EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 14.7.2021 COM(2021) 558 final/2 2021/0203(COD) CORRIGENDUM



This document corrects document COM(2021) 558 final of 14.7.2021.



Concerns all language versions.

Formatting errors in the text and other minor errors in the text and annexes.



The text shall read as follows: Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o energijski učinkovitosti (prenovitev) (Besedilo velja za EGP) {SEC(2021) 558 final} - {SWD(2021) 623 final} - {SWD(2021) 624 final} - {SWD(2021) 625 final} - {SWD(2021) 626 final} - {SWD(2021) 627 final}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1. OZADJE PREDLOGA V evropskem zelenem dogovoru, ki ga je Komisija sprejela v decembru 2019, je predstavljena „nova strategija za rast, katere cilj je preobraziti EU v pravično in uspešno družbo s sodobnim, konkurenčnim in z viri gospodarnim gospodarstvom, ki v letu 2050 ne bo ustvarjalo nobenih neto emisij toplogrednih plinov in v katerem bo gospodarska rast ločena od rabe virov. Njen cilj je tudi zavarovati, ohraniti in poživiti naravni kapital EU ter zaščititi zdravje in dobrobit državljanov in državljank pred nevarnostmi, ki izhajajo iz okolja, in njegovimi učinki.“ Da bi dosegli te cilje, je treba „prednost [...] dati energijski učinkovitosti“. Komisija je ob tej priložnosti napovedala tudi, da bo predstavila načrt odgovornega zvišanja Unijin cilj zmanjšanja emisij toplogrednih plinov za leto 2030, za katerega bo opravljena ocena učinka, in se zavezala, da bo „do junija 2021 pregledala ali po potrebi predlagala revizijo relevantne energetske zakonodaje“. Marca 2020 je podala predlog evropskih podnebnih pravil za razogljičenje Evrope do 2050. V svojem načrtu za uresničitev podnebnih ciljev je predlagala zvišanje Unijinih ambicij za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov za najmanj 55 % pod raven iz leta 1990 do leta 2030, to pa je občutno povečanje v primerjavi s sedanjim ciljem 40 %. V načrtu za uresničitev podnebnih ciljev so predstavljeni tudi potrebni ukrepi za vse sektorje gospodarstva, tudi revizija ključnih zakonodajnih instrumentov, za dosego tega višjega cilja in izpolnitev zaveze iz sporočila o evropskem zelenem dogovoru, da bo predstavljen celovit načrt za odgovorno zvišanje cilja Evropske unije za leto 2030 na 55 %. Načrt za uresničitev podnebnih ciljev je tudi v skladu s ciljem Pariškega sporazuma, da globalno zvišanje temperature obdržimo precej pod 2° C in si ga prizadevamo ohraniti na 1,5 °C. Evropski svet je decembra 2020 podprl zavezujoč cilj EU najmanj 55-odstotnega neto domačega zmanjšanja emisij toplogrednih plinov do leta 2030 v primerjavi z letom 1990. Evropski svet je sklenil, da je treba podnebne ambicije zvišati tako, da bomo pri tem pospešili trajnostno gospodarsko rast, ustvarjali kakovostna delovna mesta, zagotavljali zdravstvene in okoljske koristi za državljane Unije in prispevali k dolgoročni konkurenčnosti Unijinega gospodarstva s spodbujanjem inovacij na področju zelenih tehnologij. Evropski parlament in Svet sta 22. aprila 2021 dosegla začasni politični dogovor o doseganju najmanj 55-odstotnega zmanjšanja emisij toplogrednih plinov do leta 2030. S tem je določen okvir ukrepanja za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov v naslednjih desetletjih, ki pa ga je treba izvajati s posebno zakonodajo, ki bo zagotovila, da bo do teh zmanjšanj zares prišlo. Kot kažejo projekcije, bi se emisije toplogrednih plinov, če bi se sedanje politike v celoti izvajale, do leta 2030 zmanjšale za okrog 45 % v primerjavi z letom 1990, če ne upoštevamo emisij in absorpcije zaradi rabe zemljišč, oziroma okrog 47 %, če upoštevamo rabo zemljišč. V načrtu za uresničitev podnebnih ciljev do leta 2030 je za dosego teh večjih ambicij zato predvidena vrsta potrebnih ukrepov v vseh sektorjih gospodarstva in začetek revizije ključnih zakonodajnih instrumentov. Za izvedbo teh ukrepov je bil v delovnem programu Komisije za leto 2021 napovedan sveženj „Pripravljeni na 55“, da bi do leta 2030 zmanjšali emisije toplogrednih plinov za najmanj 55 % in da bi Evropa do leta 2050 postala podnebno nevtralna. Ta sveženj bo zajemal širok nabor področij politik, med njimi energijsko učinkovitost, obnovljive vire energije, rabo zemljišč, obdavčitev energije, porazdelitev prizadevanj in trgovanje z emisijami. Energijska učinkovitost je ključno področje ukrepanja, brez katerega ni mogoče doseči popolnega razogljičenja gospodarstva Unije. Direktiva o energijski učinkovitosti je omogočila sedanjo Unijino politiko energijske učinkovitosti za izkoriščanje stroškovno učinkovitih možnosti za prihranke energije. Decembra 2018 je bila spremenjena v okviru svežnja Čista energija za vse Evropejce, zlasti za vključitev nove krovne ciljne vrednosti za energijsko učinkovitost Unije za leto 2030 v višini najmanj 32,5 % (v primerjavi s projekcijami uporabe energije za leto 2030) ter za razširitev in okrepitev prihrankov energije na obdobje po letu 2020. Čeprav je bila ciljna vrednost za energijsko učinkovitost leta 2020 morda dosežena zaradi izjemnih okoliščin v pandemiji COVID-19, vsota nacionalnih prispevkov, ki so jih države članice sporočile v nacionalnih energetskih in podnebnih načrtih, ne dosega ravni ambicij Unije za leto 2030, ki znaša 32,5 %. Ti prispevki bi skupaj prinesli zmanjšanje porabe končne energije za 29,4 % in zmanjšanje porabe primarne energije za 29,7 % v primerjavi s projekcijami iz referenčnega scenarija za leto 2030 iz leta 2007. To bi za EU 27 pomenilo skupno vrzel v ambicijah v višini 2,8 % za porabo primarne energije in 3,1 % za porabo primarne energije. Ta vrzel vpliva tudi na stopnjo prizadevanj, potrebno za dosego ambicioznejših ciljnih vrednosti za energijsko učinkovitost. Kot je ugotovljeno v oceni učinka načrta za uresničitev podnebnih ambicij, potrebnih višjih stopenj energijske učinkovitosti najbrž ne bo mogoče doseči s tržnimi silami, sedanjo organizacijo trga in tehnološkim razvojem, zato so potrebna nadaljnja prizadevanja. Po ugotovitvah iz ocene učinka, priložene tej direktivi, bodo morale biti izboljšave energijske učinkovitosti občutno večje od sedanje ravni ambicij, ki znaša 32,5 %. Za višjo raven ambicij je treba močneje spodbujati energijsko učinkovitost povsod, kjer je stroškovno učinkovita, na vseh področjih energetskega sistema in v vseh zadevnih sektorjih, kjer dejavnost vpliva na povpraševanje po energiji, kot so sektorji prometa, vode in kmetijstva. Rešitve za splet vode in energije so še posebej potrebne zaradi naraščanja potreb po vodi ali vse večjega pritiska na vodne vire zaradi podnebnih sprememb. Direktiva o energijski učinkovitosti je pomemben element napredka v smeri podnebne nevtralnosti do leta 2050, v okviru katerega se tudi sama energijska učinkovitost šteje za vir energije. Ključno vlogo energijske učinkovitosti podpira načelo „energijska učinkovitost na prvem mestu“. Priznano je kot vodilno načelo energetske politike Unije in bi ga bilo treba upoštevati v vseh sektorjih, tudi zunaj energetskega sistema, in sicer na vseh ravneh, vključno s finančnim sektorjem. Rešitve na podlagi energijske učinkovitosti bi morale veljati za prvo izbiro pri odločitvah o načrtovanju in naložbah, kadar se določajo nova pravila za ponudbo in druga področja politike. Načelo je bilo priznano za ključni element strategije povezovanja energetskega sektorja. Možnosti za prihranke energije so sicer v vseh