KAZALO

1. Uvod 3

2. Razvoj dogodkov med 1. januarjem 2000 in 31. decembrom 2010 3

2.1. Spremembe zakonodaje 3

2.2. Objava informacij v Uradnem listu 4

2.3. Sestanki odbora 4

2.4. Mednarodni okvir 5

2.4.1. Ratifikacija konvencij UNESCO in UNIDROIT 5

2.4.2. Vzorec izvoznega potrdila WCO/UNESCO 5

2.5. Evropski okvir 5

3. Izvajanje Uredbe med 1. januarjem 2000 in 31. decembrom 2010 6

3.1. Statistični podatki o izvajanju v državah članicah 6

3.1.1. Uporaba standardnega izvoznega dovoljenja, kot je določeno v členu 2(1) izvedbene uredbe 6

3.1.2. Uporaba posebnega odprtega dovoljenja, kot je določeno v členu 2(2) izvedbene uredbe 6

3.1.3. Uporaba splošnega odprtega dovoljenja, kot je določeno v členu 2(3) izvedbene uredbe 7

3.1.4. Zavrnitev standardnih dovoljenj 7

3.1.5. Pošiljke, za katere se je izkazalo, da ne ustrezajo predpisom 7

3.2. Nadzorna strategija carinskih organov 7

3.3. Omejitev števila pristojnih carinskih uradov 8

3.4. Upravno sodelovanje 8

3.5. Uporaba elektronskih sistemov 8

3.6. Predlogi držav članic 9

3.6.1. Spremembe pragov za nekatere kategorije predmetov kulturne dediščine 9

3.6.2. Instrument za zagotovitev hitre izmenjave informacij 9

4. Sklepne ugotovitve 9

5. Priloge 10

5.1. Priloga 1: Standardna izvozna dovoljenja 11

5.2. Priloga 2: Standardna izvozna dovoljenja v obdobju 2003–2010 – razvoj 13

5.3. Priloga 3: Posebna odprta dovoljenja 14

5.4. Priloga 4: Osebe/organizacije, ki so imetniki posebnih odprtih dovoljenj 16

5.5. Priloga 5: Splošna odprta dovoljenja 17

5.6. Priloga 6: Zavrnjena izvozna dovoljenja 19

5.7. Priloga 7: Neustrezne pošiljke 21

UVOD

Uredba Sveta (ES) št. 116/2009[1] z dne 18. decembra 2008 (kodificirana različica) (v nadaljnjem besedilu: Osnovna uredba) vsebuje določbe za zagotovitev, da za izvoz predmetov kulturne dediščine na zunanjih mejah Unije veljajo enotne kontrole. Kategorije predmetov kulturne dediščine, ki jih zajema Uredba, so naštete v Prilogi I k Uredbi.

Za izvoz predmetov kulturne dediščine iz carinskega območja Unije je treba predložiti izvozno dovoljenje. Tako dovoljenje izda pristojni organ države članice, na ozemlju katere se predmet kulturne dediščine zakonito nahaja. Za nekatere kategorije predmetov kulturne dediščine je izvozno dovoljenje potrebno le, če vrednost predmeta doseže ustrezen finančni prag, določen v Prilogi I k Uredbi. Organ, ki je pristojen za izdajo izvoznega dovoljenja, se po potrebi posvetuje s pristojnim organom države članice izvora zadevnega predmeta. S carinskimi kontrolami se zagotovi, da lahko carinsko območje Unije zapustijo le tisti predmeti kulturne dediščine, ki jim je priloženo veljavno izvozno dovoljenje.

Določbe, ki so potrebne za izvajanje Osnovne uredbe, so določene v Uredbi Komisije (EGS) št. 752/93[2] z dne 30. marca 1993. V tej izvedbeni uredbi so predvidene tri vrste izvoznih dovoljenj: standardno dovoljenje, posebno odprto dovoljenje in splošno odprto dovoljenje.

Člen 10 Osnovne uredbe od Komisije zahteva, da redno poroča Evropskemu parlamentu, Svetu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru. Prvo poročilo Komisije je bilo predloženo leta 2000[3]. To poročilo zajema obdobje od 1. januarja 2000 do 31. decembra 2010 ter odraža stanje v Uniji kot celoti pred in po dveh zaporednih širitvah 1. maja 2004 in 1. januarja 2007.

