[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 19.3.2007

COM(2007) 120 konč.

POROČILO KOMISIJE SVETU IN EVROPSKEMU PARLAMENTU

o izvajanju Direktive Sveta 91/676/EGS o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov za obdobje 2000–2003 {SEC(2007)339}

1. UVOD

Direktiva Sveta 91/676/EGS (v nadaljnjem besedilu: direktiva o nitratih) o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov je bila sprejeta 12. decembra 1991.

V členu 10 direktive o nitratih se zahteva, da države članice predložijo Komisiji poročilo vsaka štiri leta po notifikaciji te direktive. To poročilo mora vsebovati podatke o kodeksih dobre kmetijske prakse, imenovanih območjih, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, rezultatih spremljanja stanja voda in povzetek delovnih programov, izdelanih za območja, ranljiva za onesnaževanje z nitrati.

Cilj tega poročila je obvestiti Evropski parlament in Svet o stanju izvajanja direktive o nitratih v skladu z njenim členom 11. Temelji na podatkih, ki so jih poslale države članice EU-15 v obdobju 2004–2006 (3. poročilo 2000–2003), priložene pa so mu zbirne karte obremenitve z dušikom iz kmetijskih virov, podatkov kakovosti vode in imenovanih območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati. Poročilo se torej predvsem nanaša na EU-15, za namen širšega vpogleda pa vključuje tudi opis ukrepov, sprejetih za izvajanje direktive v razširjeni Evropski uniji.

2. RAZVOJ KMETIJSKIH OBREMENITEV OD ZADNJEGA POROčEVALNEGA OBDOBJA

V kmetijstvu je trend večje intenzifikacije in višje produktivnosti v večjem delu zadnjih petdesetih let spremljalo bistveno povečanje uporabe tako anorganskega dušika (N) kot fosfatnih gnojil. Vendar pa se že od sredine osemdesetih let postopno zmanjšuje poraba gnojil, ta trend pa se je nadaljeval tudi v obdobju 2000–2003.

Na ravni EU-15 je zmanjšanje, zabeleženo v obdobju 2000–2003, v primerjavi s prejšnjim obdobjem 1996–1999 znašalo 6 % za dušik in 15 % za fosfatna gnojila, padajoči trend pa se je nadaljeval tudi v letih 2004 in 2005.

V zadnjih petdesetih letih se je povečalo tudi število živali, kar prispeva k večji splošni obremenitvi z dušikom prek gnoja. Spremembe v kmetijski politiki, zlasti v letih 1984 in 1992, so vse od takrat prispevale k stabilizaciji ali zmanjševanju števila govedi, ovac in koz, število prašičev in perutnine pa je še naprej naraščalo. Primerjava med obdobjema 2000–2003 in 1996–1999 kaže na nepretrgano upadanje števila govedi in ovac ter tudi števila perutnine, hkrati pa na stabilizacijo števila prašičev, z ocenjenim 5-odstotnim skupnim zmanjšanjem obremenitve z dušikom iz gnoja.

Nadaljeval se je trend koncentracije z naraščajočim številom živali na posameznih kmetijah: nad 50 % mlečne črede v EU je trenutno nastanjeno na kmetijah z več kot 50 kravami, medtem ko je velika večina plemenskih prašičev nastanjena na kmetijskih gospodarstvih z več kot 100 svinjami.

„Obremenitev“ z dušikom iz živinoreje (večinoma krave, prašiči, perutnina in ovce) na kmetijskih zemljiščih v EU-15 v celoti ocenjujejo na približno 7,6 milijona ton v obliki gnoja, ki se vsako leto raztrosi po kmetijskih zemljiščih. Skupna razpršena „obremenitev“ z dušikom, skupaj z dodatnim 8,9 milijona ton dušika iz mineralnih gnojil, je tako v letu 2003 znašala približno 16,5 milijona ton, v primerjavi s skoraj 18 milijoni ton v letu 1999 in 17,4 milijona ton v letu 1995.

