Zato je primerno, da bi Unija predlagala potreben zakonodajni ukrep za vzpostavitev takšne sheme za reševanje bank, ki jo nadzira ENM. Uredba je primeren pravni instrument za preprečitev neskladnosti pri prenosu v nacionalno zakonodajo in zagotovitev enotnega institucionalnega mehanizma ter enakih konkurenčnih pogojev za vse banke sodelujočih držav članic. 3.3. Sorazmernost V skladu z načelom sorazmernosti vsebina in oblika ukrepa Unije ne bi smela preseči tega, kar je potrebno za doseganje ciljev Pogodb. V bančni uniji mora bančni nadzor in reševanje izvajati organ na isti ravni. V nasprotnem primeru lahko pride do napetosti med nadzornikom in nacionalnimi organi za reševanje glede tega, kako obravnavati banke v težavah in njihove stroške. To bi lahko ogrozilo učinkovitost tako nadzora kot reševanja ter izkrivljalo konkurenco med državami članicami. Nedavna kriza je izpostavila potrebo po hitrem in odločnem ukrepanju, podprtem s shemami za financiranje na evropski ravni, da bi se pri reševanju bank na nacionalni ravni izognili nesorazmernim vplivom na realno gospodarstvo ter spodbujanju negotovosti in navalu na banke ter njegovemu širjenju na notranjem trgu. EMR bi zagotovil, da se ista pravila uporabljajo na enak način za vse propadajoče banke sodelujočih držav članic. Ustrezna rezervna sredstva bi omilila težave v posameznih bankah in preprečila izgubo zaupanja v celotni bančni sistem države članice ali drugih, za katere so trgi zaznali, da so izpostavljene podobnim tveganjem. Dodana pravna varnost, ustrezno usklajene spodbude v okviru bančne unije ter gospodarske koristi centralnih in enotnih ukrepov za reševanje pomenijo, da je predlog v skladu z načelom sorazmernosti in ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje zastavljenih ciljev. Ta uredba spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti pravico do varstva osebnih podatkov, svobodo gospodarske pobude, pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča, in jo je zato treba izvajati v skladu z navedenimi pravicami in načeli. 4. PODROBNA OBRAZLOŽITEV PREDLOGA 4.1. Enotni mehanizem za reševanje 4.1.1. Načela, struktura in področje uporabe EMR mora vključevati strukture odločanja, ki so pravno utemeljene in učinkovite v času krize. Sprejemanje odločitev mora zagotoviti evropske odločitve z vključitvijo držav članic ob priznavanju pomena reševanja bank za nacionalna gospodarstva. EMR bo uporabljal enotni pravilnik o reševanju bank iz direktive o sanaciji in reševanju bank, in sicer glede bank v težavah iz držav članic, ki sodelujejo v tem mehanizmu. EMR bo zajemal enotna pravila in postopke, ki jih bo enotni odbor za reševanje (v nadaljnjem besedilu: odbor) uporabljal skupaj s Komisijo in tudi organi za reševanje sodelujočih držav članic. Evropska komisija bo v enotnem mehanizmu za reševanje sodelovala le v takšni meri, kot je potrebno za opravljanje posebnih nalog, določenih v tej uredbi, in v zvezi z nadzorom državne pomoči na podlagi pogodbe ali po analogiji za namen uporabe meril, določenih za uporabo člena 107 PDEU. Vendar EMR ne upošteva diferenciranega pristopa ENM za različne vrste bank zaradi značilnosti postopka reševanja. V nasprotju s nalogo vsakodnevnega nadzora, ki se izvaja stalno, bo v določenem trenutku bank, ki bodo verjetno propadle ali so v postopku reševanja le nekaj. Poleg tega je celovit okvir EMR v celoti skladen z logiko, pri kateri lahko ECB v primeru težav prevzame neposreden nadzor nad vsemi bankami, vključno z možnostjo reševanja. Končno je kriza pokazala, da niso le velike mednarodne banke tiste, ki potrebujejo okvir reševanja na evropski ravni. Obstoj diferenciranih organov za reševanje za različne velikosti bank bi pomenil tudi diferencirano financiranje in zaščitne mehanizme, ki bi lahko ponovno okrepili povezavo med državami in bankami ter izkrivljali konkurenco. 4.1.2. Načela ukrepov EMR Da se zagotovi objektiven in pošten postopek reševanja, je prepovedana vsakršna diskriminacija s strani Komisije, odbora in nacionalnih organov za reševanje zoper banke, imetnike vlog, upnike ali delničarje na podlagi državljanstva ali sedeža. Reševanje čezmejnih skupin temelji na številnih načelih za zagotavljanje enake obravnave različnih subjektov skupine, da se primerno upoštevajo interesi držav članic, ki sodelujejo pri reševanju, in hkrati prepreči, da bi stroški upnikov presegli tiste iz običajnih postopkov zaradi insolventnosti. Kadar so le deli skupine v postopku reševanja, je cilj predloga zagotoviti, da postopek reševanja ne bo negativno vplival na subjekte skupine, ki niso v postopku reševanja. Načeloma bodo stroške reševanja krila zasebna sredstva in bančni sektor. Zato predlog zagotavlja, da se Komisija, odbor in nacionalni organi za reševanje o shemah za financiranje reševanja dogovorijo na tak način, da je uporaba izrednih javnih sredstev kar najbolj zmanjšana. 4.1.3. Interakcija z nadzorom Komisije na področju državne pomoči V okviru EMR se bodo nadzorne funkcije Komisije na področju državne pomoči ohranile v vseh okoliščinah. To pomeni, da bi moral, potem ko ECB obvesti Komisijo in odbor o tem, da banka ali skupina propada ali bo verjetno propadla, postopek reševanja v okviru EMR potekati vzporedno s postopkom glede državne pomoči, kjer je to primerno, zato bi bilo treba zadevne države članice pozvati, da Komisijo v skladu s členom 108 PDEU obvestijo o predvidenih ukrepih. To zahteva vzpostavitev trajnega sodelovanja in izmenjave informacij med odborom in Komisijo za dokončanje postopka glede državne pomoči. Poleg tega bi bil sklep Komisije v okviru pravil o državni pomoči predpogoj, da Komisija sprejme sklep o začetku postopka reševanja banke. Kadar pri uporabi sklada ne gre za državno pomoč, se uporabljajo merila, določena za uporabo člena 107 PDEU, in sicer po analogiji kot predpogoj za sprejetje sklepa o začetku postopka reševanja banke, da se ohrani celovitost notranjega trga med sodelujočimi in nesodelujočimi državami članicami. 4.1.4. Naloge in struktura odločanja Enotni mehanizem za reševanje zajema vse ključne naloge, ki so nujne za reševanje propadajočih bank. Te med drugim vključujejo odobritev za uporabo poenostavljenih obveznosti v zvezi z zahtevo glede priprave osnutkov načrtov reševanja, oblikovanje načrtov reševanja, pregledovanje načrtov reševanja, ocenjevanje rešljivosti banke, odločanje o tem, ali se za banko sproži postopek reševanja, izvajanje pooblastil za reševanje v zvezi z institucijo v postopku reševanja in izvajanje programov reševanja. Poleg tega EMR zajema odločitve o uporabi financiranja reševanja. Sestava EMR zagotavlja, da so njegove strukture odločanja pravno utemeljene in učinkovite, vključno v času krize. Njihov namen je zagotoviti, da so odločitve evropske in vključujejo države članice, zlasti zaradi pomena reševanja bank za nacionalna gospodarstva. Strukture odločanja enotnega mehanizma za reševanje vključujejo enotni odbor za reševanje, nacionalne organe za reševanje sodelujočih držav članic in Evropsko komisijo. Naloge EMR so razdeljene med enotnim odborom za reševanje in nacionalnimi organi za reševanje. Za zagotovitev učinkovitosti in odgovornosti enotnega mehanizma za reševanje ter v skladu s pravnimi zahtevami je Evropska komisija, kot institucija EU, pooblaščena za začetek postopka reševanja banke, in sicer na podlagi priporočila odbora za reševanje ali na lastno pobudo. Če Komisija začne postopek reševanja, se odloči tudi o okviru instrumentov reševanja, ki se bodo uporabili v posameznem primeru, ter o uporabi sklada. Enotni odbor za reševanje bi sprejel vse druge odločitve v okviru uredbe o EMR in jih nacionalnim organom za reševanje predložil v izvedbo na nacionalni ravni v skladu z navedeno uredbo in Direktivo [ ]. Odbor bi spremljal, kako nacionalni organ za reševanje njegove odločitve izvršujejo na nacionalni ravni in bi lahko v primeru neizpolnjevanja njegove odločitve na nacionalni ravni svoje odločitve neposredno naslovil na banke. 4.1.5. Postopek odločanja V skladu s pravilnikom iz Direktive [ ] bi se reševanje banke začelo, kadar bi ta propadala ali bi obstajala verjetnost, da propade, kadar nobena shema zasebnega sektorja tega ne bi mogla preprečiti in kadar bi bilo reševanje v javnem interesu, saj bi bila banka sistemska, kar pomeni, da bi njen propad škodoval finančni stabilnosti. Cilj reševanja je zagotoviti neprekinjeno delovanje ključnih funkcij banke, da se zaščiti finančna stabilnost, zmanjša odvisnost od davkoplačevalskega denarja in zaščitijo imetniki vlog. Reševanje se začne po postopku, ki zagotavlja, da je sprejeta upravičena in nepristranska odločitev v zvezi z vsako propadajočo banko: – ECB kot bančni nadzornik obvesti Komisijo, odbor za reševanje in ustrezne nacionalne organe ter ministrstva, da banka propada; – odbor za reševanje oceni, ali obstaja sistemska grožnja in ni nobene rešitve zasebnega sektorja; – če je odgovor pritrdilen, odbor za reševanje Komisiji predloži priporočilo o začetku postopka reševanja; – Komisija sklene, da bo začela postopek reševanja ter odboru za reševanje predloži okvir za uporabo instrumentov reševanja in uporabo sklada v podporo ukrepom reševanja; odbor za reševanje prek sklepa, naslovljenega na nacionalne organe za reševanje, sprejme program reševanja, ki določa instrumente reševanja, ukrepe ter ukrepe financiranja, pristojnim nacionalnim organom za reševanje pa naroči izvršitev ukrepov reševanja; – nacionalni organi za reševanje v skladu z nacionalno zakonodajo izvršijo ukrepe reševanja, ki jih je določil odbor. Če nacionalni organi za reševanje ne ravnajo v skladu s sklepom odbora, ima le-ta pooblastilo, da ukrepa mimo nacionalnih organov za reševanje in nekatere odločitve glede izvajanja ukrepov reševanja naslovi neposredno na banke. 4.1.6. Odgovornost in proračun Vsaka posamezna komponenta enotnega mehanizma za reševanje bo pri izvajanju svojih nalog neodvisna in bo predmet strogih določb o odgovornosti, ki zagotavljajo, da pravilno in nepristransko uporablja svoja pooblastila, in sicer znotraj omejitev, ki jih določata ta uredba in Direktiva [ ]. Odbor za reševanje bo tako Evropskemu parlamentu in Svetu odgovarjal za vse odločitve, sprejete na podlagi tega predloga. Nacionalni parlamenti sodelujočih držav članic bodo prav tako obveščeni o dejavnostih odbora za reševanje. Odbor bo moral odgovarjati na pripombe ali vprašanja, ki jih bodo nanj naslovili nacionalni parlamenti sodelujočih držav članic. Proračun EMR, ki vključuje enotni sklad za reševanje, ni del proračuna Unije. Odhodki za naloge EMR, upravljanje in uporabo sklada se bodo financirali s prispevki bančnega sektorja. 