sektorjih, poseben izziv pa je povezan s prometom, ki prispeva 30 % porabe končne energije, in stavbami, saj je energijska učinkovitost stavb v 75 % stavbnega fonda v Uniji slaba. Še en pomemben sektor, ki se mu posveča vse več pozornosti, je sektor informacijske in komunikacijske tehnologije, ki prispeva 5–9 % celotne porabe energije na svetu in več kot 2 % vseh emisij. V letu 2018 je poraba energije podatkovnih centrov v Uniji znašala 76,8 TWh. Do leta 2030 naj bi se povečala na 98,5 TWh, kar pomeni 28-odstotno povečanje. To povečanje v absolutnem smislu je mogoče izraziti tudi relativno: v EU so podatkovni centri leta 2018 prispevali 2,7 % odjema električne energije, do leta 2030 pa bo, če se bo razvoj nadaljeval po sedanji krivulji, njihov odjem dosegel 3,21 %. Že v digitalni strategiji Evrope je poudarjena potreba po energijsko zelo učinkovitih in trajnostnih podatkovnih centrih ter ukrepih za preglednost pri telekomunikacijskih operaterjih glede njihovega okoljskega odtisa. Javni sektor je tudi sam pomemben gospodarski akter in prispeva okrog 5–10 % skupne porabe končne energije v Uniji. Skupni delež pogodb o javnem naročilu v Uniji, pripisanih organom centralne ravni države, je po ocenah približno 16 %. V državah članicah se ta delež giblje med 5 % in 86 %. Javne stavbe po ocenah prispevajo okrog 2 % porabe končne energije v Uniji. Možnosti za stroškovno učinkovite prihranke še vedno obstajajo v celotnem javnem sektorju tako pri prenovi obstoječih stavb in upravljanju z energijo v njih kot tudi pri prihodnjem naročanju energijsko učinkovitih stavb, izdelkov in storitev. Industrija je med sektorji, ki so v zadnjem desetletju dosegli občutne izboljšave energijske učinkovitosti. Vendar so še vedno možnosti za stroškovno učinkovite prihranke. Ogrevanje in hlajenje prispevata polovico porabe končne energije, zaradi česar sta največji sektor končne porabe. V tem sektorju obstaja še veliko možnosti za zmanjšanje uporabe energije, pri katerih bi še vedno dosegali potrebne temperature. Ogrevanje in hlajenje imata zato ključno vlogo pri ambiciji Unije za prehod v čisto in ogljično nevtralno gospodarstvo do leta 2050. Veliko si bo treba prizadevati na področju boljše izolacije stavb, možnosti pa so tudi v smislu učinkovitejše oskrbe s potrebno toploto ali hlajenjem. Izgube energije pri pretvarjanju, prenosu in distribuciji energije so lahko precejšnje. Ker ni skupnih metodologij in poročanja, je težko primerjati omrežja, operaterje ali določati merila uspešnosti. V Uniji celo ni enotne opredelitve izgub energije, zato je kakovost podatkov suboptimalna, to pa je treba rešiti. Sektor gospodinjstev prispeva približno četrtino celotne porabe končne energije v Uniji. Ravnanje odjemalcev in državljanov pomembno vpliva na to porabo energije in v direktivi o energijski učinkovitosti je več določb, ki podpirajo krepitev moči državljanov in odjemalcev. Pomanjkanje vidikov odločnega ravnanja odjemalcev in krepitve moči odjemalcev pri spodbujanju energijske učinkovitosti, zlasti na bolj lokalnih ravneh, povzroča nezadostne spodbude za odjemalce, da bi izvedli izboljšave glede energijske učinkovitosti ter rešili težave v zvezi z visokimi vnaprejšnjimi stroški in ločenimi spodbudami. Direktiva o energijski učinkovitosti sicer že daje spodbude za države članice za odpravo energijske revščine, v krizi zaradi COVID-19 pa je prišlo še bolj do izraza, kako nujno je odpraviti energijsko revščino, če želi Unija, kot je bilo dogovorjeno v Socialni zavezi iz Porta, ustvariti socialno Evropo, ki bo skrbela za potrebe vseh svojih državljanov tako, da jim bo omogočala dejavno vlogo v zelenem prehodu, hkrati pa blažila škodljive učinke in ne bo nikogar prezrla. V ospredju bodo ravni energijske revščine v državah članicah, saj si vse več Evropejcev težko privošči dostop do osnovne energije, zlasti ob naraščanju stroškov energije in brezposelnosti. Tudi gospodinjstvom s srednje visokimi dohodki bi lahko grozilo, da se bodo v bližnji prihodnosti znašla v energijski revščini, saj že danes večina gospodinjstev, ki jih je prizadela energijska revščina, spada med gospodinjstva z nižjimi srednje visokimi dohodki. Ugotovljeno je bilo, da je energijska učinkovitost najučinkovitejša rešitev za ublažitev energijske revščine in za odpravo nekaterih morebitnih negativnih učinkov ukrepov oblikovanja cen na distribucijo. Kot zahteva evropski zeleni dogovor, bo direktiva o energijski učinkovitosti skupaj z drugimi pobudami v svežnju „Pripravljeni na 55“, zlasti Socialnim skladom za podnebje, ponudila rešitve za dvojni izziv in oba izziva, tako podnebje kot socialne potrebe, spremenila v priložnost. V tej zvezi bodo spremembe pripomogle h krepitvi direktive o energijski učinkovitosti, da bo lahko bolje odpravljala preostale tržne ovire in nedelovanje trga, saj bo upoštevala širše cilje evropskega zelenega dogovora, katerega namen je, da ne bo nihče prezrt in da bo doseženo trajnostno gospodarstvo. Predlog bo tako okrepil različne določbe direktive o energijski učinkovitosti in zagotovil, da bo čim bolje prispevala k višjemu podnebnemu cilju ambicije zmanjšanja emisij toplogrednih plinov do leta 2030 za najmanj 55 %, kot je določeno v načrtu za uresničitev podnebnih ciljev. • Skladnost z veljavnimi predpisi s področja zadevne politike Predlog je del širšega okvira politik energijske učinkovitosti, ki obravnava možnosti za energijsko učinkovitost na konkretnih področjih politike, med drugim na področju stavb (Direktiva 2010/31/EU (direktiva o energijski učinkovitosti stavb)), izdelkov (Direktiva 2009/125/ES, Uredba (EU) 2017/1369 in Uredba (EU) 2020/740) ter uredbe o upravljanju (Uredba (EU) 2018/1999). Te politike so zelo pomembne za doseganje prihrankov energije pri nadomeščanju izdelkov ali gradnji ali obnovi stavb. Predlog je usklajen s predlogom za revizijo direktive o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov. S tem predlogom za prenovitev direktive o energijski učinkovitosti se vzpostavlja okvir za druge politike energijske učinkovitosti, saj se v njem določajo ciljne vrednosti za energijsko učinkovitost ter glavni medsektorski in konkretnejši ukrepi. Njegov cilj so prihranki energije v javnem sektorju, tudi z obveznostjo vsakoletne obnove javnih stavb in z upoštevanjem energijske učinkovitosti pri nabavi blaga, storitev, gradenj in stavb. Njegova posebna usmeritev na javne stavbe dopolnjuje direktivo o energijski učinkovitosti stavb, ki določa standarde in posebne tehnične obveznosti v zvezi s stavbami. Javni sektor služi širši javnosti, tudi ranljivim strankam in strankam, ki jim grozi energijska revščina, s čimer zagotavlja, da v skladu s cilji evropskega zelenega dogovora ni nihče prezrt. Poseben poudarek na javnem sektorju v direktivi o energijski učinkovitosti je bistvenega pomena, da bo lahko za zgled pri spodbujanju energijske učinkovitosti. Komisija je začela izvajati pregled direktive o energijski učinkovitosti stavb, da bi podala predlog do konca leta 2021. Čeprav trenutno še ni mogoče povedati, kakšen bo rezultat pregleda, ta predlog spoštuje posebno vlogo direktive o energijski učinkovitosti stavb pri postavljanju zahtev za stroškovno optimalno energijsko učinkovitost stavb, hkrati pa krepi določbe direktive o energijski učinkovitosti, ki se nanašajo na zgledno vlogo javnih organov, zlasti glede stavb (člena 5 in 6) in javnega naročanja (člen 7), kar daje potrebni horizontalni okvir za ukrepanje.