Regionalizirane ocene o stopnji uporabe dušika iz gnoja (karta 1) kažejo količine, ki presegajo 170 kg/ha na leto v Belgiji (Flandrija) in na Nizozemskem, vendar tudi na lokalni ravni v Italiji, Franciji (Bretanja), Španiji in na Portugalskem. Stopnja uporabe dušika iz gnoja na regionalni ravni med 120 in 170 kg/ha je ugotovljena tudi na Danskem, v Združenem kraljestvu (Anglija), nekaterih okrožjih na Irskem in južni Nemčiji. Za vsa navedena območja je značilna tudi najvišja stopnja uporabe fosforja iz živinskega gnojila (nad 90 kg fosfata na hektar na leto na najbolj intenzivnih območjih, karta 2), skupna stopnja uporabe dušika in fosforja (gnoj skupaj s kemičnimi gnojili) pri dušiku presega 240 kg, pri fosfatih pa 90 kg na hektar na leto (karti 3 in 4).

Kazalec obremenitev z dušikom iz kmetijskih virov je „celotno prehransko ravnovesje“, ki predstavlja razliko med vnosom dušika (iz mineralnih gnojil, gnoja, atmosferskih usedlin, fiksacije s stročnicami in drugih manjših virov) in njegovo porabo (sprejem v rastline, travinje in krmne rastline) na hektar uporabljenega kmetijskega zemljišča. V skladu z izračuni Evropske agencije za okolje je bruto prehransko ravnovesje na ravni EU-15 leta 2000 znašalo 55 kg/ha, kar je 16-odstotni padec v primerjavi z letom 1990, v razponu od 37 kg/ha (Italija) do 226 kg/ha (Nizozemska). Presežek celotnega prehranskega ravnovesja se je zmanjšal v vseh državah članicah, razen na Irskem in v Španiji (EGP, 2005 a).

Zaradi relativno majhnih presežkov pri celotnem ravnovesju dušika na nacionalni ravni se podcenjujejo presežki v določenih regijah. Ocena celotnega ravnovesja dušika (N), ki je bila na regionalni ravni izpeljana s pomočjo podatkovne baze CAPRI[1] za leto 2001 (http://www.agp.uni-bonn.de/agpo/rsrch/dynaspat/dynaspat_e.htm), kaže na heterogenost med regijami EU, kjer presežek sega od 0 do 300 kg N/ha, najvišja vrednost pa je dosežena na območjih z visoko gostoto reje živine, vendar tudi v regijah intenzivnega gojenja sadja in zelenjave ali žitaric in koruze z neuravnoteženim gnojenjem (karta 5).

Najvišji nacionalni presežki dušika so ugotovljeni v regijah Nizozemske in Belgije (> 150 ali 200 kg N/ha). Enake ravni pa je mogoče ugotoviti tudi v Bretanji (Francija) in okrožju Vechta Cloppenburg (Spodnja Saška, Nemčija). Presežek v višini 100–150 kg N/ha na leto je ugotovljen v državah članicah z relativno nizkim nacionalnim presežkom, kot so Španija (Katalonija), Italija (Lombardija), Združeno kraljestvo (Severna Irska, Wales in Zahodna Anglija).

Večja gostota živine, ki vodi k širjenju bivalnih prostorov za živali ter povečanju skladiščenja in nanašanja gnoja, je povzročila večje hlapenje amoniaka in atmosferske usedline na sosednjih zemljiščih in v vodah, pri čemer zabeležene vrednosti za te regije (slika 1) znašajo 50–60 kg dušika na hektar.

Kmetijstvo bistveno prispeva k povečanju ravni dušika v vodnem okolju. V skladu z nedavnimi študijami (EGP, 2005b; SRS, 2006), ki dopolnjujejo informacije o tem, koliko različni sektorji prispevajo k onesnaženju voda, je kmetijstvo praviloma odgovorno za 50–80 % skupne obremenitve (karta 6).

Pomembnost izpusta dušika iz kmetijstva v naravno okolje so potrdili podatki, ki so jih poslale nekatere države članice (Belgija, Nemčija, Danska, Finska, Francija, Luksemburg, Nizozemska in Združeno kraljestvo) v svojih poročilih o izvajanju direktive o nitratih. Kmetijstvo predstavlja približno 62 % obremenitve z dušikom za površinsko vodo (od najmanj 18 % na Portugalskem do največ 97 % na Danskem). Višji deleži so ugotovljeni v tistih državah članicah, ki so vpeljale učinkovite sisteme za čiščenje komunalne in industrijske odpadne vode, s čimer so se obremenitve z dušikom iz teh virov precej zmanjšale.