Ugotovitve v tem poročilu temeljijo na informacijah, ki so jih predložile uprave držav članic v odgovoru na vprašalnik, ki ga je poslala Komisija in je vključeval zbiranje podatkov o uporabi dovoljenj za obdobje med letoma 2000 in 2010.

RAZVOJ DOGODKOV MED 1. JANUARJEM 2000 IN 31. DECEMBROM 2010

Spremembe zakonodaje

Izvirna Osnovna uredba (Uredba Sveta (EGS) št. 3911/92) je bila v obravnavanem obdobju dvakrat spremenjena:

- z Uredbo Sveta (ES) št. 974/2001[4] so se zagotovile potrebne prilagoditve, da bi se upoštevala uvedba eura 1. januarja 2002 in pojasnil pomen prej uporabljanega finančnega praga „nič“, ki se je tako nadomestil z izrazom „dejanska vrednost blaga“;

- z Uredbo Sveta (ES) št. 806/2003[5] se je dejanska ubeseditev člena 8 prilagodila določbam Sklepa Sveta 1999/468/ES[6] o „komitologiji“.

Izvirna Osnovna uredba je bila po izvedbi kodifikacije razveljavljena in nadomestila jo je Uredba Sveta (ES) št. 116/2009. S kodifikacijo se v enem novem pravnem aktu združijo vse določbe osnovnega akta in njegovih naknadnih sprememb, črtajo zastarele določbe in uskladi uporabljena terminologija, s čimer postane zakonodaja dostopnejša in preglednejša.

Izvedbena uredba (Uredba Komisije (EGS) št. 752/93) je bila v obravnavanem obdobju enkrat spremenjena. Uredba Komisije (ES) št. 656/2004[7] je nadomestila vzorčni primerek standardnega obrazca izvoznega dovoljenja iz Priloge I, da bi bil skladen z zasnovo obrazca za trgovinske listine Združenih narodov[8], in dodala pojasnjevalne opombe, da bi se ta lahko enotno in pravilno sestavil. Uvedla je tudi možnost, da države članice obrazec izpolnijo z elektronskimi sredstvi.

Tudi izvedbeno uredbo bi bilo treba kodificirati. Zadevni postopek je trenutno v teku.

Objava informacij v Uradnem listu

Najnovejši seznam organov, ki so pooblaščeni za izdajo izvoznih dovoljenj za predmete kulturne dediščine, je bil objavljen julija 2009[9] v skladu s členom 3(2) Osnovne uredbe.

Najnovejši seznam carinskih uradov, ki so pooblaščeni opravljanje izvoznih formalnosti za predmete kulturne dediščine, je bil objavljen junija 2009[10] v skladu s členom 5(2) Osnovne uredbe.

Sestanki odbora

Svetovalni odbor o izvozu in vračanju predmetov kulturne dediščine se je v obravnavanem obdobju sestal osemkrat. Ta odbor proučuje tudi vprašanja, ki izhajajo iz uporabe Direktive Sveta 93/7/EGS o vračanju predmetov kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni iz ozemlja države članice[11].

Mednarodni okvir

Ratifikacija konvencij UNESCO in UNIDROIT

Čeprav se je število ratifikacij v obravnavanem obdobju povečalo, je Konvencijo UNESCO iz leta 1970[12] zaenkrat ratificiralo le 22 držav članic, Konvencijo UNIDROIT iz leta 1995[13] pa le 12 držav članic.

Vzorec izvoznega potrdila WCO/UNESCO

Leta 2005 sta WCO in UNESCO skupaj pripravila vzorec izvoznega potrdila WCO-UNESCO za predmete kulturne dediščine, da bi uskladila različna izvozna potrdila, ki obstajajo v svetu, s čimer bi se olajšale carinske kontrole in omogočilo prepoznavanje ponarejenih dokumentov. Predlagano potrdilo temelji na vzorčnem primerku standardnega obrazca izvoznega dovoljenja Evropske unije.

Evropski okvir

Sistem, uveden na ravni EU v zvezi z izvozom predmetov kulturne dediščine, ki je predmet tega poročila, dopolnjuje druge instrumente in pobude, namenjene zaščiti kulturnih dobrin.