Direktiva o energijski učinkovitosti vzpostavlja okvir za načrtovanje ogrevanja in hlajenja v smislu ugotavljanja možnosti za energijsko učinkovitost in energijo iz obnovljivih virov s strani držav članic. Določa tudi politike spremljanja in ukrepe za izkoriščanje teh možnosti. Te politike in ukrepi neposredno podpirajo doseganje ciljne vrednosti glede obnovljivih virov energije v ogrevanju in hlajenju iz člena 24 direktive o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov. Npr. revidirana opredelitev učinkovitega daljinskega ogrevanja in hlajenja (člen 2(43) direktive o energijski učinkovitosti) bi neposredno spodbudila uvedbo energije iz obnovljivih virov v daljinskem ogrevanju in hlajenju, ti podcilji pa bi v obratno smer prispevali k doseganju ciljev glede energijske učinkovitosti iz direktive o energijski učinkovitosti. Poleg tega bodo ukrepi načrtovanja za ogrevanje in hlajenje na podlagi direktive o energijski učinkovitosti usklajeni s časovnico nacionalnih energetskih in podnebnih načrtov. To omogoča večjo usklajenost med nacionalnimi energetskimi in podnebnimi načrti, celovitimi ocenami ter ocenami možnosti energije iz obnovljivih virov in uporabe odpadne toplote in hladu v sektorju ogrevanja in hlajenja v skladu s členom 15(7) direktive o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov. Podrobnosti o poročanju o različnih določbah direktive o energijski učinkovitosti so določene v uredbi o upravljanju (Uredba (EU) št. 2018/1999). Na podlagi te uredbe mora vsaka država članica pripraviti celovit desetletni nacionalni energetski in podnebni načrt za obdobje 2021–2030, v katerem med drugim predstavi, kako bo prispevala k ciljni vrednosti za energijsko učinkovitost za leto 2030. V uredbi o upravljanju so tudi posebne zahteve za določitev ciljnih vrednosti za energijsko učinkovitost, obveznosti poročanja, spremljanja napredka in popravljalnih ukrepov, ki se izvedejo v primeru nezadostnih ambicij in napredka. Učinke sprememb v tej direktivi bo treba analizirati, za to pa bodo morda potrebne poznejše spremembe uredbe o upravljanju, da bi zagotovili usklajenost teh dveh pravnih aktov. Nove določbe, zlasti tiste v zvezi z določanjem nacionalnih okvirnih prispevkov, mehanizmi za zapolnitev vrzeli in obveznostmi poročanja, bi bilo treba prenesti in uskladiti z uredbo o upravljanju, potem ko bo revidirana, da ne bi prihajalo do prekrivanja zahtev. Nekatere določbe uredbe o upravljanju bo morda treba tudi ponovno oceniti glede na spremembe, predlagane v tej direktivi. Direktiva o energijski učinkovitosti je povezana z drugo zakonodajo na področju energijske učinkovitosti, tj. direktivo o energijski učinkovitosti stavb, direktivo Unije o okoljsko primerni zasnovi ter uredbah Unije o označevanju z energijskimi nalepkami in označevanju pnevmatik. Ti instrumenti določajo minimalne standarde učinkovitosti, vendar ne zahtevajo pospešitve zamenjav ali odločitve za učinkovitejše rezultate, ki bi bili višji od najnižje vrednosti. Glavna mehanizma, ki sta državam članicam na voljo za spodbujanje njihovih prihrankov energije, ki bi presegali naravno stopnjo, za izpolnitev zahtev iz direktive o energijski učinkovitosti, sta spodbujanje nadomeščanja energijsko neučinkovitih naprav in spodbujanje učinkovitejših odločitev. Vsak instrument sicer obravnava drugačne vidike energijske učinkovitosti, vendar v končni fazi vodijo k istemu cilju, tj. boljši energijski učinkovitosti in doseganju splošne ciljne vrednosti Unije za energijsko učinkovitost. Direktiva o energijski učinkovitosti na drugih področjih dopolnjuje drugo zakonodajo, da bi dala večji poudarek energijski učinkovitosti in tako povečala skupno količino prihrankov energije, npr. z ukrepi za javno naročanje, energetska omrežja ter ogrevanje in hlajenje. • Skladnost z drugimi politikami Unije Spremembe arhitekture politike v direktivi o energijski učinkovitosti so povezane z obstoječimi in načrtovanimi politikami in ukrepi, med drugim z mehanizmi in ukrepi oblikovanja in neoblikovanja cen. Direktiva o energijski učinkovitosti, ki odpravlja obstoječe tržne ovire, ki hromijo energijsko učinkovitost, je povezana z uvedbo trgovanja z emisijami za goriva, ki se uporabljajo v stavbah, to pa bo skrajšalo čas povrnitve naložb v energijsko učinkovitost in izboljšalo gospodarsko upravičenost ukrepov za energijsko učinkovitost povsod po Uniji. Načrtu za uresničitev podnebnih ciljev je pokazal, da je za stroškovno najučinkovitejšo pot do doseganja cilja zmanjšanja izpustov toplogrednih plinov za 55 % potrebna kombinacija regulativnih posegov in oblikovanja cen ogljika. Ravnovesje med oblikovanjem cen ogljika in regulativnimi politikami je bistvenega pomena za dosego višjega podnebnega cilja na stroškovno učinkovit način, pri katerem bi hkrati ublažili učinke prenašanja stroškov zmanjševanja emisij zlasti na ranljive potrošnike in končne porabnike. Obenem bo trgovanje z emisijami ustvarilo dodatne prihodke od dražb pravic do emisij, ki jih bo mogoče porazdeliti med državami članicami in znotraj držav članic za podporo ranljivim in energijsko revnim končnim porabnikom pri plačevanju računov za energijo in prenovi stavb. Sveženj „Pripravljeni na 55“ združuje ustrezne instrumente politike, ki lahko prispevajo k cilju zmanjšanja emisij toplogrednih plinov za 55 %, njegov namen pa je, da to doseže usklajeno in sorazmerno z drugimi uredbami in direktivami. To velja predvsem za direktivo o energijski učinkovitosti, direktivo o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov, sistem EU za trgovanje z emisijami, uredbo o porazdelitvi prizadevanj, rabo zemljišč, spremembo rabe zemljišč in gozdarstvo, obdavčitev energije ter standarde emisij CO2 za vozila. Priznano je bilo, da je usklajenost med različnimi pobudami v okviru svežnja „Pripravljeni na 55“ ključnega pomena za zagotovitev, da bodo različni instrumenti politike, tudi direktiva o energijski učinkovitosti, čim učinkoviteje prispevali k doseganju višje ciljne vrednosti 55 %. Te politike EU prispevajo k doseganju ciljev direktive o energijski učinkovitosti zlasti glede ciljne vrednosti za energijsko učinkovitost. Cilji in ukrepi iz direktive o energijski učinkovitosti bodo zagotovili učinkovitejše medsebojne povezave in sinergije z drugimi politikami Unije. Direktiva o energijski učinkovitosti ima pomembne medsebojne povezave z direktivo o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov, predvsem glede ogrevanja in hlajenja, ki tudi prispevata k doseganju cilja iz strategije povezovanja energetskega sektorja. Direktiva o energijski učinkovitosti daje okrepljen okvir za načrtovanje v smislu prepoznavanja možnosti za energijsko učinkovitost in energijo iz obnovljivih virov pri ogrevanju in hlajenju ter določa, da morajo države članice izvajati politike in ukrepe za izkoriščanje teh možnosti. Te politike in ukrepi neposredno podpirajo doseganje ciljne vrednosti glede energije iz obnovljivih virov v ogrevanju in hlajenju iz člena 23 direktive o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov. Obratno pa te ciljne vrednosti prispevajo k doseganju ciljev glede energijske učinkovitosti iz člena 23 direktive o energijski učinkovitosti in celotne direktive o energijski učinkovitosti. Sistem EU za trgovanje z emisijami določa najvišjo vrednost za emisije toplogrednih