6.1

Enaka obravnava in prenos pokojnin: 6.1.1 Primer delavcev iz držav članic Unije A in B, ki opravljata delo v eni od tretjih držav (C), ki v svoji zakonodaji o socialni varnosti ne predvideva zavarovanja tujcev niti prenosa pokojnin. Država A je z državo C podpisala dvostranski sporazum, ki vključuje enako obravnavo in ohranitev pridobljenih pravic (prenos pokojnin). Država B ni z državo C podpisala nobenega sporazuma. Položaj delavca iz države A je popolnoma drugačen od položaja delavca iz države B. Medtem ko je prvi delavec upravičen do socialnega zavarovanja v državi C in je z upokojitvijo v primeru svoje vrnitve v državo A upravičen do pokojnine, pa delavec iz države B ne bo imel pravice do pokojnine, če pa bi jo imel, je v svoji državi izvora ne bi mogel prejemati. To je primer različne obravnave glede na obstoj ali neobstoj dvostranskega sporazuma, katerega podpis je na splošno odvisen od tega, ali je država C zainteresirana za pogajanja o tem sporazumu z eno ali drugo državo EU. Z vidika teh okoliščin bi bilo veliko bolj smiselno, da bi se Unija o sporazumu o socialni varnosti pogajala neposredno z državo C. Druga možnost bi bila, da se v obsežnejše (regionalne, večstranske, partnerske itd.) sporazume vključi del področja socialne varnosti, ki vsebuje določbe o enaki obravnavi in prenosu pokojnin. 6.1.2 Primer delavcev iz držav članic Unije A in B, ki ju podjetji napotita v državo C za obdobje dveh let. V skladu z zakonodajo države C morajo delavci, ki opravljajo delo na njenem ozemlju, plačevati prispevke. Poleg tega je v zakonodajah držav A in B predvideno plačilo prispevkov za napotene delavce. Hkrati je država A z državo C podpisala dvostranski sporazum, v skladu s katerim se prispevki plačujejo samo v državi izvora. Nasprotno bo moralo podjetje iz države B plačati dvojne prispevke; v lastni državi in v državi C. V zadnjem primeru bo podjetje, ki napoti svoje delavce, manj konkurenčno, saj bo moralo kriti višje socialne stroške, kar pa bi bilo mogoče preprečiti, če bi EU sporazum o socialni varnosti sklenila neposredno s to tretjo državo. 6.1.3 Primer delavcev iz tretjih držav C in D, ki delata v državi članici EU A, ki je podpisala sporazum o socialni varnosti z državo C, ne pa tudi z državo D. Zakonodaja države članice EU ne predvideva načela enake obravnave in prenosa pokojnin. Prav tako delavca iz držav C in D ne ščiti noben zakonodajni instrument EU (npr. lahko bi bila sezonska delavca). Delavca ne bosta enako zaščitena (vse pravice za delavca iz države C ter nobenih pravic za delavca iz države D), kar pomeni, da se načelo enake obravnave ne bo izvajalo dosledno. To se ne bi zgodilo, če bi sama EU sklenila sporazum o socialni varnosti z navedeno državo D. 6.1.4 Primer državljanov tretje države C, ki delata v državah članicah Unije A in B. Država A v svoji zakonodaji predvideva prenos pokojnin ali pa je z državo C podpisala tovrstni dvostranski sporazum. Za državo B to ne velja. Oba delavca sta pridobila pokojninske pravice v državi članici EU, v kateri sta delala, in se nato vrnila v državo izvora. Delavec, ki je bil zaposlen v državi A, bo lahko prejemal pokojnino, delavec, ki je bil zaposlen v državi B, pa bo izgubil svoje pokojninske pravice. Tudi to se ne bi zgodilo, če bi obstajal sporazum EU, ki bi zajemal te in druge pravice socialne varnosti. 6.1.5 Primer državljanov tretje države, ki delata v državah Unije A in B. Država A v svoji zakonodaji o socialni varnosti predvideva načelo enake obravnave, medtem ko v zakonodaji države B tega načela ni. V prvem primeru bi se prispevki za državljana iz tretje države plačevali, v drugem primeru pa ne. To bi pomenilo gospodarsko prednost za državo B, prav tako pa bi ogrozilo pojem EU kot prostora enakosti in nediskriminacije. Sporazum EU bi rešil tudi to težavo.