Komisija je izdala tri poročila o uporabi Direktive Sveta 93/7/EGS[14], in sicer leta 2000, leta 2005 ter leta 2009[15]. V zadnjem poročilu je bilo ugotovljeno, da je treba razmisliti o spremembi Direktive. Na podlagi tega je Komisija v okviru odbora o izvozu in vračanju predmetov kulturne dediščine ustanovila začasno delovno skupino, katere naloga je bila opredelitev težav pri uporabi Direktive in predlaganje rešitev. Delovna skupina je svoj mandat že zaključila in bo v letu 2011 predložila svoje sklepe odboru. Ker je Priloga k tej direktivi enaka Prilogi I k Osnovni uredbi, bi imela lahko odločitev o spremembi Direktive neposreden učinek na Uredbo.

Svet je v svojem delovnem načrtu za kulturo (2008–2010) v okviru izvajanja Evropske agende za kulturo[16] ustanovil delovno skupino o mobilnosti zbirk. Skupina je svoje končno poročilo predložila junija 2010[17]. Na podlagi dela te skupine in v okviru delovnega načrta za področje kulture 2011–2014[18] bo nova delovna skupina proučila načine in sredstva za poenostavitev postopka posojanja in sposojanja, pri čemer se bo osredotočila na državne odškodninske sheme.

Sklepi Sveta iz novembra 2008 so poudarili potrebo po preprečevanju in boju proti nedovoljeni trgovini s predmeti kulturne dediščine. V zvezi s tem je Komisija naročila študijo o preprečevanju in boju proti nedovoljeni trgovini s predmeti kulturne dediščine, ki naj bi se zaključila do konca leta 2011.

IZVAJANJE UREDBE MED 1. JANUARJEM 2000 IN 31. DECEMBROM 2010

Statistični podatki o izvajanju v državah članicah

Uporaba standardnega izvoznega dovoljenja, kot je določeno v členu 2(1) izvedbene uredbe

Standardno izvozno dovoljenje se običajno uporablja za vsak izvoz, za katerega velja Osnovna uredba. Priloga 1 vsebuje pregled števila standardnih izvoznih dovoljenj, ki so jih izdale države članice.

V Prilogi 2 je prikazano, na kakšen način se je spreminjalo število izdanih dovoljenj v obravnavanem obdobju od EU 15 (2003) do EU 27 (2010). Prikazuje tudi, kakšen delež vseh izdanih dovoljenj pripada posameznim državam članicam. Iz številk je razvidno, da se predmeti kulturne dediščine iz Evropske unije izvažajo predvsem iz treh držav članic, od katerih je na prvem mestu Združeno kraljestvo s povprečnim deležem 45 % v obdobju 2000–2010, sledita pa mu Italija (približno 26 %) in Francija (približno 15 %).

Od širitve 1. maja 2004 je bil le 1 % skupnega števila izvoznih dovoljenj izdan v novih državah članicah. Od tega je 46 % pripadalo Češki, tj. edini državi, ki je sporočila znatno število izdanih dovoljenj.

Skupno število izdanih standardnih izvoznih dovoljenj se je povečalo s 16 117 leta 2000 na največ 21 557 leta 2007 (+34 %), nato pa se je leta 2010 zmanjšalo na 18 176. Ker je število standardnih izvoznih dovoljenj, ki so jih izdale nove države članice, zelo nizko, zabeleženega povečanja ni mogoče pripisati širitvi.

Uporaba posebnega odprtega dovoljenja, kot je določeno v členu 2(2) izvedbene uredbe

Posebno odprto dovoljenje zajema večkratni začasni izvoz določenega predmeta kulturne dediščine, ki ga izvede določena oseba ali organizacija. Priloga 3 vsebuje pregled števila posebnih odprtih dovoljenj, ki so bila v obtoku v državah članicah.

Iz številk je razvidno, da je le sedem držav članic (Grčija, Francija, Ciper, Nizozemska, Poljska, Slovenija in Združeno kraljestvo) uporabilo to vrsto dovoljenja, pri čemer je bila Poljska daleč največji uporabnik.

V Prilogi 4 je prikazano število oseb ali organizacij, ki so bile imetnice posebnih odprtih dovoljenj.

Uporaba splošnega odprtega dovoljenja, kot je določeno v členu 2(3) izvedbene uredbe

Splošno odprto dovoljenje zajema vsakršen začasni izvoz katerega koli od predmetov kulturne dediščine, ki predstavljajo del stalne zbirke nekega muzeja ali druge institucije. Priloga 5 vsebuje pregled števila splošnih odprtih dovoljenj, ki so bila v obtoku v državah članicah.