4.1.7. Odnos z nesodelujočimi državami članicami Direktiva [ ] med nacionalnimi organi za reševanje ustanavlja kolegije za reševanje, ki se bodo ukvarjali s skupinami bank in zagotavljali ustrezno ter uravnoteženo udeležbo organov za reševanje vseh držav članic, kjer banka deluje. Evropski bančni organ ima posredniško vlogo, ko se organi za reševanje matične države in države gostiteljice ne morejo dogovoriti glede priprave načrtov reševanja in samega reševanja. V okviru EMR za subjekte in skupine, ustanovljene le v okviru držav članic, ki sodelujejo v ENM, EMR nadomesti kolegije za reševanje iz Direktive [ ] o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij. Namesto tega so predstavniki nacionalnih organov za reševanje vključeni v odbor za reševanje. Za banke s sedežem v nesodelujočih državah članicah, ko je določeno v uredbi o EMR, Direktiva [ ] še naprej v celoti velja. Podobno bo medsebojno delovanje EMR in nacionalnih organov za reševanje iz nesodelujočih držav članic v celoti urejala Direktiva [ ]. Določbe v zvezi z medsebojnim delovanjem različnih skladov za reševanje (vzajemna uporaba in prostovoljno vzajemno izposojanje ter posojanje) prav tako v celoti veljajo za enotni sklad za reševanje in nacionalne sklade za reševanje nesodelujočih držav članic. Predlog tudi pojasnjuje, da bo vloga EBA iz Direktive [ ] in uredbe o EBA, vključno s posredniškimi pooblastili, v celoti veljala za odbor za reševanje. Poleg tega predlog upošteva položaj bank, ustanovljenih v državah članicah, ki v EMR ne sodelujejo na tri načine. Prvič, predlog določa načelo nediskriminacije vseh komponent EMR zoper kreditne institucije, imetnike vlog, vlagatelje ali druge upnike na podlagi njihovega državljanstva ali sedeža. Drugič, predlog določa, da če skupina vključuje kreditne institucije, ustanovljene v sodelujoči državi članici in v nesodelujoči državi članici, odbor v kolegijih za reševanje nadomesti nacionalne organe za reševanje sodelujočih držav članic, kakor je določeno v Direktivi [ ]. Tretjič, nesodelujoče države članice imajo vedno možnost, da se priključijo ENM in s tem tudi zagotovijo, da so banke, ustanovljene na njihovem ozemlju, vključene v EMR. 4.1.8. Povezava z Direktivo [ ] Evropskega parlamenta in Sveta z dne [ ] o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij V okviru EMR bo pravilnik iz Direktive [ ] o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij veljal za sodelujoče države članice, kot velja na celotnem notranjem trgu. Izjeme so mogoče le, kadar postopki ali določbe iz te uredbe presežejo ustrezne določbe Direktive [ ] (na primer določbe o čezmejnih kolegijih, ki jih presega sprejemanje odločitev v okviru EMR). Predlog o EMR vključuje nekatere določbe, ki so vzporedne z Direktivo [ ], saj morata odbor za reševanje in Komisija svoje ukrepe utemeljiti z neposredno veljavnim pravom Unije. Druge določbe tega predloga navajajo specifična navzkrižna sklicevanja na predlog Komisije glede Direktive [ ]. Nekatere od teh določb so bile spremenjene s poročilom, ki je bilo maja izglasovano v odboru za ekonomske in monetarne zadeve Evropskega parlamenta in 26. junija v splošnem pristopu Sveta. Uredba o EMR mora biti v končni obliki popolnoma v skladu s sporazumom o Direktivi [ ], sklenjenim med Evropskim parlamentom in Svetom. Ta predlog se nanaša na splošni pristop Sveta, in sicer na zadnji razpoložljivi dokument. Ker so pogajanja med Evropskim parlamentom in Svetom v teku ter direktiva še ni dokončana, je cilj Komisije nadomestiti te vsebinske določbe s končnim rezultatom pogajanj med sozakonodajalci glede Direktive [ ]. Za nekatere vidike, ki jih Direktiva [ ] že pokriva, je potrebna dodatna uskladitev za ustrezno delovanje EMR z enotnim skladom za reševanje. Prvič, hierarhija terjatev pri reševanju bi morala biti popolnoma usklajena, in sicer bi morala temeljiti na načelu dajanja prednosti imetnikom vlog. Člen 15 določa uskladitev hierarhije terjatev pri reševanju, ki temelji na načelu dajanja prednosti imetnikom vlog. Komisija meni, da je takšna uskladitev potrebna za vse subjekte, za katere velja Direktiva [ ], da se na notranjem trgu zagotovijo enaki konkurenčni pogoji. Drugič, v okviru EMR mora biti vsaka prožnost pri uporabi reševanja z zasebnimi sredstvi natančno opredeljena in predmet enakih pogojev za vse banke. Člen 24 predloga zato vključuje dodaten strog okvir, ki bo temeljil na splošnem pristopu Sveta z dne 26. junija 2013, ter v tem pogledu izključuje uporabo vsakršnih odstopanj od Direktive [ ] (zlasti o izračunu praga za reševanje z zasebnimi sredstvi). 4.2. Odbor za reševanje 4.2.1. Upravljanje Za zagotovitev učinkovitega in odgovornega postopka odločanja o reševanju struktura in operativna pravila odbora za reševanje zagotavljajo ustrezno sodelovanje vseh držav članic, ki jih to neposredno zadeva. Odbor sestavljajo izvršni direktor, namestnik izvršnega direktorja, predstavniki, ki jih imenujeta Komisija in ECB, ter člani, ki jih imenuje vsaka sodelujoča država članica in zastopajo nacionalne organe za reševanje. Odbor, ki mu predseduje izvršni direktor, se bo sestajal in deloval v dveh sejah: v izvršni in plenarni. Opazovalci bodo lahko povabljeni, da sodelujejo na zasedanjih odbora. Na svoji plenarni seji bi odbor sprejemal vse odločitve splošne narave. Na izvršnem zasedanju pa bi odbor sprejemal odločitve v zvezi s posameznimi subjekti ali skupinami bank. Take odločitve segajo od načrtovanja reševanja, pooblastila za zgodnje odzivanje na odločitve o programih reševanja, vključno z uporabo sklada za financiranje postopka reševanja, in usmerjanja nacionalnih organov za reševanje k ustreznemu izvajanju odločitev o reševanju. Odbor na izvršnem zasedanju sestavljajo izvršni direktor, namestnik izvršnega direktorja in predstavniki, ki jih imenujeta Komisija in ECB. Odvisno od bank ali skupin, ki jih je treba rešiti v posameznem primeru, bo odbor, kadar se sestane na izvršnem zasedanju, poleg izvršnega direktorja, namestnika izvršnega direktorja in predstavnikov, ki jih imenujeta Komisija in ECB, zajemal tudi člane, ki jih imenujejo ustrezni nacionalni organi za reševanje. Zato v primeru reševanja čezmejnih skupin bank, član, ki ga imenuje država članica, v kateri se nahaja organ za reševanje na ravni skupine, in člani, ki jih imenujejo države članice, v katerih so ustanovljena podrejena podjetja ali subjekti, nad katerimi se izvaja konsolidiran nadzor, sodelujejo na zasedanjih in v postopku odločanja. Glasovalna pravila, ki veljajo za odbor, upoštevajo potrebo po vključitvi interesov vseh držav članic, ki jih odločitev o reševanju zadeva. Nihče od udeležencev v razpravi nima pravice do veta. Vendar glede na suverenost držav članic, da odločajo o uporabi nacionalnih proračunov, predlog izrecno predvideva, da EMR ne more zahtevati od držav članic, da zagotovijo izredno javno podporo za vse subjekte, ki so v postopku reševanja. Poleg tega lahko člani, ki jih pristojni nacionalni organi za reševanje imenujejo za sodelovanje na izvršnem zasedanju odbora, za popolno upoštevanje vsakršnih davčnih vplivov na države članice zahtevajo dodatno razpravo o takšnih morebitnih vplivih. 4.2.2. Pooblastila Odbor za reševanje zbere informacije o finančni stabilnosti bank, ki so v jurisdikciji ECB in nacionalnih organov za reševanje. V primerjavi z mrežo nacionalnih organov, ki delujejo znotraj nacionalnih mandatov, to omogoča boljše ocenjevanje okoliščin, ki lahko povzročijo začetek postopka reševanja banke in preprečijo čezmejno prelivanje. Predlog temelji na okviru direktive o sanaciji in reševanju bank ter pooblašča odbor za reševanje, da posreduje takoj, ko se finančni položaj banke ali skupine poslabša. Odbor za reševanje je pooblaščen, da se odloči, kdaj Komisiji priporoči, da začne postopek reševanja banke ali skupine. Ko Komisija sklene, da so pogoji izpolnjeni in začne postopek reševanja banke, odbor v okviru, ki ga določi Komisija, določi podrobnosti o instrumentih reševanja, ki se bodo uporabljali, in način dodelitve sredstev sklada. Taka pooblastila odboru za reševanje omogočajo, da izbere in uporablja instrumente, pravila in postopke reševanja na enoten način. Zlasti kadar banke poslujejo čezmejno, bo to privedlo do odprave sedanjih razlik med pravili in pristopi posameznih držav članic, skupaj z negativnimi posledicami, ki jih imajo na delovanje bančnih trgov Unije. Takšna neposredna odgovornost odbora za reševanje bo zagotovila enako obravnavo bank v sodelujočih državah članicah in predvidljivost ter zaupanje v izvajanje enotnega pravilnika o reševanju bank. To bo povečalo pravno varnost in zagotovilo boljše ohranjanje vrednosti finančnih sredstev s preprečevanjem nepotrebnih motenj v toku sredstev. Zagotovilo bo tudi, da se sredstva propadajoče institucije uporabljajo na najbolj produktiven način za zmanjšanje izgub upnikov v sodelujočih državah članicah in ne glede na interese posameznih držav članic. Odbor za reševanje zagotavlja, da nacionalni organi za reševanje odločitve o reševanju izvajajo dosledno in v skladu z nacionalno zakonodajo. V ta namen ima odbor pooblastilo, da nadzoruje in ocenjuje izvajanje nacionalnih organov za reševanje z možnostjo, če je potrebno, pridobitve informacij neposredno od bank ali izvajanja preiskav ali pregledov na kraju samem. Kadar nacionalni organ za reševanje odločitve o reševanju ne izvaja v skladu z dogovorjenim programom reševanja, ima odbor pooblastilo, da nekatere odločitve posreduje neposredno zadevni banki in zahteva sprejetje potrebnih ukrepov za izvajanje odločitve o reševanju. 4.2.3. Evropsko in mednarodno sodelovanje Odbor bo pri izvajanju svojih nalog sodeloval z ECB in drugimi organi, ki so pooblaščeni za nadzor kreditnih institucij v okviru ENM, kot tudi z drugimi organi, ki so del Evropskega sistema finančnega nadzora. Odbor za reševanje bo prav tako tesno sodeloval z nacionalnimi organi za reševanje, saj imajo ključno vlogo pri pripravah in izvajanju ukrepov reševanja. Ker več kreditnih institucij ne deluje samo znotraj Unije, ampak tudi na mednarodni ravni, bo odbor za reševanje imel izključno pristojnost, da v imenu nacionalnih organov sodelujočih držav članic sklepa nezavezujoče sporazume o sodelovanju z organi tretjih držav. 