o izvajanju Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku

1.Uvod

Domneva nedolžnosti in pravica do poštenega sojenja sta zapisani v členih 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina) in členu 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (EKČP).

Cilj Direktive (EU) 2016/343 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (v nadaljnjem besedilu: Direktiva) je povečati pravico do poštenega sojenja v kazenskem postopku z določitvijo skupnih minimalnih pravil glede nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in pravice biti navzoč na sojenju.

Direktiva je četrti instrument, sprejet na podlagi člena 82(2)(b) Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU), ki zagotavlja pravno podlago za sprejetje minimalnih pravil o „pravic[ah] posameznikov v kazenskem postopku“. Direktiva se uporablja v 25 državah članicah.

EU je na tem področju sprejela šest direktiv: poleg Direktive 2016/343 tudi direktive o pravici do tolmačenja in prevajanja, o pravici do obveščenosti, pravici do dostopa do odvetnika in komunikacije s tretjimi osebami med odvzemom prostosti, procesnih jamstvih za otroke in brezplačni pravni pomoči. Evropska komisija je že pripravila poročila o izvajanju prvih treh direktiv. Direktive pomagajo izboljšati medsebojno zaupanje in s tem krepiti načelo vzajemnega priznavanja sodb in drugih sodnih odločb.

Komisija mora v skladu s členom 12 Direktive Evropskemu parlamentu in Svetu predložiti poročilo o izvajanju Direktive.

Poročilo temelji predvsem na informacijah, ki so jih države članice Komisiji predložile v okviru priglasitve nacionalnih ukrepov, s katerimi je Direktiva prenesena v nacionalno pravo. Temelji tudi na javno dostopnih informacijah Agencije Evropske unije za temeljne pravice in študijah zunanjih deležnikov, ki jih financira Komisija.

Medtem ko člen 11 Direktive od držav članic zahteva, naj Komisiji pošljejo razpoložljive podatke, ki kažejo, kako so se pravice iz Direktive izvajale, je do 1. aprila 2020 in nato vsaka tri leta to obveznost doslej izpolnila samo Avstrija. To pomanjkanje informacij iz držav članic ovira celovito oceno praktičnega izvajanja Direktive.

Poročilo je zato osredotočeno na ukrepe za prenos Direktive, ki so jih države članice sprejele do zdaj. V njem je ocenjeno, ali so države članice prenesle Direktivo ter ali nacionalna zakonodaja dosega cilje Direktive in izpolnjuje njene zahteve.

Sodišče Evropske unije je Direktivo (EU) 2016/343 doslej večkrat razlagalo, takšna razlaga pa je bila upoštevana v tem poročilu.

2.Splošna ocena

V skladu s členom 14 so morale države članice Direktivo v nacionalno pravo prenesti do 1. aprila 2018. Na ta datum 11 držav članic – Bolgarija, Ciper, Grčija, Hrvaška, Latvija, Luksemburg, Malta, Avstrija, Romunija, Slovaška in Švedska – Komisiji ni sporočilo vseh potrebnih ukrepov. Zato je Komisija maja 2018 zoper te države članice začela postopke za ugotavljanje kršitev na podlagi člena 258 PDEU zaradi neizpolnjene ali delno izpolnjene obveznosti sporočanja ukrepov za prenos. Večina jih je od takrat izpolnila obveznost, postopki za ugotavljanje kršitev pa so bili prekinjeni. Vendar po preverjanjih popolnosti še vedno potekajo štirje postopki za ugotavljanje kršitev v primerih, ko je treba nekatere določbe Direktive še prenesti. Poleg tega so se februarja 2021 začeli trije novi postopki za ugotavljanje kršitev zaradi delno izpolnjene obveznosti sporočanja.

Pristop k prenosu Direktive se med državami članicami razlikuje. Nekatere države članice so poleg pravnih ali praktičnih izvedbenih ukrepov uvedle posebne ukrepe, s katerimi so bile izrecno prenesene pravice iz Direktive. V drugih primerih se je štelo, da so obstoječi ukrepi že na splošno skladni z zahtevami Direktive, zato niso bili sprejeti nobeni posebni ukrepi za njen prenos. Kadar izrecne določbe za prenos niso določene, je mogoče to včasih vsaj delno rešiti s praktičnimi izvedbenimi ukrepi in sodno prakso, kar pa ne velja vedno.

Zato nacionalne določbe pogosto ne zadostujejo za popolno skladnost z nekaterimi ključnimi določbami Direktive. To zlasti velja, kadar je področje uporabe nacionalnih ukrepov ožje od področja uporabe iz člena 2 Direktive. Ocena je razkrila tudi druge pomanjkljivosti v več državah članicah, zlasti v zvezi z javnim označevanjem osumljenih ali obdolženih oseb za krive in pravico posameznika, da ne izpove zoper sebe.

Takšno neizpolnjevanje vseh določb Direktive negativno vpliva na učinkovitost pravic, ki jih ta določa. Komisija bo sprejela vse ustrezne ukrepe za njegovo odpravo, vključno s postopki za ugotavljanje kršitev v skladu s členom 258 PDEU.

3.Posamezne točke ocene

3.1.Področje uporabe (poglavje 1 – člen 2)