Prispevanje kmetijstva k vnosu dušika in fosfatov v vodo je potrjena tudi v poročilih v okviru okvirne direktive o vodah. (http://forum.europa.eu.int/Public/irc/env/wfd/home). Leta 2005 je nekaj držav članic evtrofikacijo in z njo povezane vnose iz kmetijskih virov označilo kot eno izmed glavnih groženj za doseganje dobrega stanja vode.

3. PREGLED POPOLNOSTI POROčIL, KI SO JIH PREDLOžILE DRžAVE čLANICE

Vse države članice so Evropski komisiji predložile uradno poročilo v letih 2004–2005. Dodatne manjkajoče podatke, zlasti v zvezi s kakovostjo vode, območji, ranljivimi za onesnaževanje z nitrati, in kmetijstvom, so bili predloženi med letom 2006.

Večina držav članic je upoštevala predlogo smernic za poročanje, ki jo je leta 2000 pripravila Komisija, vendar je bilo zaradi različne ravni podrobnosti in oblike podatkov potrebno dodatno prizadevanje za vključitev podatkov o kakovosti vode in imenovanju območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, na ravni EU-15. Združeno kraljestvo, ki v prejšnjem poročevalnem obdobju 1996–1999 ni poslalo poročila, je predložilo podatke za obe poročevalni obdobji.

Poročila, ki so jih predložile države članice, se večinoma nanašajo na točke iz Priloge V k direktivi o nitratih. Raven podrobnosti in popolnosti podatkov se je v primerjavi s prejšnjim poročevalnim obdobjem izboljšala. Vendar pa so še vedno prisotne vrzeli v zvezi s kakovostjo vode, zlasti glede evtrofikacije sladkih in obalnih voda, napovedi razvoja kakovosti vode iz kmetijskih podatkov, kot je uporaba dušika na območjih, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, in ocene učinkovitosti delovnih programov.

4. KAKOVOST VODE, STANJE IN TRENDI

Mreža za spremljanje stanja

Mreže vzorčevalnih postaj morajo pokrivati podzemno vodo (tudi če se je ne uporablja za pitno vodo), reke, jezera in jezove, obalno in morsko vodo, kot je določeno v členu 6 direktive o nitratih.

Države članice so vzpostavile mreže za spremljanje stanja, ki dajejo dober pregled stanja vode in trendov. Njihova obseg in kakovost sta se od drugega poročevalnega obdobja izboljšala tako na področju podzemnih kot površinskih voda. V obdobju 2000–2003 je skupaj delovalo približno 20 000 postaj za spremljanje podzemne vode v primerjavi s 16 000 postajami iz obdobja 1996–1999. Med obema poročevalnima obdobjema je bilo približno 11 100 skupnih vzorčevalnih postaj, ki so omogočale uporabo rezultatov za oceno trendov.

Gostota vzorčenja podzemne vode je v povprečju znašala 12,5 odvzemnega mesta na 1 000 km2 v EU-15. Najvišja gostota je bila v Belgiji (Valonija) (50 odvzemnih mest na 1 000 km2) in na Nizozemskem ter v Avstriji (25–30 odvzemnih mest na 1 000 km2). Relativno nizka gostota vzorčenja na Finskem in Švedskem (0,19 oziroma 0,33 odvzemnega mesta na 1 000 km2) je odraz visokega odstotka naravnih območij v teh državah. Nekatere države članice (Danska, Nizozemska) so poslale podatke, pridobljene pri spremljanju podzemne vode, za različne kontrolne globine. Nizozemska pa je poslala zbirne podatke (14 zbirnih številk, ki se nanašajo na 358 opazovalnih postaj) za globino 0–5 metrov. Grčija v svojem poročilu ni poslala podatkov o kakovosti podzemne vode, vendar je kasneje poslala podatke, pridobljene pri spremljanju, opravljenem leta 2003. Belgija (Flandrija) je število opazovalnih postaj leta 2003 zmanjšala s 392 na 97.

Nekatere države članice, ki so uvedle pristop z izdelavo delovnega programa za celotno državo, tako kot Nemčija in Finska, so poleg splošne vsedržavne mreže za spremljanje podzemne vode vzpostavile posebno mrežo, da bi ocenile stanje kakovosti in trende na območjih, kjer prevladujejo intenzivne kmetijske dejavnosti.