4.3. Enotni sklad za reševanje bank 4.3.1. Načela, ustanovitev in misije Osnovno načelo za ukrepanje odbora je, da vse izgube, stroške ali druge odhodke, nastale v zvezi z uporabo instrumentov za reševanje, najprej krijejo delničarji in upniki institucije v postopku reševanja, in končno, če je to potrebno, finančna industrija. Toda tudi če bi bilo treba stroške prestrukturiranja institucije kriti z notranjimi sredstvi, je treba uvesti mehanizem, ki instituciji omogoča (v njegovi izvirni obliki, prek premostitvene banke ali kot nosilca upravljanja sredstev — slabe banke) nadaljevanje poslovanja. Zato je pomembno, da se vzpostavi sklad za reševanje bank, ki bo zagotovil učinkovitost ukrepov za reševanje, kot je zagotavljanje kratkoročnega financiranja instituciji v postopku reševanja ali jamstev potencialnim kupcem institucije v postopku reševanja. Glavni cilj enotnega sklada za reševanje je zagotavljanje finančne stabilnosti in ne absorpcija izgub ali zagotavljanje kapitala za institucijo v postopku reševanja. Sklad se ne bi smel obravnavati kot sklad za reševanje z javnimi sredstvi. Vendar pa lahko obstajajo izjemne okoliščine, v katerih po popolnem izčrpanju notranjih sredstev (vsaj 8 % obveznosti in lastnih sredstev institucije v postopku reševanja) glavnega cilja ni bilo mogoče doseči brez tega, da bi se skladu omogočilo absorpcijo teh izgub ali zagotavljanje kapitala. Samo v teh okoliščinah bi sklad lahko deloval kot varovalni mehanizem za zasebna sredstva. Uvedba enotnega sklada za reševanje je predvsem upravičena z dejstvom, da na integriranih finančnih trgih kakršna koli finančna podpora za reševanje banke povečuje finančno stabilnost in zdravje drugih bank, in sicer ne le v zadevni državi članici, ampak tudi v drugih državah članicah. Ker so banke v sodelujočih državah članicah posredne upravičenke do takšne podpore, prispevki za financiranje podpore ne bi smeli biti omejeni na banke iz ene države članice. Kar zadeva učinkovitost, zmožnost sklada, da združi sredstva iz vseh bank euroobmočja, zagotavlja mnogo učinkovitejše preprečevanje bančnih kriz, pri čemer so izgube koncentrirane asimetrično v nekaterih državah članicah ter v tem pogledu predstavlja mehanizem zavarovanja v celotnem euroobmočju. Nedavna kriza je pokazala, da so izgube v državah članicah nastale na različne načine. Ker bodo izgube zaradi prihodnjih pretresov v bančništvu najverjetneje skoncentrirane v določenem trenutku v nekaterih državah članicah, bo skupni evropski zasebni varovalni mehanizem, za razliko od nacionalnih posameznih varovalnih mehanizmov, učinkovitejši pri absorpciji takšnih pretresov prek predhodnih in, v skrajnih primerih, naknadnih prispevkov iz celotnega bančnega sektorja euroobmočja. Zato bo sklad z združevanjem sredstev na evropski ravni zagotavljal večjo „moč“ in povečal odpornost bančnega sistema. Hkrati pa bo razpršitev izrednih naknadnih prispevkov enakomerno med bankami v vseh sodelujočih državah članicah zmanjšala stopnjo takšnih prispevkov za posamezno banko in omejila kakršen koli procikličen učinek takih prispevkov. Poleg tega lahko mehanizem, pri katerem absorpcija izgub sega prek nacionalnih meja, učinkovito prekine začarani krog medsebojne odvisnosti bančne krize v dani državi članici in fiskalnim položajem države. Zato bi bilo trenutno breme nekaterih državah članicah manjše, če bi EMR obstajal od začetka finančne krize. Poleg tega se bo zmožnost EMR, da združuje sredstva bančnega sektorja v sodelujočih državah članicah, opirala na višjo osnovo prispevka in prispevala k večjemu ugledu, hkrati pa bo odboru omogočala, da si bo, če bo to potrebno, lahko na trgu izposodil več in z manjšimi stroški. Večja sposobnost pridobitve finančnih sredstev na trgu bo zmanjšala potrebo sklada, da se v primeru velikih izgub opira na javne finance, kar bi dodatno prispevalo k prekinitvi povezave med državami in bankami ter zaščiti davkoplačevalcev pred stroški reševanja. Nenazadnje, enotni sklad je potreben tudi zaradi ustrezne uskladitve spodbud med institucijami bančne unije. Če so bila, zlasti v primeru čezmejnih skupin bank, sredstva za pokrivanje stroškov reševanja, ki so jih zagotovili nacionalni skladi, višja od tistih, ki jih absorbirajo delničarji in upniki, bi bila ogrožena učinkovitost ne le EMR, ampak tudi ENM. Vzpostavitev EMR zahteva, da ima odbor za reševanje hiter in učinkovit dostop do enotnega sklada za reševanje bank. Sklad ustvari zasebni zunanji plašč, ki lahko zagotovi srednje- in dolgoročno financiranje, da se prepreči ali zmanjša uporaba javnih sredstev za reševanje bank. Poleg tega povečuje učinkovitost postopka reševanja s preprečevanjem vprašanj usklajevanja, ki se pojavijo pri uporabi nacionalnih skladov, zlasti v primeru čezmejnih skupin. 4.3.2. Financiranje sklada Za zagotovitev zadostnega financiranja, preprečitev procikličnosti sistema sprotnega vplačevanja in zmanjšanje potrebe po zahtevanju zunanje finančne podpore sklad potrebuje takoj razpoložljiva sredstva. V ta namen bi morala biti ciljna velikost sklada vsaj 1 % kritih vlog v bančnem sistemu sodelujočih držav članic, kar bi zadostovalo za zagotovitev ustreznega reševanja v prihodnji krizi, če upniki z zasebnimi sredstvi zagotovijo kritje vsaj 8 % skupnih obveznosti in lastnih sredstev institucije v postopku reševanja. Na podlagi podatkov o bankah za leto 2011 in ocenjenih zneskov kritih vlog v bankah euroobmočja bi 1-odstotna ciljna stopnja za enotni sklad za reševanje ustrezala približno 55 milijardam EUR. Ciljna velikost sklada v absolutnih zneskih (EUR) bo ostala dinamična in se bo samodejno povečevala, če bo bančni sektor rastel. Predvideno je prehodno obdobje desetih let, preden bo sklad dosegel celotno ciljno stopnjo. To se lahko razširi na 14 let, če bo sklad omogočal izplačila, ki presegajo polovico ciljne velikosti sklada. Če med začetno fazo oblikovanja ne bo prišlo do izplačil iz sklada, bi bančni sektor letno prispeval približno desetino ciljnega zneska ali v absolutnih številkah okoli 5,5 milijarde EUR. Po začetni fazi oblikovanja sklada bodo za banke veljali dodatni prispevki, če bi se njihova osnova za prispevke povečala ali če bi prišlo do izplačil iz sklada. Če se razpoložljiva finančna sredstva sklada zmanjšajo pod polovico njegove ciljne vrednosti, bo za banke začel veljati minimalni letni prispevek v višini vsaj ene petine vseh obveznosti (razen regulatornega kapitala in kritih vlog) vseh bank v državah članicah, ki sodelujejo v EMR. Prispevki se bodo izračunali v skladu z direktivo o sanacij in reševanju bank, in sicer na podlagi obveznosti banke brez lastnih sredstev in kritih vlog, in se prilagodili njihovemu profilu tveganja. To pomeni, da bodo banke, ki se financirajo skoraj izključno z vlogami, v praksi imele zelo nizke prispevke. Seveda pa bodo te banke prispevale k nacionalnim sistemom zajamčenih vlog. Zaščitni ukrepi so predvideni za preprečitev, da bi obdavčitev prispevkov ustvarila vprašanja o finančni stabilnosti v zdravih institucijah, tj. začasna izjema pri obveznosti plačila naknadnih prispevkov. Kadar predhodni prispevki ne zadoščajo, naknadni prispevki pa niso takoj dostopni, bodo morda potrebna dodatna rezervna sredstva, zlasti v prehodni fazi za zagotovitev kontinuitete sistemskih funkcij bank v postopku prestrukturiranja. Sklad bo lahko sklepal pogodbe o najemu posojil ali drugih oblik podpore finančnih institucij ali drugih tretjih strank, če bo to potrebno za financiranje reševanja (vključno iz javnih sredstev). To podporo bo načeloma povrnila sama institucija v postopku reševanja. Vendar če to ne bo mogoče, uredba predvideva, da se izgube porazdelijo med vse banke, za katere velja mehanizem, in sicer z naknadnimi prispevki. To bo zagotovilo, da bo vsaka uporaba javnih sredstev srednjeročno nevtralna. V izogib ustvarjanja slabšega položaja za države članice, ki so ob začetku veljavnosti tega predloga vzpostavile sklad za reševanje, uredba zadevnim državam članicam prepušča odločitev o tem, kako bodo obstoječe nacionalne sklade za reševanje uporabile za namen izpolnjevanja obveznosti njihovih bank v skladu s to uredbo. 4.3.3. Vloga sistemov zajamčenih vlog v okviru reševanja Ko se banka reši, bo nacionalni sistem zajamčenih vlog banke prispeval k znesku izgub, in sicer do zneska kritih vlog, ki bi jih imel, če bi banka prenehala delovati po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. To je vloga, ki jo Direktiva [ ] že v celoti opredeljuje. Poleg tega EMR ne vpliva na institucionalne jamstvene sheme in druge mehanizme za podporo financiranja znotraj skupine, ki so jih ustanovile nekatere skupine kreditnih institucij. EMR bo posredoval le, če takšne rešitve zasebnega sektorja ne bodo uspešne pri obravnavi propadajočih bank. 4.3.4. Vloga sklada pri reševanju skupin, ki vključujejo institucije zunaj EMR Za namene reševanja skupin, ki vključujejo institucije, za katere velja EMR, bo prispevek sklada ustrezal delom skupine, za katere velja EMR, medtem ko bodo nacionalne sheme za financiranje, ki ne bodo prejele prispevka EMR, krile preostale. Za okrepitev financiranja reševanja na notranjem trgu predlog omogoča, da si sklad izposoja od drugih shem za financiranje reševanja ali jim posoja na prostovoljni osnovi. To bo omogočilo pomembna izplačila sklada, ki niso zajeta v predhodnih in naknadnih prispevkih. Podpiralo bo tudi sheme za financiranje reševanja v državah članicah zunaj EMR. 4.3.5. Nadomestitev nacionalnih shem za financiranje reševanja Ker bo sklad nadomestil nacionalne sheme za financiranje reševanja držav članic, ki v njem sodelujejo, se lahko države članice, ki so že vzpostavile nacionalne sheme za financiranje reševanja v času začetka veljavnosti te uredbe, odločijo za uporabo takih shem v skladu s svojim nacionalnim pravom. Države članice se lahko prav tako odločijo, da zahtevane prispevke v sklad v imenu njihovih bank plačajo te nacionalne sheme za financiranje reševanja, dokler niso te sheme v celoti izčrpane. 5. PRORAČUNSKE POSLEDICE Odbor za reševanje se bo v celoti financiral iz prispevkov finančnih institucij. V začetni fazi odbora pa bo nekaj manjših vplivov na proračun Unije. Podrobnosti so določene v priloženi oceni finančnih posledic. 