I.Svetovni humanitarni vrh – preoblikovanje humanitarnega ukrepanja v spreminjajočih se razmerah

a)Uvod

Generalni sekretar Združenih narodov (ZN) je sklical Svetovni humanitarni vrh, ki je prvi te vrste in bo potekal v Istambulu od 23. do 24. maja 2016. Vrh je odziv na doslej največji porast v številu ljudi, ki so jih prizadeli konflikti in naravne nesreče, vključno z največjim številom razseljenih oseb po drugi svetovni vojni. Vrh je edinstvena priložnost za svetovno skupnost, da doseže mednarodno soglasje, ki bo utrdilo načela humanitarne pomoči in okrepilo humanitarno ukrepanje. Na vrhu se bodo zbrali vlade, donatorji, izvajalske organizacije, zasebni sektor in predstavniki prizadetega prebivalstva, ki bi se morali, kjer je to potrebno, zavezati k učinkovitejšemu sodelovanju pri izpolnjevanju skupnega cilja, tj. reševanje življenj in olajšanje trpljenja. Vrh bo torej vplival na trenutni humanitarni način delovanja, da bo ta bolje služil ljudem v stiski, in ga morda celo spremenil.

Evropska unija (EU) in njene države članice so pomembne donatorice humanitarne pomoči. Skupaj tvorijo ključnega oblikovalca politike z globalnimi operativnimi izkušnjami. Mnogi deležniki pričakujejo, da bodo prispevale k uspehu vrha. To sporočilo, ki temelji na Evropskem soglasju o humanitarni pomoči, opredeljuje vizijo Unije za preoblikovanje humanitarnega ukrepanja in predlaga priporočila, ki bi jih moral podpreti vrh. Osnovno sporočilo vrha je oblikovati in okrepiti partnerstva med številnimi akterji. Samo na podlagi povezanega in usklajenega ukrepanja se lahko svetovna skupnost odzove na naraščajoče in mnogostranske krize ter nesreče, pri katerih je potrebna humanitarna pomoč.

b)Spreminjajoče se humanitarne razmere

Humanitarne krize so v zadnjih 25 letih postale vedno bolj številne, zapletene in resne. V letu 2014 se je zgodilo več kot 400 politično motiviranih konfliktov, ki so vplivali na življenja 50 milijonov ljudi. Več kot 40 teh konfliktov je zaznamovalo konvencionalno vojskovanje ali terorizem . Veliko jih je bilo ideološko obarvanih z hudimi regionalnimi posledicami, posredno pa so vplivali na dostop do humanitarne pomoči, zaščito prizadetega prebivalstva in varnost humanitarnih delavcev. Zaradi pomanjkanja pripravljenosti nekaterih akterjev, da bi poiskali politično rešitev, so te krize postale dolgotrajne, kar je privedlo do večletne ali celo do več desetletne potrebe po humanitarni pomoči.

Naravne nesreče, od katerih so nekatere povezane s podnebnimi spremembami ter splošnimi trendi, kot so pomanjkanje vode, urbanizacija in demografski pritiski, vsako leto vplivajo na življenja 100 milijonov ljudi . Mnoge od teh nesreč se ponovijo, še preden imajo skupnosti čas za obnovitev.

Družbena in gospodarska nestabilnost povečuje humanitarne krize. Od leta 1990 se je delež izjemno revnih ljudi povečal. Gre za ljudi, ki živijo v nestabilnih državah, kjer vlade ne morejo ali ne želijo zagotoviti osnovnih storitev ali socialne enakosti. To pomeni, da je danes več kot 250 milijonov ljudi, ki jih je prizadela humanitarna kriza ali pa so ji bili izpostavljeni .

Ti trendi in njihova soodvisnost povzročajo doslej najhujše človeško trpljenje in največje humanitarne potrebe. Sredi leta 2015 je skoraj 79 milijonov ljudi v 37 državah potrebovalo humanitarno pomoč, vključno z 59 milijoni razseljenih ljudi.