V obdobju 2000–2003 je bilo skupaj vzpostavljenih približno 22 000 postaj za opazovanje površinske vode v primerjavi s 14 000 postajami v obdobju 1996–1999; 12 000 skupnih vzorčevalnih postaj med obema poročevalnima obdobjema je omogočilo oceno trendov. Gostota vzorčenja je bila zelo različna (od najmanj 0,8 opazovalne postaje na 1 000 km2 (Grčija) do 59 (Belgija, Flandrija) in 33 (Združeno kraljestvo, Anglija) opazovalnih postaj na 1 000 km2).

Države članice (razen Španije, Grčije in Irske) so poslale podrobne podatke o svojem opazovalnem programu v zvezi s pogostostjo. Pogostost opazovanj sega od 12 do 24–26 opazovanj na leto za površinske vode do 1 do 6 opazovanj na leto za podzemno vodo.

Države članice so geolocirane podatke sporočile v obliki, ki je združljiva z geografskim informacijskim sistemom (GIS)[2], pri tem pa so uporabile usklajene kodekse in klasifikacije, kot so določeni v poročevalnih smernicah, ki jih je Komisija pripravila leta 2000[3]. Zato je bilo mogoče sestaviti zbirne karte o kakovosti vode na ravni EU v zvezi z nitrati.

Informacije o evtrofikaciji so se v primerjavi s prejšnjim poročevalnim obdobjem izboljšale, vendar vse države članice niso sporočile meril, uporabljenih pri oceni evtrofikacije, in samo nekatere so poslale rezultate ocen posameznih vodnih teles, rek ali jezer (Avstrija, omejena na jezera in Donavo, Belgija, Danska, Grčija, Finska, Irska, Luksemburg in Portugalska) ter obalnih in morskih voda (Irska, Danska, Nizozemska in Finska). Nekaj držav članic je poročalo o nekaterih izmed naslednjih parametrov evtrofikacije: skupni dušik, skupni fosfor, ortofosfat in klorofil a.

Rezultati pregleda kakovosti vode

Podzemne vode

V obdobju 2000–2003 je bila koncentracija nitratov v 17 % opazovalnih postaj v EU (povprečne vrednosti) nad 50 mg NO3/l, v 7 % postaj je bila v razponu od 40 do 50 mg NO3/l, v 15 % pa v razponu od 25 do 40 mg NO3/l. Koncentracija v približno 61 % postaj za opazovanje podzemnih voda je bila pod 25 mg NO3/l[4] (karti 7 in 8).

V posameznih državah članicah so bile ugotovljene velike razlike, ki so bile odvisne od globine opazovalnih postaj in vrste opazovanja. Belgija (Flandrija), Nizozemska (0–5 m[5], zbirni podatki), Portugalska, Španija in Luksemburg so poročali o najvišjem odstotku vzorčevalnih mest podzemnih voda, kjer je bila vrednost 50 mg NO3/l presežena (od 60 % do 20 % opazovalnih postaj). Tudi Nemčija in Finska sta poročali o visokem odstotku mest v svojih mrežah za spremljanje kmetijskih zemljišč, kjer je bila koncentracija nitratov višja od 50 mg NO3/l. Prag v višini 40 mg NO3/l je bil presežen v Franciji in Združenem kraljestvu (Anglija) v več kot 20 % odvzemnih mest (slika 2).

Primerjava s podatki iz prejšnjega poročevalnega obdobja kaže, da na ravni EU-15 prevladujejo stabilni in padajoči trendi (64 % opazovalnih postaj, od tega 30 % s padajočim trendom). Vendar pa se v 36 % opazovalnih postaj še vedno kaže naraščajoči trend (karta 9 in slika 3).

Države članice z naraščajočim trendom v več kot 30 % opazovalnih postaj so bile Belgija (Valonija), Francija, Španija, Portugalska, Nemčija, Irska, Združeno kraljestvo, Nizozemska (globina 0–5 m) in Luksemburg. Vendar je na splošno, razen v Španiji, Franciji, Združenem kraljestvu in Belgiji, odstotek postaj z naraščajočimi koncentracijami nitratov izravnan s podobnim ali celo višjim odstotkom naraščajoče kakovosti. Plitve podtalne vode na Danskem in Nizozemskem so pokazale izrazitejše izboljšanje v primerjavi z globokimi podtalnimi vodami. Danska, Avstrija in Švedska so zabeležile splošne stabilne ali padajoče trende. Trendov zaradi sprememb opazovalnih mrež in/ali pomanjkanja podatkov ni bilo mogoče določiti za Grčijo, Italijo in Belgijo (Flandrija) (slika 3).