2013/0253 (COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o ustanovitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in nekaterih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje bank ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 114 Uredbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po predložitvi osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropske centralne banke[11], ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora[12], v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1) Bolje povezan notranji trg za bančne storitve je bistven za spodbujanje gospodarskega okrevanja v Uniji. Vendar je trenutna finančna in gospodarska kriza pokazala, da je delovanje notranjega trga na tem področju ogroženo in da je tveganje finančne razdrobljenosti vse večje. Medbančni trgi so postali manj likvidni, čezmejnega bančnega poslovanja pa je vedno manj zaradi strahu pred širjenjem negativnih učinkov ter pomanjkanja zaupanja v druge nacionalne bančne sisteme in v sposobnost držav članic, da pomagajo bankam. (2) Razlike v nacionalnih pravilih glede reševanja med državami članicami in s tem povezanimi upravnimi praksami ter pomanjkanje poenotenega postopka odločanja na ravni Unije za reševanje čezmejnih bank prispevajo k temu pomanjkanju zaupanja in nestabilnosti trga, saj ne zagotavljajo gotovosti in predvidljivosti glede možnega izida propada banke. Odločitve glede reševanja, sprejete le na nacionalni ravni, lahko povzročijo izkrivljanje konkurence in nenazadnje škodijo notranjemu trgu. (3) Zlasti različne prakse držav članic pri obravnavi upnikov bank v postopku reševanja in pri reševanju bank v težavah z javnimi sredstvi vplivajo na dojemanje kreditnega tveganja, finančne trdnosti in kapitalske ustreznosti njihovih bank. To ogroža zaupanje javnosti v bančni sektor in ovira izvajanje pravice do ustanavljanja in prostega opravljanja storitev na notranjem trgu, ker bi bili stroški financiranja nižji, če ne bi bilo takšnih razlik v praksah držav članic. (4) Razlike v nacionalnih pravilih glede reševanja med državami članicami in ustreznimi upravnimi praksami lahko povzročijo, da imajo banke in stranke višje stroške posojil zgolj zaradi njihove lokacije, ne glede na njihovo dejansko kreditno sposobnost. Poleg tega se stranke bank v nekaterih državah članicah srečujejo s precej višjimi posojilnimi obrestnimi merami kot stranke bank v drugih, ne glede na njihovo lastno kreditno sposobnost. (5) Dokler pravila, prakse in pristopi reševanja glede delitve bremena ostajajo nacionalni ter se finančna sredstva, potrebna za financiranje reševanja, zbirajo in porabljajo na nacionalni ravni, bo notranji trg ostal razdrobljen. Poleg tega imajo nacionalni nadzorniki močne spodbude za zmanjšanje potencialnega učinka krize na njihova nacionalna gospodarstva, tako da sprejemajo enostranske ukrepe za zaščito bančnih poslov z njihovim ločevanjem (ringfencing), na primer z omejevanjem transferjev in posojil znotraj skupine ali določanjem višjih zahtev po likvidnosti in kapitalu za podrejene družbe potencialno propadajočih nadrejenih družb, ki se nahajajo znotraj njihove jurisdikcije. To omejuje čezmejne dejavnosti bank in tako ustvarja ovire za izvajanje temeljnih svoboščin ter izkrivlja konkurenco na notranjem trgu. (6) Direktiva [ ] Evropskega parlamenta in Sveta [ ][13] je v določeni meri uskladila nacionalna pravila za reševanje bank ter zagotovila sodelovanje med organi za reševanje pri obravnavanju propadov čezmejnih bank. Vendar uskladitev, ki jo določa Direktiva [ ], ni zaključena, postopek odločanja pa ni centraliziran. Direktiva [ ] v osnovi določa skupne instrumente in pooblastila za reševanje, ki so na voljo nacionalnim organom vsake države članice, vendar prepušča nacionalnim organom presojo glede uporabe instrumentov in nacionalnih shem za financiranje pri podpori postopkov reševanja. Direktiva [ ] državam članicam ne preprečuje, da bi sprejemale ločene in potencialno neskladne odločitve glede reševanja čezmejnih skupin, kar lahko vpliva na celotne stroške reševanja. Poleg tega – ker določa nacionalne sheme za financiranje – ne zmanjšuje v zadostni meri odvisnosti bank od pomoči iz nacionalnih proračunov in ne preprečuje različnih pristopov držav članic k uporabi shem za financiranje. (7) Zagotavljanje učinkovitih enotnih odločitev za reševanje bank v težavah znotraj Unije, vključno z uporabo sredstev, ki se zberejo na ravni Unije, je bistveno za dokončno vzpostavitev notranjega trga za finančne storitve. Znotraj notranjega trga lahko propad bank v eni državi članici vpliva na stabilnost finančnih trgov celotne Unije. Zagotavljanje učinkovitih in enotnih pravil reševanja in enakih pogojev financiranja reševanja po vseh državah članicah je v interesu ne le držav članic, v katerih banke delujejo, ampak tudi vseh držav članic na splošno kot sredstvo za ohranitev konkurence in izboljšanje delovanja notranjega trga. Bančni sistemi na notranjem trgu so med seboj zelo povezani, bančne skupine so mednarodne in bančne aktive vsebujejo velik delež tujih sredstev. Brez enotnega mehanizma za reševanje bi imele bančne krize v državah članicah, ki sodelujejo v enotnem nadzornem mehanizmu (ENM), močnejši negativen sistemski učinek tudi v nesodelujočih državah članicah. Vzpostavitev enotnega mehanizma za reševanje bo povečala stabilnost bank sodelujočih držav članic ter preprečila prelivanje kriz v nesodelujoče države članice ter tako olajšala delovanje celotnega notranjega trga. (8) Po vzpostavitvi ENM z Uredbo Sveta (EU) št. …/…[14] se, kadar so banke v sodelujočih državah članicah pod centralnim nadzorom Evropske centralne banke (ECB), se pojavi neskladje med nadzorom Unije nad takšnimi bankami in nacionalno obravnavo teh bank v postopkih reševanja v skladu s pravili iz Direktive [ ]. (9) Medtem ko banke v državah članicah, ki ostajajo zunaj ENM, na nacionalni ravni uživajo koristi, ki izhajajo iz usklajenega nadzora, reševanja in finančnih varovalnih mehanizmov, se za banke v državah članicah, ki sodelujejo v ENM, uporabljajo nadzorne sheme Unije ter nacionalne sheme za reševanje in finančni varovalni mehanizmi. Ta neusklajenost vodi do slabšega konkurenčnega položaja za banke v državah članicah, ki sodelujejo v ENM, v primerjavi z bankami v drugih državah članicah. Ker se nadzor in reševanje znotraj ENM nahajata na dveh različnih ravneh, posredovanje in reševanje bank v državah članicah, ki sodelujejo v ENM, ne bi bilo tako hitro, dosledno in učinkovito, kot v bankah v državah članicah, ki ne sodelujejo v ENM. To negativno vpliva na stroške financiranja za te banke in jih postavlja v slabši konkurenčni položaj, kar ima negativne posledice za države članice, v katerih delujejo te banke, in za celotno delovanje notranjega trga. Zato je centraliziran mehanizem za reševanje bistvenega pomena za vse banke, ki delujejo v državah članicah, ki sodelujejo v ENM, da se zagotovijo enaki konkurenčni pogoji. (10) Delitev odgovornosti za reševanje med nacionalnimi ravnmi in ravnjo Unije bi morala biti usklajena z delitvijo nadzornih odgovornosti med temi ravnmi. Dokler nadzor v državi članici ostaja na nacionalni ravni, bi morala ta država članica ostati odgovorna za finančne posledice propada banke. Enotni mehanizem za reševanje bi zato moral zajemati zgolj banke in finančne institucije s sedežem v državah članicah, ki sodelujejo v ENM in so pod nadzorom ECB v okviru ENM. Banke s sedežem v državah članicah, ki ne sodelujejo v ENM, ne bi smele biti predmet enotnega mehanizma za reševanje. Če takšna država članica postane predmet enotnega mehanizma za reševanje, bi to zanjo ustvarilo napačne spodbude. Zlasti bi lahko nadzorniki v teh državah članicah postali bolj popustljivi do bank v njihovi jurisdikciji, saj ne bi bili odgovorni za celotno finančno tveganje njihovega propada. Zato bi se moral za zagotovitev vzporednega izvajanja z ENM enotni mehanizem za reševanje uporabljati za države članice, ki sodelujejo v ENM. Ko se država članica pridruži ENM, bi morala avtomatsko postati predmet enotnega mehanizma za reševanje. V končni fazi naj bi se enotni mehanizem za reševanje razširil na celotni notranji trg. (11) Enotni sklad za reševanje bank (v nadaljnjem besedilu: sklad) je bistven element, brez katerega enotni mehanizem za reševanje ne bi mogel delovati ustrezno. Različni sistemi nacionalnega financiranja bi ovirali uporabo enotnih pravil za reševanje bank na notranjem trgu. Sklad bi moral pomagati zagotoviti enotne upravne prakse na področju financiranja reševanja ter preprečiti oblikovanje ovir za izvajanje temeljnih svoboščin ali izkrivljanje konkurence na enotnem trgu zaradi različnih nacionalnih praks. Sklad morajo neposredno financirati banke in mora biti zbran na ravni Unije, da se lahko sredstva za reševanje objektivno razporejajo med države članice, s čimer se bo povečala finančna stabilnost in omejila povezanost med ugotovljenim fiskalnim položajem posameznih držav članic ter stroški financiranja bank in podjetij, ki delujejo v teh državah članicah. (12) Zato je treba sprejeti ukrepe za oblikovanje enotnega mehanizma za reševanje za vse države članice, ki sodelujejo v enotnem nadzornem mehanizmu, da se olajša ustrezno in stabilno delovanje notranjega trga. (13) Centralizirana uporaba pravil za reševanje bank, določenih v Direktivi [ ], s strani enotnega organa Unije za reševanje v sodelujočih državah članicah se lahko zagotovi le, če se pravila o vzpostavitvi in delovanju enotnega mehanizma za reševanje v državah članicah uporabljajo neposredno, da se preprečijo različne razlage med državami članicami. To bi moralo koristiti notranjemu trgu kot celoti, saj bo prispevalo k zagotavljanju poštene konkurence in preprečevanju ovir za prosto izvajanje temeljnih svoboščin ne le v sodelujočih državah članicah, ampak na celotnem notranjem trgu. (14) Podobno kot področje uporabe Uredbe Sveta (EU) št. …/… bi moral enotni mehanizem za reševanje zajeti vse kreditne institucije, ki delujejo v sodelujočih državah članicah. Vendar bi moralo biti znotraj okvira enotnega mehanizma za reševanje mogoče neposredno rešiti katero koli kreditno institucijo sodelujoče države članice, da se preprečijo neskladnosti znotraj notranjega trga pri obravnavi propadajočih institucij in upnikov v postopku reševanja. Če so nadrejeno podjetje, investicijska podjetja in finančne institucije vključeni v konsolidiran nadzor ECB, bi