plinov, ki se sčasoma znižuje. Uredba o porazdelitvi prizadevanj določa zavezujoče letne ciljne vrednosti za emisije toplogrednih plinov za države članice, namenjene emisijam toplogrednih plinov v sektorjih, ki niso zajeti v sistemu EU za trgovanje z emisijami, med drugim stavb, prometa in kmetijstva. Spodbuja skladnost z direktivo o energijski učinkovitosti, zlasti z obveznostjo prihrankov energije. Zahteva po dodatnosti v okviru obveznosti prihrankov energije daje državam članicam spodbude za izvajanje nacionalnih politik in ukrepov, ki presegajo najnižje ravni energijske učinkovitosti stavb, določene na ravni Unije (npr. strožji nacionalni gradbeni predpisi in programi za spodbujanje uporabe gospodinjskih aparatov višjih razredov). Ukrepi oblikovanja cen, kot je sistem EU za trgovanje z emisijami, in direktiva o obdavčitvi energije delajo naložbe v energijsko učinkovitost finančno privlačnejše, toda ne odpravljajo tržnih ovir, zaradi katerih so ravni naložb suboptimalne. Zato sicer dopolnjujejo zakonodajo o energijski učinkovitosti, vendar je ne nadomeščajo. Dokler ne bodo začeli v celoti učinkovati vsi ukrepi in ciljne vrednosti, predlagani v svežnju „Pripravljeni na 55“ in rešili evropske državljane odvisnosti od fosilnih goriv in vse višjih stroškov energije, lahko nekateri ukrepi v prehodnem obdobju povzročijo občutne distribucijske učinke. Razširitev sistema EU za trgovanje z emisijami na sektor stavb in prometni sektor bo po pričakovanjih povzročila rast cen energije, ker bodo dobavitelji goriv stroške zmanjševanja emisij verjetno prenesli na odjemalce, zato lahko prizadene ranljive odjemalce in končne porabnike, ki so odvisni od fosilnih goriv, ali ljudi, ki jim grozi energijska revščina. Ciljno usmerjeni ukrepi za lažji prehod na evropski in na nacionalni ravni. V svežnju „Pripravljeni na 55“so predlagani posebni ukrepi v okviru direktive o energijski učinkovitosti in nov finančni instrument na podlagi prihodkov iz novega sistema za trgovanje z emisijami, ki bodo ublažili učinek rasti stroškov na odjemalce zaradi uvedbe cene ogljika v sektorju cestnega prevoza in stavbnem sektorju. Ključno je zagotoviti, da se bodo naložbe v energijsko učinkovitost izvajale med najranljivejšimi v naših družbah. K blažitvi teh učinkov lahko pripomorejo podporni ukrepi za krepitev obveznosti prihrankov energije ter za krepitev moči in zaščito ranljivih odjemalcev, gospodinjstev, ki jih je prizadela ali jim grozi energijska revščina, in, če je ustrezno, ljudi v socialnih stanovanjih. Učinek predlaganih ukrepov v okviru direktive o energijski učinkovitosti in novo orodje na podlagi trgovanja z emisijami v novih sektorjih bosta skupaj učinkovito in v duhu solidarnosti pomagala pri odpravljanju morebitnih negativnih socialnih učinkov. Prihodki od sistema EU za trgovanje z emisijami, tudi od trgovanja z emisijami v novih sektorjih, bodo še naprej na voljo državam članicam tudi za financiranje ukrepov za izboljšanje energijske učinkovitosti, sistemov daljinskega ogrevanja in izolacije ali za finančno podporo gospodinjstvom z nizkimi ali srednje visokimi dohodki. Za odpravo socialnih učinkov trgovanja z emisijami v teh dveh novih sektorjih stavb in cestnega prevoza se ustanavlja Socialni sklad za podnebje (v nadaljnjem besedilu: Sklad). Da bi zagotovili, da bo proračun Unije zmogel dodatne odhodke za Sklad, Komisija vzporedno s to uredbo o skladu podaja predloga za spremembo uredbe o večletnem finančnem okviru za obdobje 2021–2027 in Sklepa Sveta (EU, Euratom) 2020/2053 (sklep o virih lastnih sredstev). Proračunu Unije se bo pripisal zlasti del prihodkov od trgovanja z emisijami v cestnem prevozu in stavbah. Sklad bi moral državam članicam zagotavljati finančna sredstva za podpiranje njihovih ukrepov in naložb, namenjenih večji energijski učinkovitosti stavb, izboljšavam energijske učinkovitosti, prenovi stavb ter razogljičenju ogrevanja in hlajenja stavb, vključno z vključitvijo proizvodnje energije iz obnovljivih virov ter financiranjem brezemisijske in nizkoemisijske mobilnosti. Države članice bi lahko razmislile tudi o začasni neposredni podpori ranljivim gospodinjstvom skupaj z naložbami v pospešitev nadaljnjih strukturnih sprememb. Poleg tega so v skladu s strategijo „val prenove“ finančna sredstva Unije za podpiranje naložb v energijsko učinkovitost in prenovo stavb, ki bodo pomagale odpraviti ali preprečiti energijsko revščino, na razpolago v novih in obstoječih programih večletnega finančnega okvira in instrumenta „Next Generation EU“. Še en ključni vir financiranja naložb v energijsko učinkovitost je zagotovljen z mehanizmom za okrevanje in odpornost, v katerem bo državam članicam na razpolago skupno 672,5 milijarde EUR nepovratnih sredstev in posojil. V okviru skupne ciljne vrednosti 37 % finančnih sredstev mehanizma za okrevanje in odpornost, ki bodo namenjena za podnebne ukrepe, nameravajo države članice precejšnje zneske porabiti za naložbe v prenovo stavb v skladu s smernicami Evropske komisije, ki bodo namenjene zlasti stavbam z najslabšo energijsko učinkovitostjo in energijsko revnim gospodinjstvom. Iz sredstev kohezijske politike, pri katerih je skupna podnebna ciljna vrednost 30 %, in s tematsko osredotočenostjo na cilj politike 2 se bo pomemben delež proračuna Unije še naprej namenjal naložbam v energijsko učinkovitost in prenovo stavb, program InvestEU pa bo preko posebnih finančnih instrumentov in tehnične pomoči, zlasti instrumenta ELENA, v ustreznem obsegu pritegnil zasebne in javne naložbe v državah članicah. Cilj Sklada za pravični prehod s skupnim proračunom v višini 17,5 milijarde EUR bo ublažiti socialne in gospodarske stroške prehoda v podnebno nevtralno gospodarstvo, tudi z naložbami v energijsko učinkovitost in prenovo stavb, ki bodo prinesla dvojno korist ustvarjanja lokalnih delovnih mest in trajnega odpravljanja energijske revščine. Programi s centralnim upravljanjem, kot je LIFE ali Obzorje Evropa, bodo pri financiranju dajali prednost podpiranju pravičnega in zelenega prehoda v skladu s konkretnimi cilji programov in njihovo naravo, tj. tako, da bodo namenjeni tehnologiji in tržnim inovacijam ter razvoju dobrih praks pri izvajanju politike energijske učinkovitosti. Zakonodaja EU o izpustih CO2 iz cestnih vozil proizvajalcem nalaga, da v novih vozilih iz svojega prodajnega programa zmanjšajo povprečne izpuste CO2 iz izpušne cevi. Sprejeti sta bili uredbi za težka gospodarska vozila ter za osebna in lahka gospodarska vozila. Ti uredbi pomenita, da morajo proizvajalci uvesti tehnologijo za izboljšanje energijske učinkovitosti vozil (npr. z zmanjšanjem njihovega aerodinamičnega ali kotalnega upora ali z učinkovitejšim pogonskim sistemom) ali pa uporabiti vir energije z zmanjšanimi emisijami CO2 pri uporabi. Prehod na popolnoma električni pogonski sistem preprečuje izgube energije iz motorja z notranjim zgorevanjem in ima za posledico zelo majhno porabo končne energije na km. Zmanjšanje uporabe energije v prometnem sektorju zaradi zakonodaje o izpustih CO2 iz vozil je upoštevano v količinski določitvi skupne ciljne vrednosti EU za energijsko učinkovitost. Direktiva o energijski učinkovitosti bo ustvarila sinergije z ukrepi iz strategije za trajnostno in pametno mobilnost. Državam članicam bo v celoti prepustila prožnost in prosto presojo glede izbire ukrepov za zmanjšanje uporabe energije v prometu, hkrati pa bo zagotovila spodbude za uvajanje ukrepov energijske učinkovitosti v prometnem sektorju. Direktiva o energijski učinkovitosti dopolnjuje tudi akcijski načrt za krožno gospodarstvo. Zasnova izdelkov in infrastrukture za daljše obdobje ali ponovna uporaba in recikliranje surovin prinaša manjšo porabo energije in izpuste toplogrednih plinov v življenjskem ciklu izdelkov in infrastrukture. V pobudi „val prenove“ je poudarek na zagotavljanju, da bodo stavbe v Evropi bolj energijsko učinkovite, manj ogljično intenzivne skozi ves življenjski cikel in bolj trajnostne. Načela krožnega gospodarstva lahko pomagajo pri zmanjšanju onesnaževanja in z materiali povezanih emisij toplogrednih plinov pri obnovi stavb. 2. PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST • Pravna podlaga