Površinske vode

Povprečne koncentracije nitratov (letno povprečje) pod 10 mg NO3/l so bile opažene v 53 % opazovalnih postaj, 2 mg NO3/l ali manj pa v 19 % opazovalnih postaj, predvsem v gorskih območjih. V 2,5 % opazovalnih postaj so koncentracije nitratov presegle 50 mg NO3/l, zabeležene vrednosti v 4 % postaj pa so segale od 40 do 50 mg NO3/l[6]. Države članice z najvišjim deležem odvzemnih mest, pri katerih je koncentracija nitratov nad 50 mg NO3/l, so bile Združeno kraljestvo, Francija in Nizozemska (4,5 %, 2 % oziroma 1,2 %). Vrednosti nad 40 mg/l nitratov so bile zabeležene v 11 % in 7 % opazovalnih postaj v Združenem kraljestvu oziroma Franciji. Visoke vrednosti, nad 25 in celo 40 mg NO3/l so bile ugotovljene na kmetijskih površinah na Danskem, Nizozemskem, v Belgiji (Flandrija) in severozahodni Franciji. V Luksemburgu, Belgiji (Valonija), na Irskem (jugozahod), določenih območjih Španije (severovzhod, jug), v Italiji (severovzhod) in Avstriji (severovzhodno v povodju Morava - Dyje) je značilen delež vrednosti znašal med 10 in 25 mg NO3/l, kar kaže na že precejšnje iztekanje dušika v jezera in morja in pomembne možne učinke evtrofikacije (karte 10, 11, 12 in slika 4).

Primerjava s pregledi iz obdobja 1996–1999 kaže, da v veliki večini površinskih voda koncentracija nitratov upada ali je stabilna (55 % oziroma 31 % opazovalnih postaj). To lahko potrdi skupni padajoči trend, ugotovljen v prejšnjem poročevalnem obdobju, vendar so potrebni dodatni podatki, da bi se ocenil vpliv podnebnih razmer in izboljšanja čiščenja komunalne odpadne vode v tem razvoju. V 14 % opazovalnih postaj koncentracija narašča (večinoma v Luksemburgu, Franciji, Združenem kraljestvu, na Portugalskem in v Belgiji). O upadih ali stabilnih koncentracijah nitratov v površinskih vodah se je poročalo kot o splošnih trendih (več kot 90 % opazovalnih postaj) na Danskem (sladke vode), v Avstriji, na Irskem, Švedskem, v Nemčiji in na Nizozemskem (sladke vode). Pojavnost vzorčevalnih postaj z naraščajočimi trendi je zlasti visoka v severozahodni in južni Franciji, južni Angliji, vzhodni Španiji in na severu Portugalske (karta 13 in slika 5).

Obravnavo in ocenitev trofičnega statusa voda v veliki meri ovirajo različne metode in merila, ki so jih države članice uporabile za oceno evtrofikacije. Zaradi tega ni bilo pripravljenih nobenih kart evtrofikacije v površinskih vodah EU-15. Na satelitski sliki koncentracije klorofila v morjih v EU (karta 14) so poudarjena območja z močnim razvojem fitoplanktona. Izvajanje okvirne direktive o vodah naj bi po pričakovanjih premagalo to težavo z usklajevanjem meril za opredelitev evtrofikacije na podlagi ocene ekološkega stanja in izvajanja medsebojne primerjave (http://ec.europa.eu/environment/water/water-framework/objectives.html). Poleg tega so trenutno za ta namen v pripravi tudi pisna navodila (http://.europa.eu.int/Public/irc/env/wfd/library?l=/framework_directive/thematic_documents/13_eutrophication).

5. IMENOVANJE OBMOčIJ, RANLJIVIH ZA ONESNAžEVANJE Z NITRATI

DRžAVE čLANICE MORAJO PREGLEDATI IN PO POTREBI POPRAVITI IMENOVANJE OBMOčIJ, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, najmanj vsaka štiri leta na podlagi rezultatov spremljanja voda v skladu s členom 6 direktive o nitratih. Prvo imenovanje bi moralo biti končano do decembra 1993, pregledi pa se od takrat opravljajo vsaka štiri leta.