morali biti vključeni v področje uporabe enotnega mehanizma za reševanje. Čeprav ECB ni edini nadzornik teh institucij, bo edini nadzornik, ki bo imel splošen vpogled v tveganje, ki mu je izpostavljena celotna skupina, in tako posredno tudi posamezni člani skupine. Izključitev subjektov, ki so del konsolidiranega nadzora ECB, iz področja uporabe enotnega mehanizma za reševanje bi onemogočila načrtovanje reševanja bančnih skupin ter sprejetje strategije za reševanje skupine, zaradi česar bi bile odločitve glede reševanja precej manj učinkovite. (15) Znotraj enotnega mehanizma za reševanje bi bilo treba odločitve sprejemati na najbolj ustrezni ravni. (16) ECB je kot nadzornik znotraj ENM v najboljšem položaju, da oceni, ali kreditna institucija propada ali bo verjetno propadla ter ali ni nobene razumne možnosti, da bi v razumnem času kakršen koli alternativen ukrep zasebnega sektorja ali nadzorni ukrep preprečil njen propad. Odbor bi moral po obvestilu ECB Komisiji predložiti priporočilo. Glede na potrebo po uravnoteženju različnih interesov, ki so v igri, bi se morala Komisija odločiti, ali bo za institucijo začela postopek reševanja ali ne, ter bi morala prav tako sprejeti odločitev o jasnem in natančnem okviru za reševanje, s katerim pripravi ukrepe za reševanje, ki jih mora sprejeti odbor. Znotraj tega okvira bi se moral odbor odločiti o programu reševanja ter nacionalnim organom za reševanje odrediti, katere instrumente in pooblastila za reševanje naj uporabijo na nacionalni ravni. (17) Odbor bi moral biti pooblaščen za sprejemanje odločitev, zlasti v povezavi z načrtovanjem reševanja, oceno o rešljivosti, odpravo ovir za rešljivost ter pripravo ukrepov za reševanje. Nacionalni organi za reševanje bi morali pomagati odboru pri načrtovanju reševanja in pri pripravi odločitev o reševanju. Ker se pri izvajanju pooblastil za reševanje uporablja nacionalno pravo, bi morali biti nacionalni organi za reševanje odgovorni za izvajanje odločitev o reševanju. (18) Za dobro delovanje notranjega trga je bistveno, da ista pravila veljajo za vse ukrepe za reševanje, ne glede na to, ali so jih sprejeli nacionalni organi za reševanje v okviru Direktive [ ] ali so bili sprejeti v okviru enotnega mehanizma za reševanje. Komisija bo te ukrepe ocenila na podlagi člena 107 PDEU. Kadar uporaba shem za financiranje reševanja ne vključuje državne pomoči v skladu s členom 107(1) PDEU, bi morala Komisija za zagotovitev enakopravnih konkurenčnih pogojev na notranjem trgu oceniti te ukrepe po analogiji s členom 107 PDEU. Če obvestilo v skladu s členom 108 PDEU ni potrebno, ker uporaba sredstev, kot jo predlaga odbor, ne vključuje državne pomoči v smislu člena 107 PDEU, bi morala Komisija pri oceni predlagane uporabe sredstev iz sklada za zagotovitev celovitosti notranjega trga med sodelujočimi in nesodelujočimi državami članicami po analogiji uporabiti ustrezna pravila o državni pomoči iz člena 107 PDEU. Odbor ne bi smel sprejeti odločitve o programu reševanja, dokler Komisija po analogiji s pravili o državni pomoči ne zagotovi, da se pri uporabi sredstev iz sklada upoštevajo ista pravila kot za posredovanja z uporabo nacionalnih shem za financiranje. (19) Za zagotovitev hitrega in učinkovitega postopka odločanja pri reševanju, bi moral biti odbor posebna agencija Unije s specifično strukturo, ki ustreza njegovim specifičnim nalogam in ki odstopa od modela vseh drugih agencij Unije. Njegova sestava bi morala zagotoviti, da se ustrezno upoštevajo vsi zadevni interesi, ki so pomembni v postopkih reševanja. Odbor bi moral delovati na izvršnih in plenarnih sejah. Na izvršnih sejah bi ga morali sestavljati izvršni direktor, namestnik izvršnega direktorja ter predstavniki Komisije in ECB. Ob upoštevanju nalog odbora bi moral Svet na predlog Komisije in po zaslišanju v Evropskem parlamentu imenovati izvršnega direktorja in namestnika izvršnega direktorja. Med posvetovanjem o reševanju banke ali skupine, ki deluje znotraj ene sodelujoče države članice, bi bilo tudi treba sklicati izvršno sejo odbora ter v postopek odločanja vključiti člana, ki ga imenuje zadevna država članica ter zastopa njen nacionalni organ za reševanje. Na posvetovanja o čezmejni skupini, bi bilo treba povabiti tudi člane, ki jih imenujejo domače in vse zadevne gostujoče države članice in zastopajo zadevne nacionalne organe za reševanje, ki bi sodelovali v postopku odločanja izvršne seje odbora. Vendar bi morali imeti domači organi in gostujoči organi uravnotežen vpliv na odločanje, zato bi morali gostujoči organi imeti skupaj en glas. Opazovalci, vključno s predstavnikom ENM in [Euroskupine], se lahko prav tako povabijo na seje odbora. (20) Ob upoštevanju nalog odbora in ciljev reševanja, ki vključuje zaščito javnih skladov, bi moralo biti delovanje odbora financirano iz prispevkov, ki jih vplačajo institucije v sodelujočih državah članicah. (21) Odbor in Komisija bi morala po potrebi nadomestiti nacionalne organe za reševanje, imenovane v skladu z Direktivo [ ], v povezavi z vsemi vidiki postopka odločanja glede reševanja. Nacionalni organi za reševanje, imenovani v skladu z Direktivo [ ], bi morali še naprej opravljati dejavnosti v zvezi z izvajanjem programov reševanja, ki jih sprejme odbor. Za zagotovitev preglednosti in demokratičnega nadzora ter za zaščito pravic institucij Unije bi moral biti odbor odgovoren pred Evropskim parlamentom in Svetom za vse odločitve, ki jih sprejme na podlagi tega predloga. Iz istih razlogov preglednosti in demokratičnega nadzora bi morali imeti nacionalni parlamenti določene pravice pridobiti informacije o dejavnostih odbora ter sodelovati v dialogu z njim. (22) Kadar Direktiva [ ] nacionalnim organom za reševanje dopušča možnost uporabe poenostavljenih obveznosti ali oprostitev obveznosti glede zahteve po pripravi načrtov reševanja, bi bilo treba določiti postopek, po katerem lahko odbor odobri uporabo takšnih poenostavljenih obveznosti. (23) Za zagotovitev enotnega pristopa za institucije in skupine bi moral biti odbor pooblaščen za pripravo načrtov za reševanje za takšne institucije in skupine. Odbor bi moral oceniti rešljivost institucij in skupin ter sprejeti ukrepe, ki so namenjeni odpravi ovir za rešljivost, če te obstajajo. Odbor bi moral zahtevati, da nacionalni organi za reševanje uporabljajo take ustrezne ukrepe, oblikovane za odpravo ovir za rešljivost, da se zagotovi skladnost in rešljivost zadevnih institucij. (24) Načrtovanje reševanja je bistven del učinkovitega reševanja. Odbor bi zato moral imeti pooblastila, da zahteva spremembe strukture in organizacije institucij ali skupin, da odpravi praktične ovire za uporabo instrumentov za reševanje ter zagotovi rešljivost zadevnih subjektov. Zaradi potencialno sistemskega pomena vseh institucij je za ohranjanje finančne stabilnosti pomembno, da lahko organi rešijo vsako institucijo. Za spoštovanje svobode gospodarske pobude, ki je določena v členu 16 Listine o temeljnih pravicah, bi bilo treba diskrecijo odbora omejiti na to, kar je potrebno za poenostavitev strukture in delovanja institucije, zgolj za izboljšanje njene rešljivosti. Poleg tega bi moral biti vsak ukrep, določen za ta namen, v skladu s pravom Unije. Ukrepi ne bi smeli biti neposredno niti posredno diskriminatorni na podlagi nacionalnosti, prav tako bi morali biti utemeljeni z javnim interesom za finančno stabilnost kot prednostnim razlogom. Za določitev, ali je bil ukrep sprejet v splošnem interesu javnosti, bi moral biti odbor, ki deluje v interesu splošne javnosti, sposoben doseči cilje reševanja, ne da bi se srečeval z ovirami pri uporabi instrumentov za reševanje ali pri izvajanju pooblastil, ki so mu bila podeljena. Poleg tega ukrep ne bi smel preseči minimalnega obsega, potrebnega za dosego ciljev. (25) Enotni mehanizem za reševanje bi moral temeljiti na okvirih Direktive [ ] in ENM. Zato bi moral biti odbor pooblaščen, da zgodaj posreduje, kadar se finančni položaj ali kapitalska ustreznost institucije poslabša. Informacije, ki jih odbor prejme od nacionalnih organov za reševanje ali ECB na tej stopnji, so bistvene za odločitev o ukrepih, ki jih lahko izvede za pripravo na reševanje zadevne institucije. (26) Za zagotovitev hitrih ukrepov reševanja, ko so ti potrebni, bi moral odbor v sodelovanju s pristojnimi organi ali ECB tesno spremljati položaj zadevnih institucij in njihovo upoštevanje ukrepov zgodnjega posredovanja, ki so bili zanje sprejeti. (27) Za zmanjšanje motenj na finančnih trgih in v gospodarstvu bi bilo treba postopek reševanja začeti hitro. Komisija bi morala med celotnim postopkom reševanja imeti dostop do vseh informacij, ki se zdijo potrebne za sprejetje informirane odločitve v postopku reševanja. Ko se Komisija odloči, da za institucijo začne postopek reševanja, bi moral odbor takoj sprejeti program reševanja, v katerem določi podrobnosti o instrumentih in pooblastilih za reševanje, ki se bodo uporabili, ter o uporabi shem za financiranje. (28) Likvidacija propadajoče institucije po običajnem postopku zaradi insolventnosti lahko ogrozi finančno stabilnost, povzroči motnje pri zagotavljanju ključnih storitev in vpliva na zaščito imetnikov vlog. V takem primeru je uporaba instrumentov za reševanje v javnem interesu. Zato bi morali biti cilji reševanja zagotovitev neprekinjenega opravljanja ključnih finančnih storitev, ohranitev stabilnosti finančnega sistema, zmanjšanje moralnega tveganja s čim večjim zmanjšanjem odvisnosti propadajočih institucij od javne finančne podpore in zaščita imetnikov vlog. (29) Vendar bi bilo treba vedno obravnavati možnost prenehanja insolventne institucije po običajnih postopkih zaradi insolventnosti, preden se sprejme odločitev o ohranitvi institucije kot delujočega podjetja. Insolventno institucijo bi bilo treba ohraniti kot delujoče podjetje zaradi finančne stabilnosti in, kolikor je mogoče, z uporabo zasebnih sredstev. To je mogoče doseči s prodajo ali združitvijo s kupcem iz zasebnega sektorja, z odpisom obveznosti institucije ali s preoblikovanjem njenega dolga v kapital, da se izvede dokapitalizacija. (30) Komisija in odbor bi morala pri izvajanju pooblastil za reševanje zagotoviti, da delničarji in upniki krijejo ustrezen del izgub, da se poslovodje zamenjajo, da so stroški reševanja institucije čim manjši in da se vsi upniki insolventne institucije istega razreda obravnavajo podobno. (31) Omejitve