Predlog temelji na členu 194(2) Pogodbe o delovanju Evropske unije, ki je pravna podlaga za ukrepe na področju energije. Cilj predlaganih ukrepov je izboljšanje energijske učinkovitosti v vseh sektorjih in v celotni energetski verigi, tako da so namenjeni doseganju enega od ciljev iz člena 194, namreč spodbujanja energijske učinkovitosti in prihrankov energije v skladu s členom 194(1)(c). Pogodba vsebuje posebno pravno podlago za energetiko, zato je njena uporaba primerna. • Subsidiarnost (za neizključno pristojnost) V tem predlogu je obravnavano načelo subsidiarnosti, ker Unija nima izključne pristojnosti na področju energetske politike. Predlog temelji na vse večjem pomenu energijske učinkovitosti kot političnega in gospodarskega izziva ter njeni prepletenosti s področji politike, kot so zanesljiva oskrba z energijo, podnebne spremembe, notranji trg ter gospodarski in družbeni razvoj. Potreba po ukrepanju EU Ukrepanje EU je torej upravičeno zaradi načela subsidiarnosti v skladu s členom 191 PDEU, saj usklajevanje na evropski ravni dejansko krepi energetsko varnost ter okoljske in podnebne koristi. Osnovni problemi, ki povzročajo primanjkljaj prihrankov energije (v primerjavi z najboljšo možno ravnjo z vidika družbe), so povsod po EU enaki in se pojavljajo povsod. Ukrepanje na ravni Unije je potrebno, da bi zagotovili, da bodo države članice prispevale k doseganju zavezujoče ciljne vrednosti EU za energijsko učinkovitost ter da bo ta ciljna vrednost dosežena skupaj in stroškovno učinkovito. Države članice morajo same opredeliti, kako ambiciozen cilj si bodo zastavile, vključno s krivuljami, ki ustrezajo nacionalnim okoliščinam in razmeram. Načelo subsidiarnosti je spoštovano zaradi narave instrumenta in dejstva, da ciljna vrednost za energijsko učinkovitost na nacionalni ravni ni zavezujoča. Države članice bodo ob upoštevanju nacionalnih razmer in posebnosti obdržale enako stopnjo prožnosti v smislu izbire svoje kombinacije politik, sektorjev in pristopa za dosego zahtevanih prihrankov energije do leta 2030. Glede na višjo podnebno ciljno vrednost bodo ukrepi Unije dopolnili in okrepili nacionalne in lokalne v smeri večjega prizadevanja za energijsko učinkovitost. Že v uredbi o upravljanju je predvidena obveznost Komisije, da ukrepa v primeru premajhnih ambicij držav članic za doseganje ciljnih vrednosti Unije, s čimer se dejansko formalno priznava bistvena vloga ukrepanja Unije v tej zvezi, ukrepanje EU pa je tako upravičeno na podlagi načela subsidiarnosti v skladu s členom 191 PDEU. Osnovni problemi, ki povzročajo primanjkljaj prihrankov energije (v primerjavi z najboljšo možno ravnjo z vidika družbe), so povsod po Uniji enaki in se pojavljajo povsod. Glede na zunanje stroške porabe energije (npr. emisije toplogrednih plinov, izpusti onesnaževal, energetska varnost) bodo ukrepi za večjo energijsko učinkovitost in manjšo porabo energije verjetno prinesli koristi onstran nacionalnih meja. Pri čezmejnih problemih ukrepanje držav članic verjetno ne bo prineslo najboljših rezultatov. Spričo višje podnebne ciljne vrednosti, zaradi katere je potrebna višja ciljna vrednost za energijsko učinkovitost, je treba nacionalne in lokalne ukrepe dopolniti in okrepiti z ukrepi Unije. Poleg tega se načelo subsidiarnosti spoštuje zaradi narave instrumenta in dejstva, da ciljna vrednost za energijsko učinkovitost na nacionalni ravni ni zavezujoča. Države članice bodo upoštevanju nacionalnih razmer in posebnosti obdržale enako stopnjo prožnosti v smislu izbire svoje kombinacije politik, sektorjev in pristopa za dosego zahtevanih prihrankov energije do leta 2030. Toda energetika je področje politik, na katerem so potrebne visoke naložbe. Z usklajenim pristopom na ravni Unije je mogoče ustvariti zaupanje, zanesljivost in nepretrganost ter tako povečati verjetnost naložb in sodelovanja različnih akterjev. S politikami na ravni Unije je mogoče doseči tudi pravičen in pošten prehod za države in regije z gospodarstvom, ki bi ga lahko občutno prizadele spremembe v industrijski strukturi ali zaposlovanju zaradi energetskega prehoda v smeri razogljičenja. Poleg tega usklajeno ukrepanje na ravni Unije omogoča boljše upoštevanje različnih možnosti za ukrepanje, ki jih imajo države članice. Do zunanjih stroškov pride, če zaradi proizvodnje ali porabe blaga ali storitve nastanejo stroški (negativni učinki) za tretjo stran. Dodana vrednost EU Politike energijske učinkovitosti so bistven mehanizem za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov ter prispevajo k okoljskim, gospodarskim in socialnim koristim, kot so boljša kakovost zraka, nižji računi za energijo in boljše zdravje. Ciljne vrednosti Unije na področju energije in podnebja z leto 2030 so skupne ciljne vrednosti. Glede na to imajo usklajene politike Unije več možnosti za to, da do leta 2050 preobrazijo Unijo v podnebno nevtralno celino. Skupen pristop je najučinkovitejši način za zagotovitev izpolnjevanja mednarodnih zavez. Konkretne ukrepe za zmanjšanje porabe energije je treba izvesti na ravni držav članic. Kljub temu je za te ukrepe potreben učinkovit okvir na ravni Unije. Usklajen in harmoniziran pristop na ravni Unije bo omogočili in okrepil ukrepe držav članic ter zagotovil štiri temeljne svoboščine. Skupen pristop na ravni Unije bo npr. pripomogel k nastanku večjih trgov za evropske dobavitelje, delavce in blago ter zagotovil, da se bodo uporabljala enaka pravila. To bo zaščitilo in okrepilo konkurenco. Skupen pristop na ravni Unije bo omogočil potrošnikom, da bodo povsod v Uniji uživali enake temeljne pravice ter prejemali primerljive in razpoznavne informacije. Skupen pristop Unije k energijski učinkovitosti bo omogočil reševanje posebnih skupnih izzivov, kot je potreba po blažitvi energijske revščine. Kot so pokazale izkušnje z izvajanjem direktive o energijski učinkovitosti, je skupen okvir Unije socialno pravičen, zmanjšuje stroške, povečuje koristi notranjega trga in omogoča nacionalnim oblikovalcem politik, da se učijo drug od drugega. Direktiva o energijski učinkovitosti učinkovito dopolnjuje druge nacionalne ukrepe in ukrepe Unije ter pospešuje njihovo delovanje. Politike, sprejete na ravni Unije, odražajo tesne medsebojne povezave področij politike podnebnih sprememb, zanesljive oskrbe z energijo, trajnostnosti, okolja, notranjega trga ter družbenega in gospodarskega razvoja. Pri odločanju o politikah in njihovem izvajanju je zato mogoče upoštevati učinke na