Iz številk je razvidno, da je le osem držav članic (Bolgarija, Nemčija, Grčija, Francija, Ciper, Poljska, Portugalska in Slovenija) uporabilo to vrsto dovoljenja.

Čeprav posebna in splošna odprta dovoljenja uporablja le omejeno število držav članic, te države poročajo, da so tovrstna dovoljenja pomemben instrument za upravljanje in nadzor nad izvozom predmetov kulturne dediščine.

Zavrnitev standardnih dovoljenj

Priloga 6 vsebuje pregled števila zahtevkov za dovoljenja, ki so jih pristojni organi držav članic zavrnili.

Glavni razlogi za zavrnitev dovoljenj so bili: i) vložitev nepopolnega zahtevka; ii) za predmet, namenjen za izvoz, se je izkazalo, da je v zadevni državi članici nacionalni zaklad.

Odstotek zavrnjenih dovoljenj je v celotni Uniji razmeroma nizek in predstavlja 0,3 % vseh izdanih dovoljenj.

Pošiljke, za katere se je izkazalo, da ne ustrezajo predpisom

V Prilogi 7 je prikazano število pošiljk, za katere se je izkazalo, da ne ustrezajo veljavnim predpisom. Države članice so poročale o skupno 473 primerih v 10-letnem obdobju, kar je razmeroma malo v primerjavi s skupnim številom izdanih dovoljenj.

Nekaj držav članic je navedlo, da so neustrezne pošiljke običajno odkrili njihovi carinski organi. Odvisno od primera in veljavne nacionalne zakonodaje so nadalje ukrepali pristojni organi ali državna tožilstva. V nekaterih primerih so se zadeve lahko uredile z naknadno izdajo izvoznih dovoljenj.

Nadzorna strategija carinskih organov

Veliko število držav članic navaja, da je zaščita predmetov kulturne dediščine pomemben vidik njihove politike in zato so carinski organi usposobljeni, da odkrijejo morebiten nedovoljen izvoz predmetov kulturne dediščine.

Države članice poročajo, da njihove carinske službe pri izbiri pošiljk, ki se pregledajo ob izvozu, uporabljajo obvladovanje tveganja. Navajajo, da za pošiljke z „visokim tveganjem“ uporabljajo višje stopnje nadzora.

Nekatere države članice so navedle, da se zlasti osredotočajo na potnike.

Omejitev števila pristojnih carinskih uradov

Člen 5(1) Osnovne uredbe daje državam članicam možnost, da omejijo število carinskih organov, ki so pooblaščeni za opravljanje formalnosti za izvoz predmetov kulturne dediščine.

To možnost je uporabilo devet držav članic (Bolgarija, Grčija, Španija, Ciper, Luksemburg, Madžarska, Malta, Portugalska in Združeno kraljestvo). Na splošno velja, da omogoča učinkovitejši nadzor ter boljše sodelovanje z muzeji in drugimi znanstvenimi ustanovami, ki so blizu imenovanih carinskih uradov.

Upravno sodelovanje

Večina držav članic poroča o dobrem sodelovanju med različnimi vpletenimi organi (organi za izdajo dovoljenj, carina, policija) na nacionalni ravni. Sodelovanje temelji na rednih sestankih in tudi skupnih usposabljanjih. V nekaterih državah članicah je sodelovanje organizirano na podlagi memorandumov o soglasju ali podobnih ureditev, ki so jih sprejeli zadevni organi.

Italija je poročala, da so organi za izdajo dovoljenj neposredno povezani s posebno policijsko enoto za predmete kulturne dediščine Comando Carabinieri Tutela Patrimonio Culturale.

Nekatere države članice so poročale o nezadostni stopnji sodelovanja na ravni EU. Smernice za upravno sodelovanje so bile dogovorjene leta 2003 ter so rezultat dela odbora o izvozu in vračanju predmetov kulturne dediščine. Vendar se je posodabljanje tega delovnega instrumenta izkazalo za težavno.

Na mednarodni ravni sodelovanje vključuje organe, kot sta EUROPOL in INTERPOL.

Uporaba elektronskih sistemov

V veliki večini držav članic še vedno ni mogoče vložiti zahtevka za izdajo izvoznega dovoljenja z uporabo elektronskega obrazca. Tudi kjer so elektronski obrazci na voljo, je treba dejanski zahtevek vložiti na papirju.

Nekatere države članice so navedle, da razvijajo elektronske sisteme, ki bodo omogočali vložitev zahtevka in tudi izdajo izvoznega dovoljenja za predmete kulturne dediščine.