V obdobju 2000–2003 je bil dosežen nadaljnji napredek na področju imenovanja območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati. Sedem od petnajstih držav članic se je odločilo za izvajanje direktive o nitratih, vendar ne za določitev posebnih območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, temveč za vzpostavitev in uporabo delovnega programa na celotnem ozemlju. Poleg Avstrije, Danske, Finske, Nemčije, Luksemburga in Nizozemske je marca 2003 pristop za celotno ozemlje vzpostavila tudi Irska.

V drugih državah članicah, v nekaterih primerih v večjem obsegu, se je od leta 1999 obseg območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, povečal: v Združenem kraljestvu (z 2,4 % na 32,8 % ozemlja), v Španiji (s 5 % na 11 %), v Italiji (z 2 % na 6 %), na Švedskem (z 9 % na 15 %) in v Belgiji (s 5,8 % na 24 %). Spodbude za povečano imenovanje niso bile vedno na voljo. V večini primerov je imenovanje temeljilo na onesnaženju podzemnih voda z nitrati ( tj. v državah članicah južne Evrope) in onesnaženju površinskih voda z nitrati (merili A2 in A1 Priloge 1 k direktivi o nitratih); v manjšem obsegu je temeljilo na evtrofikaciji (na primer Švedska in Sena - Normandija v Franciji).

V celoti se je imenovanje območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, v EU-15 povečalo s 35,5 % ozemlja ob koncu leta 1999 na 44 % ob koncu leta 2003 (tabela 1 in karta 14). Od leta 2003 so bila dodatna imenovanja opravljena v Italiji, Španiji, na Portugalskem, v Združenem kraljestvu in na Severnem Irskem (karta 15). Belgija je uvedla postopek za razširitev imenovanja, da bi lahko vključila 42 % ozemlja Valonije in celotno Flandrijo.

Vendar pa na podlagi pregleda razpoložljivih informacij o obremenitvi z dušikom in kakovosti vode, zlasti v zvezi z evtrofikacijo in plitvo podzemno vodo, obstaja pri imenovanju še nekaj vrzeli. Potrebna so nadaljnja prizadevanja, da bi se te vrzeli odpravile.

6. DELOVNI PROGRAMI

Do konca leta 2003 so vse države članice, razen Irske, čeprav nekatere precej pozno, na svojem ozemlju izdelale enega ali več delovnih programov. Irska je svoj program končno izdelala leta 2006.

Države članice so predložile informacije o na novo izdelanih delovnih programih od leta 1999 in spremembah, ki so jih uvedle na podlagi rednih pregledov, zahtevanih v okviru direktive o nitratih.

Direktiva o nitratih predvideva možnost izdelave in izvajanja delovnih programov na posameznih območjih, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, ali na delih teh območij. Za to so se odločile Francija, Portugalska, Španija, Italija, Grčija, Združeno kraljestvo in Belgija, tako da je bilo do konca leta 2003 izdelanih približno 110 delovnih programov.

Kljub napredku v kakovosti delovnih programov, številni izmed njih še vedno kažejo nekatere neskladnosti.

Več državam članicam ni uspelo zahtevati skladnosti s standardom za uporabo dušika iz gnoja (od 20. 12. 2002, 170 kg N/ha).

Drug ključni ukrep, najmanjša skladiščna zmogljivost živinskega gnojila, v nekaterih delovnih programih ni bil določen kot obvezen; v ostalih primerih je zahtevana skladiščna zmogljivost nezadostna, da bi lahko zajela obdobja, v katerih je uporaba gnoja prepovedana ali neprimerna zaradi podnebnih razmer. Zahteve po skladiščni zmogljivosti, določene v delovnih programih, segajo od 2 do 12 mesecev, z večjimi spremembami celo v sosednjih regijah s podobnimi podnebnimi razmerami. Študije (ERM, 2001) predlagajo, da je treba določiti najmanjša obdobja, ki segajo od 4 mesecev (mediteranska območja) do 9–11 mesecev (borealna območja).

Uravnoteženo gnojenje za namen zahtev po omejitvi skupnega vnosa dušika z gnojili (tako z gnojem kot s kemičnimi gnojili) v pridelke, ob upoštevanju vnosa iz prsti in drugih vnosov, se v nekaterih delovnih programih prav tako ne izvaja v zadostni meri. Pristop, ki so ga uvedle države članice, niha od sistema ravnovesja, ki omogoča metodologijo za izračune na osnovi od kmetije do kmetije, do opredelitve standardov skupne uporabe dušika za vsak pridelek ali skupine pridelkov (skupni dušik ali „razpoložljiv dušik“). V več primerih pa so določbe zelo splošne in ne določajo obveznih zahtev za kmetovalce.