enotni trg v zvezi z gospodarsko rastjo, naložbami in ustvarjanjem novih delovnih mest. To je podprla projektna skupina za spodbuditev prizadevanj držav članic za dosego ciljnih vrednosti za energijsko učinkovitost za leto 2020, ki je pozvala k vzpostavitvi trdnega, ciljno usmerjenega in skupnega okvira politike energijske učinkovitosti, ki bi pritegnil potrebne naložbe in zagotovil, da bodo prihranki energije doseženi na pravičen in pošten način. Poleg tega enotni trg Unije močno spodbuja stroškovno učinkovitost pri doseganju zmanjšanja emisij toplogrednih plinov. Skupno ukrepanje na ravni Unije bo zagotovilo, da bodo cilji politike doseženi skupaj ob najnižjih možnih stroških. Da bi torej splošne ciljne vrednosti dosegli skupaj, lahko usklajeno ukrepanje na ravni Unije omogoči in okrepi prizadevanja na nacionalni ravni z zagotovitvijo bolj harmoniziranega pristopa, pripomore k ustvarjanju obsežnejših trgov za evropske dobavitelje ter zagotovi, da bodo zanje veljale iste obveznosti in pravila. Okvir na ravni Unije bo tudi zagotovil večjo gotovost za vlagatelje. Na celotnem trgu bo dal splošen zagon naložbam v energijsko učinkovitejše izdelke vseh vrst. Opredelitev ciljev Unije in nacionalnih ciljev jasno kaže, koliko prizadevanj se pričakuje na področju energijske učinkovitosti, in pomaga pri opredelitvi velikosti trga za energijsko učinkovite izdelke in storitve. To bo dobaviteljem in proizvajalcem dalo znamenje, da si morajo v tem pogledu bolj prizadevati za razvoj izdelkov. Za doseganje energijske učinkovitosti ob hkratni krepitvi moči odjemalcev so potrebne smiselne, točne in razumljive informacije o uporabi energije in z njo povezanih stroških, enostaven dostop do konkurenčnega trga gradbenega materiala (okna, izolacija itd.), rešitev za ogrevanje in hlajenje ter drugih izdelkov, ki pripomorejo k izboljšanju energijske učinkovitosti. Potrebni so sektorski ukrepi, npr. za sektor ogrevanja in hlajenja, ki bi zagotovili ustrezno pozornost sektorjem, v katerih je treba doseči največje zmanjšanje emisij toplogrednih plinov. Harmonizirano načrtovanje zagotavlja primerljivo kakovost nacionalnih politik in ukrepov. Zagotavlja tudi, da bodo na razpolago strukturirane informacije o sektorskih ciljih in načrtih v državah članicah, ter tako pomaga državam članicam in tržnim subjektom pri načrtovanju dejavnosti. Pri ogrevanju in hlajenju pomaga zagotavljati dovolj velik trg s skupnimi standardi za dobavitelje visoko učinkovite opreme za daljinsko ogrevanje in soproizvodnjo, s čimer bo znižala stroške in dobavitelje spodbudila k inovacijam in izboljšanju ponudbe.

Z ukrepanjem na ravni Unije je mogoče premagati več ovir za javne in zasebne naložbe, pri tem pa odpraviti pomanjkanje usklajevanja med različnimi organi za izdajo dovoljenj na nacionalni ravni in spodbuditi upravne zmogljivosti za izvajanje čezmejnih projektov in shem podpore. V direktivi o energijski učinkovitosti je v bistvu postavljen krovni cilj povečanja energijske učinkovitosti, večina ukrepov za dosego tega cilja pa je prepuščena državam članicam. Uporaba načela „energijska učinkovitost na prvem mestu“ prepušča državam članicam prožnost. Direktiva o energijski učinkovitosti določa zavezujoče ciljne vrednosti za energijsko učinkovitost na ravni Unije, ne določa pa zavezujočih ciljnih vrednosti na nacionalni ravni z vidika leta 2020 in 2030. Države članice bi morale svoj prispevek k skupnemu doseganju ciljne vrednosti Unije za energijsko učinkovitost določiti ob upoštevanju formule iz direktive o energijski učinkovitosti. Obveznost letnega zmanjšanja porabe energije v javnem sektorju bo zagotovila, da bo javni sektor opravil svojo zgledno vlogo, države članice pa bodo obdržale celotno prožnost glede izbire ukrepov za izboljšanje energijske učinkovitosti, s katerimi bodo dosegle zahtevano zmanjšanje porabe končne energije. Poleg tega bo v direktivi o energijski učinkovitosti še naprej navedena potrebna letna stopnja prenove v zvezi s tlorisno površino stavb. Področje uporabe te obveznosti je razširjeno na stavbe v lasti vseh javnih organov na ozemlju države članice. Ta ukrep zagotavlja, da bodo države članice še naprej dajale zgled z nadgradnjo energijske učinkovitost stavb na svojih področjih, hkrati pa bodo imele še naprej prožnost glede izbire ukrepov. Poleg tega bo direktiva o energijski učinkovitosti dala potreben okvir za zagotovitev visoke energijske učinkovitosti izdelkov, storitev, gradbenih del in stavb, ki jih kupujejo javni organi, in, kjer je ustrezno, za upoštevanje širših vidikov trajnostnosti, socialnih in okoljskih vidikov ter vidikov krožnega gospodarstva. Harmoniziran pristop, tudi z upoštevanjem vidikov energijske učinkovitosti v razpisnem postopku, bo ohranjal konkurenco, zagotavljal dolgoročne in stroškovno učinkovite prihranke energije in omogočal nadaljnje ustvarjanje obsežnejših trgov. Direktiva o energijski učinkovitosti bo prihranke energije razširila s povečanjem stopnje varčevanja. Države članice bi morale še naprej dosegati prihranke energije z ukrepi politike v vseh sektorjih. Ker je obveznost prihrankov energije učinkovit ukrep za izboljšanje energijske učinkovitosti v različnih sektorjih, je tudi učinkovito orodje za podporo držav članic pri blažitvi energijske revščine. Zato bodo morale države članice zaradi obveznosti prihrankov energije dosegati posamično izračunan delež skupnih prihrankov energije, potrebnih za ranljive odjemalce in končne porabnike, ljudi, ki jih je prizadela energijska revščina in, če je ustrezno, ljudi, ki živijo v socialnih stanovanjih. Harmoniziran pristop lahko prispeva k pravičnemu energetskemu prehodu za vse evropske državljane. Obveznost prihrankov energije ohranja celotno prožnost za države članice glede vrst ukrepov politike, njihovega obsega, področja uporabe in vsebine. Direktiva o energijski učinkovitosti bo zagotovila enako raven osnovnih pogodbenih pravic za vse evropske državljane glede ogrevanja, hlajenja in sanitarne tople vode. Medtem ko bo direktiva o energijski učinkovitosti zahtevala izvajanje nekaterih osnovnih pogodbenih pravic odjemalcev, nacionalne kompetence ne bodo omejene. Enaki konkurenčni pogoji povsod po EU so potrebni tudi glede obveščanja potrošnikov in dejavnosti ozaveščanja. Države članice morajo sprejeti ustrezne ukrepe, konkretna zasnova takih ukrepov pa je še naprej prepuščena njihovi presoji. Učinki gospodarske in zdravstvene krize po vsej Uniji kažejo, da je harmoniziran pristop potreben tudi za krepitev moči in zaščito ranljivih odjemalcev in končnih porabnikov ter tistih, ki jih je prizadela energijska revščina. Da bi zagotovili enako raven varstva in krepitve moči, se z direktivo o energijski učinkovitosti zahteva izvajanje in financiranje ukrepov izboljšanja energijske učinkovitosti kot prednostne naloge pri teh ljudeh, to pa bo tudi v pomoč državam članicam pri blažitvi distribucijskih učinkov. Zadevne ukrepe držav članic bo podpirala mreža strokovnjakov, ki bi jo treba vzpostaviti v vseh državah članicah. V direktivi se zahtevajo obvezni energijski pregledi velikih podjetij, saj so prihranki energije v njih lahko precejšnji, države članice pa bodo še naprej imele prožnost pri oblikovanju programov za spodbujanje energijskih pregledov MSP. Glede sektorja ogrevanja in hlajenja države članice ohranjajo