Predlogi držav članic

Spremembe pragov za nekatere kategorije predmetov kulturne dediščine

Člen 10 Osnovne uredbe določa možnost posodobitve finančnih pragov, navedenih v Prilogi I, na podlagi gospodarskih in monetarnih kazalcev.

Razprave v odboru o izvozu in vračanju predmetov kulturne dediščine so pokazale, da večina držav članic ne podpira sprememb obstoječih pragov, zato Komisija ne namerava predložiti predloga za posodobitev.

Instrument za zagotovitev hitre izmenjave informacij

Številne države članice so izrazile mnenje, da bi se lahko izmenjava informacij med državami članicami in Komisijo okrepila in da bi morali biti posodobljeni kontaktni podatki na voljo prek spletnega orodja.

V odgovor na te predloge se je Komisija odločila, da v okviru CIRCA ustanovi posebno interesno skupino za izvoz predmetov kulturne dediščine. To je ekstranetno orodje, prilagojeno potrebam javnih uprav, ki zagotavlja zaseben prostor na internetu, namenjen izmenjavi informacij in dokumentov, ter druge funkcije.

V tem prostoru je bil vzpostavljen oddelek, ki vsebuje kontaktne podatke nacionalnih organov. Vendar se je posodabljanje teh informacij izkazalo za težavno.

SKLEPNE UGOTOVITVE

Države članice ne poročajo o večjih težavah pri vsakodnevnem izvajanju določb Osnovne uredbe in njene izvedbene uredbe. Zdi se, da sistem, ki je bil uveden leta 1993 za nadzor nad izvozom predmetov kulturne dediščine na zunanjih mejah Unije, dejansko uporablja velika večina držav članic, čeprav v zelo različnem obsegu.

Delovanje sistema bi se lahko izboljšalo z razvojem mehanizmov za tesnejše sodelovanje med državami članicami in s Komisijo.

Komisija bo spremljala razvoj v okviru drugih pobud na ravni EU in mednarodni ravni, ki bi lahko vplivale na vsebino tega poročila. Posebno pozornost bo namenila sklepnim ugotovitvam študije o nedovoljeni trgovini iz odstavka 2.5. Kadar se bo na podlagi teh pobud pokazala potreba po nadaljnjih izboljšavah sistema, bo Komisija pripravljena obravnavati vprašanje.

* * *

Komisija poziva Evropski parlament, Svet in Evropski ekonomsko-socialni odbor, naj se seznanijo s tem poročilom.

PRILOGE

Priloga 1: Standardna izvozna dovoljenja[19]

Leto |

| 2000 |2001 |2002 |2003 |2004 |2005 |2006 |2007 |2008 |2009 |2010 | |BE | 0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |/ |/ | | BG | | | | | | | |21 |5 |0 |0 | | CZ | | | | |0 |0 |0 |0 |61 |2 |53 | | DK | 0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |1 |1 |/ |/ | | DE | 0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | EE | | | | |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | IE | 0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | EL | 0 |0 |0 |1 |2 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | ES | 0 |0 |0 |1 |1 |0 |0 |0 |0 |/ |/ | | FR | 17 |18 |17 |18 |6 |12 |12 |7 |22 |28 |18 | | IT | 0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | CY | | | | |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | LV | | | | |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | LT | | | | |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | LU | 0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |/ |/ | | HU | | | | |0 |0 |0 |0 |0 |/ |/ | | MT | | | | |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | NL | 0 |0 |0 |0 |0 |1 |0 |0 |0 |0 |3 | | AT | 0 |0 |0 |0 |0 |1 |1 |0 |0 |1 |1 | | PL | | | | |79 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | PT | 0 |1 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | RO | | | | | | | |0 |0 |0 |0 | | SI | | | | |0 |0 |0 |0 |0 |/ |/ | | SK | | | | |0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 | | FI | 0 |0 |0 |0 |7 |6 |2 |0 |1 |0 |1 | | SE | 0 |0 |0 |0 |0 |0 |0 |2 |1 |0 |3 | | UK | 9 |9 |3 |1 |2 |3 |0 |6 |0 |2 |3 | | | | | | | | | | | | | | | Skupaj | 26 |28 |20 |21 |97 |23 |15 |37 |91 |33 |82 | |

[pic]

[1] Uredba Sveta (ES) št. 116/2009 z dne 18. decembra 2008 o izvozu predmetov kulturne dediščine (UL L 39, 10.2.2009, str. 1). Ta uredba je nadomestila Uredbo Sveta (EGS) št. 3911/92 z dne 9. decembra 1992 o izvozu predmetov kulturne dediščine (UL L 395, 31.12.1992, str. 1), ki se je uporabljala od 30. marca 1993.