Drugi ključni vidiki so:

- nezadostno trajanje ali omejena uporaba (za posebna gnojila, pridelke ali tipe prsti) ukrepov v omejenih obdobjih za uporabo gnojil;

- nezadostni ukrepi za uporabo gnojil v bližini vodnih teles (pomanjkanje najmanjše razdalje za uporabo gnojil ali preozka širina negnojenih varnostnih pasov);

- pomanjkanje omejitev ali nezadostne omejitve za uporabo gnojil na strmih pobočjih, čeprav je bistvenega pomena, da se prepreči vnos dušika zaradi erozije ter odtekanja površinske in podzemne vode;

- nikakršne omejitve za uporabo gnojil, kadar je stanje tal neprimerno (tla, nasičena z vodo, poplavljena, pokrita s snegom in zmrznjena tla).

Vendar je bil ne glede na potrebe po nadaljnjem izboljšanju napredek v obdobju 2000–2003 dosežen z izdelavo in izvajanjem novih delovnih programov ter izboljšanjem ukrepov iz obstoječih delovnih programov glede rednih pregledov. Nadaljnji napredek se zdaj izvaja z boljšo kakovostjo ukrepov. Pregled zadnjega napredka pri ukrepih delovnih programov je naveden v Prilogi.

7. ODSTOPANJA

Direktiva o nitratih nudi možnost koriščenja odstopanja v zvezi z največjo količino 170 kg dušika na hektar na leto, ki velja za živinsko gnojilo, pod pogojem da se prikaže, da so cilji direktive kljub temu izpolnjeni. Za odobritev odstopanja je potrebna odločba Komisije na podlagi pozitivnega mnenja regulativnega odbora za nitrate, ki Komisiji pomaga pri izvajanju. Ustrezna imenovanja območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, in delovni programi, ki so v celoti usklajeni z direktivo o nitratih, so predpogoj za vsako odstopanje, sama odstopanja pa veljajo samo za čas trajanja delovnega programa. Seznam odobrenih odstopanj do decembra 2006 je naveden v Prilogi.

8. NAPOVED KAKOVOSTI VODE

Skoraj vse države članice, z izjemo Italije, Portugalske in Grčije, so navedle vsaj nekaj elementov ocenjevalnih metod (modeli simulacije in analiza trenda) za ocenitev trendov v kmetijskih obremenitvah in/ali razvoja kakovosti vode.

Nekaj držav članic pa je navedlo količinske informacije na časovnem razporedu, v okviru katerega je napovedano doseganje stabilizacije sedanje ravni onesnaženja ali obnovitev kakovosti vode (tako za nitrate kot za evtrofikacijo). Težava pri izpeljavi zaključkov je odvisna od številnih negotovosti v zvezi z, na primer, podnebnimi in transportnimi procesi v tleh.

Splošni zaključek je, da bo potrebnih več let, preden bo mogoče reči, da je izvajanje ukrepov delovnih programov in sprememb kmetijskih praks (vključno z zmanjšanjem števila živine) pripeljalo do izboljšanja kakovosti vode. V malo primerih, kjer je določen časovni razpored za obnovo kakovosti vode, (včasih kot rezultat simulacije za posebna porečja), ta sega od najmanj 2–4 let do več kot 30 let.

9. POSTOPKI ZA UGOTAVLJANJE KRšITEV

Trenutno je izvajanje direktive o nitratih še vedno nepopolno, kar potrjuje več postopkov za ugotavljanje kršitev (7 od 15 držav članic, tabela 2), večinoma zaradi nezadostnega imenovanja območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, in neskladnosti z delovnimi programi.

10. IZVAJANJE DIREKTIVE O NITRATIH V NOVIH DRžAVAH čLANICAH (EU-10)

Izvajanje direktive o nitratih poteka tudi v novih državah članicah. V skladu z zavezami, prevzetimi v okviru pristopnih pogajanj, so nove države članice izpolnile obveznosti z zagotovitvijo prenosa, pri čemer so vzpostavile mrežo za spremljanje voda in imenovale območja, ranljiva za onesnaževanje z nitrati. Delovni programi so zdaj izdelani v vseh novi državah članicah. Komisija analizira imenovanje in delovne programe, da bi ocenila njihovo usklajenost z direktivo o nitratih. Tri od desetih novih držav članic (Malta, Slovenija in Litva) so sprejele „pristop za celotno ozemlje“ in se tako odločile, da ne bodo imenovale posebnih območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, temveč da bodo izvajale delovni program na celotnem ozemlju. Sedem držav članic je za območja, ranljiva za onesnaževanje z nitrati, imenovalo odstotek ozemlja, ki sega od 2,5 % (Poljska) do 48 % (Madžarska).