pristojnosti za izvajanje celovitih ocen možnosti za soproizvodnjo z visokim izkoristkom in učinkovito daljinsko ogrevanje in hlajenje ter lahko odobrijo izjeme na področju izrabe odpadne toplote s soproizvodnjo z visokim izkoristkom ali z zagotovitvijo omrežja za daljinsko ogrevanje in hlajenje. Direktiva o energijski učinkovitosti bo državam članicam omogočila uvedbo ukrepov in postopkov za promocijo obratov za soproizvodnjo. Da bi prispevale k nastanku enotnega trga, bi morale vse države članice, nacionalni regulativni organi ter operaterji prenosnih in distribucijskih sistemov uporabljati načelo „energijska učinkovitost na prvem mestu“ in odpraviti vse regulativne, tehnične in neregulativne ukrepe za izboljšanje energijske učinkovitosti pri obratovanju energetskih omrežij. Oblikovanje trga energetskih storitev za zagotovitev razpoložljivosti ponudbe energetskih storitev in povpraševanja po njih bi bilo še naprej prepuščeno prosti presoji držav članic. Direktiva o energijski učinkovitosti bi ohranila prožnost za države članice, da ukrepajo glede ugotavljanja in odpravljanja regulativnih in neregulativnih ovir za izboljšanje energijske učinkovitosti. Države članice in regije bi spodbujali, da v celotnem obsegu izkoristijo strukturne in investicijske sklade in druge instrumente financiranja za spodbuditev naložb v ukrepe izboljšanja energijske učinkovitosti ter blažitev energijske revščine in distribucijskih učinkov na ranljive odjemalce in končne porabnike, na ljudi, ki jih je prizadela energijska revščina, in na tiste, ki živijo v socialnih stanovanjih. Predlog je zato skladen z načelom subsidiarnosti. • Sorazmernost Na podlagi priložene ocene učinka in v skladu z načelom sorazmernosti predlagane spremembe na splošno ne presegajo tistega, kar je potrebno, da bi dosegli cilj višje ambicije energijske učinkovitosti glede na zvišano ciljno vrednost za leto 2030. Kar zadeva ciljne vrednosti za energijsko učinkovitost, so spremembe sorazmerne z zahtevano ambicijo Unije v skladu z višjo podnebno ciljno vrednostjo najmanj 55-odstotnega zmanjšanja emisij toplogrednih plinov, kot je predlagano v načrtu za uresničitev podnebnih ciljev. V več spremembah je za javne uprave določena posebna ciljna vrednost za prihranke energije na nekaterih področjih (javni sektor in energijska revščina), ki bodo na splošno sorazmerne. Glede obveznosti prihrankov energije za javni sektor so javni organi (javni naročniki) opredeljeni v Direktivi 2014/24/EU (direktiva o javnem naročanju). Države članice bi morale vzpostaviti podatkovno zbirko javnih organov vključno z njihovo letno porabo energije. Pri predlagani obveznosti zmanjšanja porabe energije imajo države članice precejšnjo prožnost glede tega, kje in kako bi bilo mogoče doseči prihranke energije. Glede na stroške in koristi, ki bi jih prineslo izvajanje ukrepov za prihranke energije, se ta dejavnost šteje za učinkovito in ne pretirano. Cilj predloga je tudi podati rešitve za distribucijske učinke razširitve trgovanja z emisijami na stavbe in promet. Določitev opredelitev in obveznosti zlasti v zvezi z ogrevanjem in hlajenjem bi bila sorazmerna z dodatnimi prihranki energije in sinergijami z drugimi instrumenti, ki bi jih bilo mogoče doseči v tem sektorju. Sorazmernost dodatnih zahtev za spremljanje in poročanje je odvisna od ravnotežja med višjimi stroški in prihranki, doseženimi zaradi boljšega razumevanja učinkov zadevnih ukrepov. Raven predpisane omejitve je tako sorazmerna s ciljem. • Izbira instrumenta Izbrani instrument je direktiva, ki jo morajo izvajati države članice. Direktiva je najprimernejši instrument, ker jasno opredeljuje zastavljene cilje in pušča državam članicam dovolj manevrskega prostora, da jo izvajajo na ustrezen način glede na nacionalne okoliščine. V tem predlogu sta kombinirana kodifikacija in sprememba direktive o energijski učinkovitosti. Komisija v okviru Evrope državljanov pripisuje veliko pomembnost poenostavitvi in pojasnitvi prava Unije, da bi to postalo jasnejše in dostopnejše državljanom, s čimer bi slednji dobili nove priložnosti in možnost uveljavljanja posebnih pravic, ki jim jih to pravo podeljuje. Ta predlog pomeni bistveno spremembo direktive o energijski učinkovitosti, ki je bila večkrat spremenjena. Za uskladitev obeh postopkov, postopka revizije in kodifikacije, Komisija predlaga prenovitev direktive o energijski učinkovitosti. Tehnika prenovitve prispeva k poenostavitvi zakonodaje Unije, saj omogoča sprejetje enega samega zakonodajnega besedila tako, da se izvede želena sprememba, ki se obenem kodificira skupaj s predhodnimi spremembami in nespremenjenimi določbami prejšnjega akta, navedeni akt in predhodni akti o spremembi pa se razveljavijo. Prenovljena direktiva je zato ustrezen instrument in je v skladu z zavezo Komisije iz odstavka 46 medinstitucionalnega sporazuma o boljši pripravi zakonodaje. Novi zakonodajni akt bo nadomestil in razveljavil prejšnji akt 2012/27/EU. Kjer so bili členi preštevilčeni, je primerjava med starimi in novimi številkami prikazana v tabeli, navedeni v Prilogi XVI k prenovljeni direktivi. 3. REZULTATI NAKNADNIH OCEN, POSVETOVANJ Z DELEŽNIKI IN OCEN UČINKA • Naknadna ocena obstoječe zakonodaje Direktiva o energijski učinkovitosti je še naprej pomembna za doseganje večje energijske učinkovitosti v Uniji in prispevanje k višji podnebni ciljni vrednosti 55 %. Prinaša tudi druge koristi, kot je manjša odvisnost od uvoza energije, ter spodbuja inovacije in konkurenčnosti. Ocena je pokazala, da mora direktiva o energijski učinkovitosti zagotoviti, da bodo države članice ustrezno ukrepale na posebnih področjih porabe energije. Različne študije, ki jih je izvedla Komisija, ter mnenja deležnikov, kažejo, da je celo pri obstoječih tehnologijah še vedno precej prostora za naložbe v energijsko učinkovitost in stroškovno učinkovite prihranke v gospodarskih sektorjih držav članic in v širši družbi. A če bomo delali kot doslej, še posebej zaradi neugodnih družbeno-gospodarskih učinkov in izpadov dohodka v krizi zaradi COVID-19, bo velik del teh možnosti za energijsko učinkovitost in prihranke energije ostal neizkoriščen, tudi zaradi tržnih in regulativnih pomanjkljivosti, ki preprečujejo stroškovno učinkovite naložbe in ukrepe za energijsko učinkovitost. Glede na precejšnje možnosti za prihranke energije je treba še naprej spodbujati ukrepe za energijsko učinkovitost in odpravljanje še obstoječih ovir za energijsko učinkovito ravnanje vključno z naložbami. Kot je pokazala ocena, v javnem sektorju očitno obstaja nepripravljenost za sistematično vključevanje zahtev glede energijske učinkovitosti v javno naročanje, predvsem zaradi nabavne cene. Zato je direktivo o energijski učinkovitosti mogoče še okrepiti in racionalizirati tako, da bo prispevala k doseganju višje podnebne ciljne vrednosti in ciljev evropskega zelenega dogovora. Poleg tega obstajajo možnosti, da bi direktiva o energijski učinkovitosti bolje reševala družbeno-gospodarske izzive, kot so varstvo in krepitev moči ranljivih odjemalcev in končnih porabnikov ter blažitev energijske revščine. Glede industrijskih panog je ocena pokazala, da je ključna ovira verjetno to, da večina podjetij nima strokovnega znanja o možnostih, ki so na razpolago, ali njihovih gospodarskih koristih, ki bi jih lahko imele za podjetje.