[2] Uredba Komisije (EGS) št. 752/93 z dne 30. marca 1993 o določbah za izvedbo Uredbe Sveta (EGS) št. 3911/92 o izvozu predmetov kulturne dediščine (UL L 77, 31.3.1993, str. 24).

[3] Poročilo Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu in Ekonomsko-socialnemu odboru o izvajanju Uredbe Sveta (EGS) št. 3911/92 o izvozu predmetov kulturne dediščine in Direktive Sveta 93/7/EGS o vračanju predmetov kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni iz ozemlja države članice (COM(2000) 325, 25.5.2000).

[4] Uredba Sveta (ES) št. 974/2001 z dne 14. maja 2001 o spremembi Uredbe (EGS) št. 3911/92 o izvozu predmetov kulturne dediščine (UL L 137, 19.5.2001, str. 10).

[5] Uredba Sveta (ES) št. 806/2003 z dne 14. aprila 2003 o prilagoditvi določb glede odborov, ki pomagajo Komisiji pri uresničevanju njenih izvedbenih pooblastil, predvidenih v aktih Sveta, ki se sprejemajo v postopku posvetovanja (kvalificirana večina), Sklepu 1999/468/ES (UL L 122, 16.5.2003, str. 1).

[6] Sklep Sveta 1999/468/ES z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil (UL L 184, 17.7.1999, str. 23).

[7] Uredba Komisije (ES) št. 656/2004 z dne 7. aprila 2004 o spremembi Uredbe (EGS) št. 752/93 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 3911/92 o izvozu predmetov kulturne dediščine (UL L 104, 8.4.2004, str. 50).

[8] Zasnova obrazca za trgovinske listine Združenih narodov, New York in Ženeva, 2002 (ECE/TRADE/270).

[9] UL C 164, 16.7.2009, str. 6.

[10] UL C 134, 13.6.2009, str. 9.

[11] Direktiva Sveta 93/7/EGS z dne 15. marca 1993 o vračanju predmetov kulturne dediščine, ki so bili protipravno odstranjeni iz ozemlja države članice (UL L 74, 27.3.1993, str. 74).

[12] Unescova konvencija o sredstvih za prepoved in preprečevanje nezakonitega uvoza, izvoza in prenosa lastništva kulturnih dobrin, Pariz, 14. novembra 1970; ratificirale so jo naslednje države članice: Belgija, Bolgarija, Češka, Danska, Nemčija, Estonija, Grčija, Španija, Francija, Italija, Ciper, Litva, Madžarska, Nizozemska, Poljska, Portugalska, Romunija, Slovenija, Slovaška, Finska, Švedska in Združeno kraljestvo.

[13] Konvencija Unidroit-a o ukradenih ali nezakonito izvoženih predmetih kulturne dediščine, Rim, 24. junija 1995; ratificirale so jo naslednje države članice: Danska, Grčija, Španija, Italija, Ciper, Litva, Madžarska, Portugalska, Romunija, Slovenija, Slovaška in Finska.

[14] Glej opombo 11 zgoraj.

[15] COM(2000) 325 z dne 25.5.2000 (glej opombo 3 zgoraj), COM(2005) 675 z dne 21.12.2005 in COM(2009) 408 z dne 30.7.2009.

[16] Resolucija Sveta z dne 16. novembra 2007 o Evropski agendi za kulturo (UL C 287, 29.11.2007, str. 1).

[17] Končno poročilo in priporočila Odboru za kulturne zadeve o izboljšanju možnosti za večjo mobilnost zbirk, odprta metoda usklajevanja – strokovna delovna skupina o mobilnosti zbirk, junij 2010.

[18] Sklepi Sveta in predstavnikov vlad držav članic, ki so se sestali v okviru Sveta, o delovnem načrtu za področje kulture 2011–2014 (UL C 325, 2.12.2010, str. 1).

[19] Pri državah članicah, ki so svoje statistične podatke sporočile po kategorijah, se lahko pri teh številkah pojavijo manjše razlike, saj lahko eno dovoljenje vključuje več kot eno kategorijo.