Humanitarni sistem se sooča z izzivom, da stori več za več ljudi in da zagotovi več sredstev. Zaradi razsežnosti današnjih kriz in nesreč ni mogoče dovolj hitro zbrati zadostnih sredstev za humanitarne potrebe kljub doslej največjimi prispevki donatorjev .

Humanitarne razmere pa se niso spremenile samo zaradi številnejših izzivov. Spreminjajo se tudi zato, ker vedno več različnih akterjev prispeva k humanitarnim prizadevanjem. To pomeni dodatne vire, hkrati pa spreminja načrtovanje, usklajevanje in odzivanje humanitarne skupnosti. Zato se mora sistem, ki ga usklajujejo ZN, prilagoditi, da bo še naprej izpolnjeval svojo vlogo in prispeval dodano vrednost. Kljub napredku na podlagi humanitarne reforme iz leta 2005 in transformativne agende iz leta 2011 sistem še vedno ne izpolnjuje pričakovanj, kar zadeva vodstvo, usklajevanje in odgovornost. Predvsem pa na sistem ni mogoče več gledati kot na majhno skupino organizacij in donatorjev, ki delujejo v skladu z „zahodnimi vrednotami”. Vrh bi torej moral upoštevati in sprejeti raznolikost humanitarnih akterjev, hkrati pa ponovno potrditi humanitarna načela in obravnavati pomanjkljivosti humanitarnega ukrepanja.

II.Ključna priporočila za Svetovni humanitarni vrh

Pri pripravah na vrh so sodelovali najrazličnejši humanitarni akterji in si izmenjali svoje zamisli o izboljšanju humanitarne pomoči. To sporočilo temelji na teh razpravah. Priporoča globalno partnerstvo, da se okrepi solidarnost svetovne skupnosti z žrtvami konfliktov in nesreč, pri čemer kot izhodišče uporablja humanitarna načela in se zavzema za oprijemljive izboljšave v humanitarnem sistemu. Priporočila se med seboj dopolnjujejo in povezujejo ter imajo skupni cilj, tj. omogočiti humanitarni skupnosti, da sodeluje pri izpolnjevanju svojih skupnih ciljev, tj. reševanje življenj, preprečevanje kriz in nesreč ter spodbujanje obnovitve.

1.Globalno partnerstvo za načelne humanitarno ukrepanje

`)Ponovno potrjevanje vrednot, na katerih temelji humanitarna pomoč, in zavezanost ukrepanju

Vrednote, kot so dostojanstvo, integriteta in solidarnost, so univerzalne. So v osrčju vseh kultur, ne glede na geografsko lokacijo, etnično pripadnost ali veroizpoved. Humanitarna načela, ki so človečnost, nevtralnost, nepristranskost in neodvisnost, so dejanski izraz teh skupnih vrednot. Predstavljajo tudi operativno potrebo, ki pomaga zagotoviti dostop do pomoči, da se zaščitijo najbolj ogroženi posamezniki in zagotovi varnost humanitarnih delavcev.

Ker pa celovite rešitve za krize ostajajo težko opredeljive, se te osnovne vrednote vedno manj upoštevajo. To je razvidno iz vedno večjega števila kršitev mednarodnega humanitarnega prava, vključno s splošno ratificiranimi Ženevskimi konvencijami, ter nesposobnosti držav in mednarodne skupnosti, da od storilcev zahtevajo odgovornost za svoja dejanja.

Večina humanitarnega dela se izvaja v konfliktih v razmerah nestabilnega političnega okolja in šibkega družbeno-gospodarskega razvoja. Reševanje konfliktov, ki povzročajo človeško trpljenje, ni naloga humanitarnih delavcev, ki se odzivajo na take dogodke. Kljub temu pa morajo humanitarni akterji razumeti politično in družbeno-gospodarsko okolje, v katerem delujejo. Medtem ko je jasno, da humanitarna pomoč ni politično ali vojaško orodje ali orodje za graditev miru, morajo humanitarni akterji sodelovati z drugimi akterji ter jih opozarjati na hude zločine humanitarnih kriz, da bodo lahko ustrezno ukrepali .