pravic delničarjev in upnikov bi morale biti v skladu s členom 52 Listine o temeljnih pravicah. Instrumente za reševanje bi bilo zato treba uporabiti samo za tiste institucije, ki propadajo ali bodo verjetno propadle, in samo kadar je potrebno uresničevati cilj finančne stabilnosti v javnem interesu. Instrumente za reševanje bi bilo treba uporabiti zlasti, kadar prenehanje institucije ni mogoče z običajnimi postopki zaradi insolventnosti, ne da bi se pri tem destabiliziral finančni sistem, ukrepi pa so potrebni, da se zagotovi hiter prenos in nadaljevanje sistemsko pomembnih funkcij, ter kadar ni realne možnosti za alternativno zasebno reševanje, vključno z dokapitalizacijo s strani obstoječih delničarjev ali tretjih strani, s katero bi se lahko v celoti obnovilo uspešno poslovanje institucije. (32) Poseganje v lastninske pravice ne bi smelo biti nesorazmerno. Posledično prizadeti delničarji in upniki ne bi smeli imeti večjih izgub od izgub, ki bi jih imeli, če bi institucija prenehala poslovati v času sprejetja odločitve o reševanju. V primeru delnega prenosa sredstev institucije v postopku reševanja na zasebnega kupca ali premostitveno institucijo, bi moral preostali del institucije v postopku reševanja prenehati poslovati po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. Za zaščito obstoječih delničarjev in upnikov institucije med postopkom prenehanja bi morali le-ti imeti pravico do poplačila svojih terjatev v višini, ki ni nižja od tega, kar bi po oceni prejeli, če bi celotna institucija prenehala poslovati po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. (33) Za zaščito pravic delničarjev in zagotovitev, da upniki ne prejmejo manj, kot bi prejeli pri običajnih postopkih zaradi insolventnosti, bi bilo treba določiti jasne obveznosti glede vrednotenja sredstev in obveznosti institucije, poleg tega bi moralo biti na voljo dovolj časa, da se ustrezno oceni obravnava, ki bi je bili deležni, če bi institucija prenehala poslovati po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. Takšno vrednotenje bi moralo biti mogoče začeti že v zgodnji fazi posredovanja. Preden se sprejme kakršen koli ukrep za reševanje, bi bilo treba oceniti vrednost sredstev in obveznosti institucije ter preučiti obravnavo, ki bi je bili deležni delničarji in upniki v običajnih postopkih zaradi insolventnosti. (34) Ob propadu institucije je pomembno pripoznanje izgub. Pri vrednotenju sredstev in obveznosti propadajočih institucij bi bilo treba kot glavno načelo upoštevati njihovo tržno vrednost v trenutku uporabe instrumentov za reševanje, pod pogojem, da trgi ustrezno delujejo. Če trgi dejansko ne delujejo, bi se morala sredstva in obveznosti vrednotiti glede na njihovo ustrezno utemeljeno dolgoročno ekonomsko vrednost. Kadar je nujno, bi bilo treba odboru omogočiti hitro okvirno vrednotenje sredstev ali obveznosti propadajoče institucije, ki bi moralo veljati, dokler se ne opravi neodvisno vrednotenje. (35) Za zagotovitev, da je postopek reševanja objektiven in zanesljiv, je treba določiti vrstni red, po katerem bi se odpisale ali pretvorile nezavarovane terjatve upnikov do institucije v postopku reševanja. Za omejitev tveganja, da upniki utrpijo večje izgube, kot bi jih, če bi institucija prenehala po običajnih postopkih zaradi insolventnosti, bi bilo treba vrstni red, ki se ga določi, uporabiti v običajnih postopkih zaradi insolventnosti ter v postopkih odpisa dolga ali pretvorbe pri postopku reševanja. To bi olajšalo določitev cene dolga. (36) Komisija bi morala zagotoviti okvir ukrepa za reševanje, ki naj bi se sprejel, odvisno od okoliščin primera, poleg tega bi morala biti sposobna določiti vse potrebne instrumente za reševanje, ki naj bi se uporabili. Znotraj jasnega in natančnega okvira bi se moral odbor odločiti o podrobnem programu reševanja. Zadevni instrumenti za reševanje bi morali vključevati instrument prodaje poslovanja, instrument premostitvene institucije, instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi in instrument ločevanja sredstev, ki so prav tako določeni v Direktivi [ ]. Okvir bi moral omogočati oceno, ali so izpolnjeni pogoji za odpis dolga in pretvorbo kapitalskih instrumentov. (37) Instrument prodaje poslovanja bi moral omogočati prodajo institucije ali delov njenega poslovanja enemu ali več kupcem brez soglasja delničarjev. (38) Instrument ločevanja sredstev bi moral organom omogočati prenos premalo donosnih ali oslabljenih sredstev na ločen nosilec. Ta instrument bi se lahko uporabil le v povezavi z drugimi instrumenti, da se prepreči neupravičena konkurenčna prednost propadajoče institucije. (39) Z učinkovito ureditvijo reševanja bi bilo treba čim bolj zmanjšati stroške reševanja propadajoče institucije, ki jih krijejo davkoplačevalci. Prav tako bi morala zagotoviti, da je celo večje, sistemsko pomembne institucije mogoče rešiti, ne da bi bila pri tem ogrožena finančna stabilnost. To se lahko doseže z instrumentom za reševanje z zasebnimi sredstvi, ki zagotavlja, da delničarji in upniki subjekta prevzamejo ustrezen del izgub in zadevnih stroškov. V ta namen bi morala biti zakonska pooblastila za odpis dolga vključena v okvir za reševanje kot dodatna možnost v povezavi z drugimi instrumenti za reševanje, kot priporoča odbor za finančno stabilnost. (40) Za zagotovitev potrebne prilagodljivosti pri razdelitvi izgub med upnike v različnih okoliščinah je primerno, da se instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi uporabi, kadar je cilj propadajočo institucijo rešiti kot delujoče podjetje, če obstaja realna možnost, da začne institucija ponovno uspešno poslovati, ter kadar se sistemsko pomembne storitve prenesejo na premostitveno institucijo in preostali del institucije preneha poslovati in se postopno zapre. (41) Kadar se instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi uporabi za obnovitev kapitala propadajoče institucije, da se omogoči nadaljevanje njenega poslovanja, bi bilo treba poleg uporabe tega instrumenta vedno zamenjati tudi poslovodstvo ter pozneje prestrukturirati institucijo in njene dejavnosti tako, da se odpravijo razlogi za njen propad. To prestrukturiranje bi bilo treba izvesti z načrtom reorganizacije poslovanja. (42) Instrumenta za reševanje z zasebnimi sredstvi ni primerno uporabiti za terjatve, ki so zavarovane s poroštvom, premoženjem ali drugim jamstvom. Vendar bi bilo treba omogočiti, da se lahko instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi uporabi za čim več nezavarovanih obveznosti propadajoče institucije, da se tako zagotovi učinkovitost tega instrumenta in doseganje njegovih ciljev. Kljub temu je primerno iz področja uporabe instrumenta za reševanje z zasebnimi sredstvi izključiti nekatere vrste nezavarovanih obveznosti. Zaradi javnega reda in učinkovitega reševanja se instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi ne bi smel uporabljati za vloge, zaščitene z Direktivo 94/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta[15], obveznosti do delojemalcev propadajoče institucije ali komercialne terjatve, povezane s blagom in storitvami, ki so potrebni za tekoče poslovanje institucije. (43) Za imetnike vlog, zajamčene s sistemom zajamčenih vlog, se instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi ne bi smel uporabljati. Vendar sistem zajamčenih vlog prispeva k financiranju reševanja, saj bi moral zagotoviti odškodnino imetnikom vlog. Izvajanje pooblastil za reševanje z zasebnimi sredstvi bi zagotovilo, da bi imeli imetniki vlog še naprej dostop do svojih vlog, kar je glavni razlog za vzpostavitev sistemov zajamčenih vlog. Če se v teh primerih uporaba teh sistemov ne bi vključila, bi to ustvarilo nepošteno prednost glede na ostale upnike, ki bi bili predmet izvajanja pooblastil organa za reševanje. (44) Da bi si delničarji in podrejeni upniki delili breme, kot to zahtevajo pravila o državni pomoči, bi lahko enotni mehanizem za reševanje od začetka veljavnosti te uredbe po analogiji uporabljal instrument reševanja z zasebnimi sredstvi. (45) Za preprečitev, da bi institucije svoje obveznosti strukturirale na način, ki ovira učinkovitost instrumenta za reševanje z zasebnimi sredstvi, bi moral biti odbor sposoben določiti, da morajo institucije vedno imeti skupen znesek (izražen kot odstotek vseh obveznosti institucije) lastnih sredstev, podrejenega dolga in nadrejenih obveznosti, za katere se uporablja instrument reševanja z zasebnimi sredstvi, ki ne štejejo kot lastna sredstva za namene Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta[16] ter Direktive 2013/36/EU z dne 26. junija 2013 Evropskega parlamenta in Sveta[17]. (46) Najboljša metoda reševanja bi morala biti odvisna od okoliščin primera in v ta namen bi morali biti na voljo vsi instrumenti za reševanje, ki jih določa Direktiva [ ]. (47) Direktiva [ ] je prenesla pooblastila za odpis dolga in pretvorbo kapitalskih instrumentov na nacionalne organe za reševanje, ker lahko pogoji za odpis in pretvorbo kapitalskih instrumentov sovpadajo s pogoji za reševanje in v tem primeru je treba pripraviti oceno, ali sta zgolj odpis in pretvorba kapitalskih instrumentov dovolj za obnovo finančne trdnosti zadevnega subjekta ali je treba sprejeti tudi ukrep za reševanje. Praviloma se bo uporabljala v zvezi z reševanjem. Komisija bi morala nadomestiti nacionalni organ tudi v tej funkciji in bi zato morala biti pooblaščena, da oceni, ali so pogoji za odpis dolga in pretvorbo kapitalskih instrumentov izpolnjeni, ter odločiti, ali naj za zadevni subjekt začne postopek reševanja, če so zahteve za reševanje tudi izpolnjene. (48) Učinkovitost in enotnost ukrepa reševanja bi morala biti zagotovljena v vseh sodelujočih državah članicah. V ta namen bi moral biti odbor pooblaščen, da v izrednih primerih in kadar nacionalni organ za reševanje ni izvedel sklepa odbora ali ga ni ustrezno izvedel prenese na drugo osebo določene pravice, sredstva ali obveznosti institucije v postopku reševanja ter zahteva pretvorbo dolžniških instrumentov, ki vsebujejo pogodbeni pogoj za pretvorbo v določenih okoliščinah. Vsak ukrep nacionalnih organov za reševanje, ki bi omejil izvajanje pooblastil ali funkcij odbora ali vplival nanje, bi bilo treba izključiti. (49) Za izboljšanje učinkovitosti enotnega mehanizma za reševanje, bi moral odbor v vseh okoliščinah tesno sodelovati z Evropskim bančnim organom. Po