11. SKLEPNE UGOTOVITVE

TRETJE POROčILO O IZVAJANJU DIREKTIVE O NITRATIH ZA POROčEVALNO OBDOBJE 2000 –2003, ki so ga poslale države članice EU-15, kaže izboljšanje v kakovosti spremljanja in poročanja.

Glede kakovosti vode, je bilo pri podzemnih vodah, čeprav je skupni trend stabilen ali se izboljšuje pri 64 % mestih, kljub vsemu ugotovljeno povečanje onesnaženja z nitrati pri 36 % mest, pri 17 % mest pa se je pokazalo, da koncentracija nitratov presega 50 mg na liter. V površinskih vodah so bile ugotovljene stabilne ali padajoče koncentracije nitratov pri 86 % opazovalnih mest, kar potrjuje že opažene trende v več državah članicah v prejšnjem poročilu. Vendar bi bili potrebni dodatni podatki, da bi se ocenil vpliv podnebnih razmer in izboljšav na področju čiščenja komunalne odpadne vode na ta razvoj.

Pomemben napredek je bil dosežen v preteklih letih tako pri imenovanju območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati, kot pri delovnih programih. Obseg območij, ranljivih za onesnaževanje z nitrati je narasel s 35,5 % ozemlja EU-15 v letu 1999 na 44 % v letu 2003, po tem letu pa so bila opravljena še dodatna imenovanja. Vendar na podlagi pregleda razpoložljivih informacij o obremenitvi z dušikom in kakovosti vode Komisija meni, da pri imenovanju še obstajajo vrzeli, ki jih je treba zapolniti.

Napredek pri kakovosti delovnih programov je bil v preteklih letih precejšen in bi zato moral prispevati k izboljšanju kakovosti vode v prihodnjih poročevalnih obdobjih.

Celotna analiza Komisije je, da se trenutno dosega pomemben napredek pri izvajanju direktive o nitratih, vendar bo potrebno precej dodatnih prizadevanj pri izboljševanju imenovanj in kakovosti delovnih programov, da bi se v celoti izpolnili cilji direktive v zvezi s kakovostjo vode. Pri tem prizadevanju Komisija pričakuje nadaljnje okrepljeno sodelovanje s strani držav članic.

[1] CAPRI (Vpliv skupne kmetijske politike na regije) je model kmetijskega sektorja, ki pokriva celotno EU-27 in Norveško na regionalni ravni (250 regij) ter svetovne kmetijske trge. Omogoča analizo vpliva različnih elementov skupne kmetijske politike, okoljske ali trgovinske politike na kmetijstvo EU na regionalni ravni. Na okoljskem področju omogoča oceno kazalcev, kot so emisije plina in ravnovesja N, P in K na regionalni ravni.

[2] V povezavi s predložitvijo poročila ali pozneje, v letih 2005 in 2006

[3] EGS, GD za okolje, 2000. Direktiva o nitratih (91/676/EGS); Stanje in trendi vodnega okolja in kmetijske prakse. Navodila za sestavo poročil držav članic

[4] Prostorska porazdelitev opazovalnih postaj je bila v primerjavi z drugim poročevalnim obdobjem bolj izravnana v tretjem poročevalnem obdobju, z boljšim ravnovesjem med onesnaženimi in neonesnaženimi območji.

[5] Odraz koncentracije v prvem metru podzemnih voda ali v vodi, ki odteka iz območja korenin.

[6] Opozoriti je treba, da bi bila za predstavitev splošnega stanja v EU-15 potrebna bolj uravnovešena porazdelitev vzorčevalnih postaj. Na primer, opazovalne postaje površinskih voda v Združenem kraljestvu (Anglija), ki predstavljajo skoraj 30 % skupnega števila opazovalnih postaj v EU-15, z relativno visokim odstotkom vrednosti v treh razredih nad 25 mg/l, lahko usmerjajo porazdelitev pogostnosti v EU-15.