potrebi bi moral odbor sodelovati tudi z Evropskim organom za vrednostne papirje in trge, Evropskim organom za zavarovanja in poklicne pokojnine ter Evropskim odborom za sistemska tveganja ter drugimi organi, ki so del Evropskega sistema finančnega nadzora. Poleg tega bi moral odbor tesno sodelovati z ECB in drugimi organi, ki so pooblaščeni za nadzor kreditnih institucij v okviru ENM, zlasti v zvezi s skupinami, ki so pod konsolidiranim nadzorom ECB. Za učinkovito upravljanje postopka reševanja bank v težavah, bi moral odbor sodelovati z nacionalnimi organi za reševanje na vseh stopnjah postopka reševanja. Zato je sodelovanje s slednjim potrebno ne le za izvajanje odločitev o reševanju, ki jih sprejme odbor, ampak tudi pred sprejetjem vsakršne odločitve o reševanju, na stopnji načrtovanja reševanja ali v fazi zgodnjega posredovanja. (50) Ker odbor nadomešča nacionalne organe za reševanje sodelujočih držav članic pri njihovih odločitvah o reševanju, bi moral odbor te organe nadomestiti tudi za potrebe sodelovanja z nesodelujočimi državami članicami v zvezi s funkcijami reševanja. Zlasti bi moral odbor zastopati vse organe iz sodelujočih držav članic v kolegijih za reševanje, vključno z organi iz nesodelujočih držav članic. (51) Ker številne institucije ne delujejo le znotraj Unije, ampak v mednarodnem okolju, bi moral učinkovit mehanizem za reševanje določiti načela sodelovanja z zadevnimi organi tretje države. Podpora organom tretje države bi morala biti zagotovljena v skladu s pravnim okvirom iz člena 88 Direktive [ ]. V ta namen bi moral biti odbor, ker bi moral biti edini organ, pooblaščen za reševanje propadajočih bank v sodelujočih državah članicah, izključno pooblaščen za sklepanje nezavezujočih sporazumov o sodelovanju s temi organi tretjih držav v imenu nacionalnih organov sodelujočih držav članic. (52) Za uspešno opravljanje svojih nalog bi moral imeti odbor ustrezna preiskovalna pooblastila. Odbor bi moral biti pooblaščen, da zahteva vse potrebne informacije neposredno ali prek nacionalnih organov za reševanje ter izvede inšpekcijske preglede na kraju samem, po potrebi v sodelovanju s pristojnimi nacionalnimi organi. V okviru reševanja bi bili inšpekcijski pregledi na kraju samem na voljo odboru za učinkovito spremljanje izvajanja s strani nacionalnih organov ter za zagotovitev, da Komisija in odbor sprejemata svoje odločitve na podlagi popolnoma točnih informacij. (53) Da bi se odboru zagotovil dostop do vseh zadevnih informacij, se zaposleni ne bi smeli sklicevati na pravila o poslovni skrivnosti, s čimer bi lahko preprečili razkritje informacij odboru. (54) Za zagotovitev, da se odločitve, sprejete v okviru enotnega mehanizma za reševanje, spoštujejo, bi bilo treba v primeru kršitve določiti sorazmerne in odvračilne sankcije. Odbor bi moral biti pooblaščen, da od nacionalnih organov za reševanje zahteva naložitev globe ali periodične denarne kazni podjetjem, ki ne upoštevajo obveznosti iz njegovih sklepov. Za zagotovitev doslednih, učinkovitih in uspešnih praks izvrševanja bi moral biti odbor pooblaščen za izdajo smernic, naslovljenih na nacionalne organe za reševanje, v zvezi z uporabo glob in denarnih kazni. (55) Kadar nacionalni organ za reševanje krši pravila enotnega mehanizma za reševanje tako, da ne uporablja pooblastil, ki so mu podeljena v skladu z nacionalnim pravom za izvajanje navodil odbora, je lahko zadevna država članica odgovorna, da nadomesti vsakršno škodo, povzročeno posameznikom, po potrebi tudi subjektu ali skupini v postopku reševanja, ali vsakemu upniku ali delu subjekta ali skupine v kateri koli državi članici, v skladu s sodno prakso navedenega prava. (56) Določiti bi bilo treba ustrezna pravila za proračun odbora, pripravo proračuna, sprejetje notranjih pravil o določitvi postopka za določitev in izvajanje njegovega proračuna ter notranjo in zunanjo revizijo računovodskih izkazov. (57) Obstajajo okoliščine, ko je učinkovitost uporabljenih instrumentov za reševanje odvisna od razpoložljivosti kratkoročnega financiranja za institucijo ali premostitveno institucijo, zagotovitve jamstev potencialnim kupcem ali zagotovitve kapitala premostitveni instituciji. Zato je pomembno ustanoviti sklad, da se prepreči uporaba javnih sredstev v takšne namene. (58) Potrebno je zagotoviti, da je sklad v celoti na voljo za namene reševanja propadajočih institucij. Zato se sklada ne bi smelo uporabljati za druge namene, kot je učinkovito izvajanje instrumentov za reševanje in pooblastil. Poleg tega bi ga bilo treba uporabljati le v skladu z veljavnimi cilji in načeli reševanja. V skladu s tem bi moral odbor zagotoviti, da vse izgube, stroške ali druge odhodke, nastale v zvezi z uporabo instrumentov za reševanje, najprej krijejo delničarji in upniki institucije v postopku reševanja. Šele če se sredstva delničarjev in upnikov izčrpajo, bi moral sklad kriti izgube, stroške ali druge odhodke, nastale v zvezi z instrumenti za reševanje. (59) Praviloma bi moral finančni sektor zagotoviti prispevke pred kakršnim koli ukrepom za reševanje in neodvisno od njega. Če s predhodnim financiranjem ni mogoče pokriti izgub ali stroškov, ki nastanejo zaradi uporabe sklada, bi bilo treba za pokrivanje dodatnih stroškov ali izgub zbrati dodatne prispevke. Poleg tega bi moral imeti sklad možnost pridobiti posojila ali druge oblike pomoči finančnih institucij ali drugih tretjih oseb, kadar njegova razpoložljiva sredstva ne zadoščajo za kritje izgub, stroškov in drugih odhodkov, ki nastanejo z uporabo sklada, in izredni naknadni prispevki niso takoj na voljo. (60) Da bi dosegli kritično maso in se izognili procikličnim učinkom, ki bi se pojavili, če bi se moral sklad v sistemski krizi zanašati le na naknadne prispevke, je nujno, da predhodno razpoložljiva finančna sredstva sklada dosegajo določeno ciljno raven. (61) Določiti bi bilo treba ustrezen časovni okvir za dosego ciljne ravni financiranja sklada. Vendar bi moralo biti skladu omogočeno, da prilagodi obdobje prispevkov tako, da upošteva velika izplačila iz sklada. (62) Če so sodelujoče države članice že vzpostavile nacionalne sheme za financiranje reševanja, bi morale biti sposobne zagotoviti, da nacionalne sheme za financiranje reševanja uporabijo razpoložljiva finančna sredstva, ki so jih v preteklosti v obliki predhodnih prispevkov zbrale od institucij, da institucijam povrnejo predhodne prispevke, ki bi jih te morale vplačati v sklad. Takšno povračilo ne bi smelo posegati v obveznosti držav članic iz Direktive 94/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta[18]. (63) Za zagotovitev poštenega izračuna prispevkov in spodbujanje poslovanja po modelu, ki predstavlja manj tveganja, bi bilo treba pri prispevkih v sklad upoštevati stopnjo tveganja kreditnih institucij. (64) Za zagotovitev ustrezne delitve stroškov reševanja med sistemi zajamčenih vlog in skladom, lahko sistem zajamčenih vlog, v katerega je institucija v postopku reševanja vključena, jamči za zneske izgub do višine zneska kritih vlog, ki bi jih moral kriti, če bi institucija prenehala po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. (65) Za zaščito vrednosti zneskov v skladu bi bilo treba te zneske vložiti v dovolj varna, razpršena in likvidna sredstva. (66) Komisija bi morala biti pooblaščena za sprejemanje delegiranih aktov v skladu s členom 290 PDEU, da določi vrsto prispevkov v sklad in zadeve, za katere se prispevki plačajo, način za izračun zneska prispevkov in način njihovega plačila; da določi pravila glede registracije, računovodenja, poročanja in druga pravila, ki so potrebna za zagotovitev, da so prispevki v celoti in pravočasno plačani; da določi sistem prispevkov za institucije, ki so pridobile dovoljenje za poslovanje po tem, ko je sklad dosegel svojo ciljno raven; da določi merila za časovno razporeditev prispevkov; da določi razmere, v katerih se plačilo prispevkov lahko prestavi na zgodnejši čas; da določi merila za določitev letnih prispevkov in da določi razmere in pogoje, v katerih se lahko institucija deloma ali v celoti oprosti plačila naknadnih prispevkov. (67) Za ohranitev zaupnosti dela odbora bi morali njegovi člani, zaposleni odbora, vključno z zaposlenimi, ki se izmenjajo s sodelujočimi državami članicami ali napotijo iz teh držav za izvajanje nalog reševanja, upoštevati zahteve glede poslovne skrivnosti, tudi potem, ko njihove naloge prenehajo. Za opravljanje nalog, ki so mu zaupane, bi moral biti odbor pod določenimi pogoji pooblaščen za izmenjavo informacij z nacionalnimi organi ali organi Unije. (68) Za zagotovitev, da je odbor zastopan v evropskem sistemu finančnega nadzora, bi bilo treba Uredbo (EU) št. 1093/2010 spremeniti, da se odbor vključi v pojem pristojnih organov, ustanovljenih z navedeno uredbo. Takšno izenačenje položaja odbora in pristojnih organov v skladu z Uredbo št. 1093/2010 je skladno z nalogami, dodeljenimi organu EBA v skladu s členom 25 Uredbe (ES) št. 1093/2010, v skladu s katerimi prispeva in aktivno sodeluje pri pripravi in usklajevanju načrtov za sanacijo in reševanje ter si prizadeva za reševanje propadajočih institucij in zlasti čezmejnih skupin. (69) Dokler odbor ni popolnoma operativen, bi morala biti Komisija odgovorna za začetne dejavnosti, vključno z zbiranjem prispevkov, ki so potrebni za kritje upravnih stroškov, ter za imenovanje začasnega izvršnega direktorja, ki bo pooblastil vsa potrebna plačila v imenu odbora. (70) Ta uredba spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti lastninsko pravico, pravico do varstva osebnih podatkov, svobodo gospodarske pobude ter pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča, in jo je zato treba izvajati v skladu z navedenimi pravicami in načeli. (71) Ker ciljev te uredbe, in sicer vzpostavitve učinkovitega in uspešnega enotnega evropskega okvira za reševanje kreditnih institucij in zagotavljanja skladne uporabe pravil za reševanje, ni mogoče zadovoljivo doseči na ravni držav članic, in jih je zato lažje doseči na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti, kot je določeno v členu 5 Pogodbe o Evropski uniji. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje teh ciljev – SPREJELA NASLEDNJO UREDBO: DEL I SPLOŠNE DOLOČBE Člen 1 Vsebina Ta uredba določa enotna pravila in enotni postopek za reševanje subjektov iz člena 2 s sedežem v sodelujočih državah članicah iz člena 4. Komisija skupaj z odborom in organi za reševanje sodelujočih držav članic izvaja ta enotna pravila in postopke v okviru enotnega mehanizma za reševanje, ustanovljenega s to uredbo. Enotni mehanizem za reševanje bo podpiral enotni sklad za reševanje (v nadaljevanju: sklad). Člen 2 Področje uporabe Ta uredba se uporablja za naslednje subjekte: (a) kreditne institucije s sedežem v sodelujočih državah članicah; (b) nadrejena podjetja s sedežem v eni od sodelujočih držav članic, vključno s finančnimi holdingi in mešanimi finančnimi holdingi, kadar so ti predmet konsolidiranega nadzora ECB v skladu s členom 4(1)(i) Uredbe Sveta (EU) št. [ ] o prenosu posebnih nalog na Evropsko centralno banko, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij; (c) investicijska podjetja in finančne institucije s sedežem v sodelujočih državah članicah, kadar so zajete pod konsolidiran nadzor nadrejenega podjetja, ki ga izvaja ECB v skladu s členom 4(1)(i) uredbe Sveta (EU) št. [ ]. Člen 3 Opredelitve Za namene te uredbe veljajo opredelitve iz člena 2 Direktive [ ] in člena 3 Direktive 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013[19]. Poleg tega se uporabljajo naslednje opredelitve: (1) „nacionalni pristojni organ“ pomeni vsak nacionalni pristojni organ, kot je opredeljen v členu 2(2) uredbe Sveta (EU) št. [ ]; (2) „nacionalni organ za reševanje“ pomeni organ, ki ga imenuje država članica v skladu s členom 3 Direktive [ ]; (3) „ukrep za reševanje“ pomeni uporabo instrumenta reševanja pri instituciji ali subjektu iz člena 2 ali izvajanje enega ali več pooblastil za reševanje v povezavi z instrumentom; (4) „krite vloge“ pomeni vloge, ki so zajamčene s sistemi zajamčenih vlog na podlagi nacionalne zakonodaje v skladu z Direktivo 94/19/ES in do višine kritja, kot je določena členu 7 Direktive 94/19/ES; (5) „upravičene vloge“ pomeni vloge opredeljene v členu 1 Direktive 94/19ES, ki niso izključene iz jamstva v skladu s členom 2 navedene direktive, ne glede na njihovo višino; (6) „organ za reševanje na ravni skupine“ pomeni nacionalni organ za reševanje sodelujoče države članice, v kateri ima institucija ali nadrejeno podjetje, ki je predmet konsolidiranega nadzora, sedež; (7) „kreditna institucija“ pomeni kreditno institucijo, kot je opredeljena v točki (1) člena 4(1) Uredbe (EU) št. 575/2013[20]; (8) „investicijsko podjetje“ pomeni investicijsko podjetje, kot je opredeljeno v točki (2) člena 4(1) Uredbe (EU) št. 575/2013, za katerega velja zahteva po ustanovitvenem kapitalu iz člena 9 te uredbe; (9) „finančna institucija“ pomeni finančno institucijo, kot je opredeljena v točki (26) členu 4(1) Uredbe (EU) št. 575/2013; (10) „nadrejeno podjetje“ pomeni nadrejeno osebo, kot je opredeljeno v točki (15) členu 4(1) Uredbe (EU) št. 575/2013, vključno z institucijo, finančnim holdingom ali mešanim finančnim holdingom; (11) „institucija v postopku reševanja“ pomeni subjekt iz člena 2, v zvezi s katerim se izvaja ukrep za reševanje; (12) „institucija“ pomeni kreditno institucijo ali investicijsko podjetje, vključeno v konsolidiran nadzor v skladu s točko (c) člena 2; (13) „skupina“ pomeni nadrejeno družbo in njegove podrejene družbe, ki so subjekti v skladu s členom 2; (14) „podrejeno podjetje“ pomeni podrejeno družbo, kot je opredeljena v točki (16) členu 4(1) Uredbe (EU) št. 575/2013; (15) „instrument prodaje poslovanja“ pomeni prenos lastniških instrumentov ali sredstev, pravic ali obveznosti institucije, ki izpolnjuje pogoje za reševanje, na kupca, ki ni premostitvena institucija; (16) „instrument premostitvene institucije“ pomeni prenos sredstev, pravic ali obveznosti institucije, ki izpolnjuje pogoje za reševanje, na premostitveno institucijo; (17) „instrument ločevanja sredstev“ pomeni prenos sredstev in pravic institucije, ki izpolnjuje pogoje za reševanje, na nosilca upravljanja sredstev; (18) „instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi“ pomeni pooblastila za odpis in pretvorbo obveznosti institucije, ki izpolnjuje pogoje za reševanje; (19) „razpoložljiva finančna sredstva“ pomeni denarna sredstva, vloge, sredstva in nepreklicne zaveze za plačilo, ki so na voljo skladu za namene iz člena 74; (20) „ciljna raven financiranja“ pomeni znesek razpoložljivih finančnih sredstev, ki jih je treba zbrati v skladu s členom 68. Člen 4 Sodelujoče države članice Sodelujoče države članice so države članice, katerih valuta je euro, ali država članica, katere valuta ni euro in je vzpostavila tesno sodelovanje v skladu s členom 7 Uredbe Sveta (EU) št. [ ]. Člen 5 Povezava z Direktivo [ ] in veljavno nacionalno zakonodajo 1. Kadar Komisija ali odbor v skladu s to uredbo izvajata naloge ali pooblastila, ki bi jih v skladu z Direktivo [ ] moral izvajati nacionalni organ za reševanje sodelujoče države članice, se za uporabo te uredbe in Direktive [ ] šteje, da je odbor ustrezni nacionalni organ za reševanje ali – v primeru čezmejnega reševanja skupine – zadevni nacionalni organ za reševanje skupine. 2. Odbor v vlogi nacionalnega organa za reševanje, kjer je ustrezno, ukrepa po pooblastilu Komisije. 3. Ob upoštevanju določb te uredbe nacionalni organi za reševanje sodelujoče države članice ukrepajo na podlagi in v skladu z ustreznimi določbami nacionalne zakonodaje, kakor je usklajena z Direktivo [ ]. Člen 6 Splošna načela 1. Noben ukrep, predlog ali politika odbora, Komisije ali nacionalnega organa za reševanje ne diskriminira subjektov iz člena 2, imetnikov vlog, investitorjev ali drugih upnikov s sedežem v Uniji na podlagi njihovega državljanstva ali kraja poslovanja. 2. Pri odločanju ali ukrepanju, ki lahko vpliva na več kot eno sodelujočo državo članico, in zlasti pri sprejemanju odločitev glede skupin, ki delujejo v dveh ali več sodelujočih državah članicah, Komisija ustrezno upošteva vse naslednje dejavnike: (a) interese sodelujočih držav članic, v katerih skupina posluje, in zlasti vpliv vsake odločitve, ukrepa ali neukrepanja na finančno stabilnost, gospodarstvo, sistem zajamčenih vlog ali odškodninsko shemo za investitorje katere koli od teh držav članic; (b) cilj uravnoteženja interesov različnih udeleženih držav članic in izogibanja neupravičenim predsodkom ali neupravičeni zaščiti interesov sodelujoče države članice; (c) potrebo po izogibanju negativnemu učinku na druge dele skupine, katere član je subjekt iz člena 2, ki je predmet reševanja; (d) potrebo po izogibanju nesorazmernemu povečanju stroškov, naloženih upnikom teh subjektov iz člena 2, če bi bilo to povečanje večje od tistega, ki bi nastalo, če bi se reševali v okviru običajnih postopkov zaradi insolventnosti; (e) odločitve, ki se sprejmejo v okviru člena 107 PDEU in sklic na katere je naveden v členu 16(10). 3. Komisija uravnoteži dejavnike iz odstavka 2 s cilji reševanja iz člena 12, kakor je to primerno glede na naravo in okoliščine posameznega primera. 4. Nobena odločitev odbora ali Komisije ne zahteva od držav članic, da zagotovijo izredno javno finančno podporo. DEL II POSEBNE DOLOČBE NASLOV I Funkcije v okviru enotnega mehanizma za reševanje in postopkovna pravila Poglavje 1 Načrtovanje reševanja Člen 7 Načrti reševanja 1. Odbor pripravi načrte reševanja za subjekte iz člena 2 in skupine. 2. Za namene odstavka 1 nacionalni organi za reševanje posredujejo odboru vse informacije, potrebne za pripravo in izvajanje načrtov reševanja, kakor so jih pridobili v skladu s členom 10 in členom 12(1) Direktive [ ], brez poseganja v poglavje 5 tega naslova. 3. V načrtu reševanja so določene možnosti za uporabo instrumentov in pooblastil za reševanje iz te uredbe za subjekte iz člena 2. 4. V načrtu reševanja so določeni ukrepi za reševanje, ki jih lahko sprejmeta Komisijo in odbor, če subjekt iz člena 2 ali skupina izpolnjujeta pogoje za reševanje. V načrtu reševanja se upošteva vrsta scenarijev, vključno s tem, da je propad lahko specifičen za podjetje ali se zgodi v času splošne finančne nestabilnosti ali dogodkov na ravni celotnega sistema. Načrt reševanja ne predvideva nobene izredne javne finančne podpore poleg uporabe sklada, ustanovljenega v skladu s to uredbo. 5. Načrt reševanja za vsak subjekt vsebuje vse od naslednjega: (a) povzetek ključnih elementov načrta; (b) povzetek bistvenih sprememb institucije, ki so se zgodile po tem, ko so bile nazadnje predložene informacije o reševanju; (c) prikaz, kako bi bili lahko ključne funkcije in glavna poslovna področja zakonsko in ekonomsko ločeni od drugih funkcij v obsegu, da bi se zagotovilo njihovo nadaljnje izvajanje v primeru propada institucije; (d) oceno časovnega okvira za izvršitev vseh bistvenih vidikov načrta; (e) podroben opis ocene rešljivosti, izvedene v skladu s členom 8; (f) opis vseh ukrepov, ki se zahtevajo v skladu s členom 8(5) za obravnavo ali odpravo ovir za rešljivost, opredeljenih na podlagi ocene, izvedene v skladu s členom 8; (g) opis postopkov za določitev vrednosti in tržljivosti ključnih funkcij, glavnih poslovnih področij in sredstev institucije; (h) podroben opis ureditev za zagotavljanje, da so informacije, ki se zahtevajo v skladu s členom 8, posodobljene in vedno na voljo organom za reševanje; (i) obrazložitev organa za reševanje, kako bi se lahko financirale možnosti reševanja, ne da bi se pri tem predvidela kakršna koli izredna javna finančna podpora; (j) podroben opis različnih strategij reševanja, ki bi se lahko uporabljale v skladu z različnimi možnimi scenariji; (k) opis kritičnih soodvisnosti; (l) analizo učinka načrta na druge institucije v skupini; (m) opis možnosti za ohranjanje dostopa do plačilnih in klirinških storitev ter druge infrastrukture; (n) načrt za obveščanje medijev in javnosti; (o) minimalne zahteve za lastna sredstva in upravičene obveznosti, ki se zahtevajo v skladu s členom 10, in rok za dosego te ravni, kadar je to ustrezno; (p) minimalne zahteve za lastna sredstva in pogodbene instrumente za reševanje z zasebnimi sredstvi v skladu s členom 10 in rok za dosego te ravni, kadar je to ustrezno; (q) opis ključnih dejavnosti in sistemov za ohranitev nemotenega izvajanja operativnih postopkov institucije; (r) opis učinka, ki ga ima izvajanje načrta za zaposlene, vključno z oceno morebitnih s tem povezanih stroškov. 6. Načrti za reševanje skupine vključujejo načrt za reševanje skupine kot celote in opredelijo ukrepe za reševanje nadrejenih in podrejenih podjetij, ki so del skupine. 7. Odbor pripravi načrte za reše