Glede učinkovitosti je direktiva o energijski učinkovitosti po zaslugi svojih ciljnih vrednosti (predvsem iz členov 3 in 5) in zavezujočih ukrepov (predvsem iz člena 7 o obveznostih prihrankov energije) prinesla izboljšanje energijske učinkovitosti povsod po Uniji, čeprav napredek pri doseganju ciljnih vrednosti Unije za energijsko učinkovitost za leto 2020 ni bil zadosten. Doseganje potrebne ravni izboljšanja energijske učinkovitosti je v veliki meri odvisno od ambicij držav članic pri določanju ciljev in njihovih prizadevanj pri oblikovanju in izvajanju ukrepov za energijsko učinkovitost na nacionalni ravni. Čeprav direktiva o energijski učinkovitosti določa mejne vrednosti za porabo končne in primarne energije za Unijo kot celoto, uredba o upravljanju pa določa ukrepe za primer nedoseganja ciljev, okvirna narava ciljne vrednosti ni v prid njenemu doseganju. Člen 7 je še naprej učinkovit ukrep, po zaslugi katerega so bili doseženi prihranki energije predvsem v stavbnem sektorju. Pri obveznostih javnega sektorja (člena 5 in 6) se je pokazalo, da so ključnega pomena za prikaz zgledne vloge centralne države pri spodbujanju energijske učinkovitosti s prenovo in javnim naročanjem. Toda ukrepi so bili izvedeni v omejenem obsegu in vrsta omejitev preprečuje, da bi izkoristili možnosti za prihranke energije v javnem sektorju. Direktiva o energijski učinkovitosti je bila tudi ključnega pomena za spodbujanje uporabe energijskih pregledov povsod po Uniji (člen 8). Toda še vedno obstajajo pomembne omejitve, kot so nadaljnje ukrepanje po pregledih, izzivi v zvezi z uporabo opredelitve pojma MSP ter premalo zahtev in spodbud za uvedbo sistemov upravljanja z energijo. Zahteve iz člena 14 za ogrevanje in hlajenje, zlasti zahteva po celovitih ocenah, so pripomogle k povečanju splošnega pomena ogrevanja in hlajenja in zavedanja o tem v vseh državah članicah. Toda analiza je pokazala, da je bil učinek v celoti precej majhen, zlasti zaradi neizvedbe nadaljnjih ukrepov po izsledkih celovitih ocen, opravljenih v skladu s členom 14, in široke uporabe dovoljenih izjem. Direktiva o energijski učinkovitosti je v veliki meri prispevala k razvoju trgov energetskih storitev in pogodbenega zagotavljanja prihranka energije (člen 18). Še vedno pa obstajajo pomembne ovire, ki jih je treba odpraviti. V smislu učinkovitosti je direktiva o energijski učinkovitosti na splošno prispevala k doseganju prihrankov energije v Uniji na stroškovno učinkovit način. Več določb, za katere veljajo „pogoji“ (npr. v členih 5, 6, 9–11 in 14) nalaga ukrepanje, če je stroškovno učinkovito/gospodarsko ali tehnično izvedljivo. Državam članicam je dala precej prožnosti pri izbiri ukrepov. Toda države članice niso vedno prikazale, kako se določa izvedljivost. Za večino določb direktive o energijski učinkovitosti, razen za člen 7 (stroški so odvisni od zasnove in področja uporabe ukrepa) ni znakov, da bi obstajale znatne razlike v višini stroškov med državami članicami. Kar zadeva usklajenost, je direktiva o energijski učinkovitosti v celoti usklajena s širšimi energetskimi in podnebnimi politikami, toda zaradi vse večje prepletenosti z energijo iz obnovljivih virov in sistemom EU za trgovanje z emisijami je potrebna ustrezna racionalizacija in preučitev zmanjšanja upravnega bremena. Poleg tega je treba določbe direktive o energijski učinkovitosti prilagoditi tako, da bodo podpirale cilje razogljičenja in ničelnega onesnaževanja v zvezi s pobudami v okviru evropskega zelenega dogovora. Kar zadeva dodano vrednost Unije, je bil poseg Unije ključnega pomena za dosego izboljšanja energijske učinkovitosti povsod po Uniji. Jasno je, da brez ciljne vrednosti na ravni EU in zavezujočih ukrepov izboljšanje ne bi bilo doseženo v tolikšni meri. Toda še so možnosti za krepitev in racionalizacijo nekaterih določb, da bi zagotovili, da bo direktiva o energijski učinkovitosti dosegla zahtevane rezultate glede na višjo Unijino ciljno vrednost najmanj 55 % do leta 2030. • Posvetovanja z deležniki Časovni načrt ocene/začetna ocena učinka je bil objavljen 3. avgusta 2020 in je bil na razpolago do 21. septembra 2020. Komisija je prejela 189 odgovorov, 99 deležnikov pa je poslalo dopolnilne izjave in informacije o svojih odgovorih. Največ odgovorov je prišlo od poslovnih združenj (80 odgovorov), sledijo pa jim podjetja (36 odgovorov) in nevladne organizacije (26 odgovorov). Poleg tega je bilo od septembra do oktobra 2020 organiziranih devet posebnih sestankov z deležniki o konkretnih temah, 10. novembra 2020 pa je bil poseben sestanek strokovne skupine za direktivo o energijski učinkovitosti. Komisija je pripravila tudi spletno javno posvetovanje, ki je potekalo od 17. novembra 2020 do 9. februarja 2021 v skladu s pravili Komisije o boljši pripravi zakonodaje. V anketi so bila vprašanja izbirnega in odprtega tipa o širokem naboru vidikov naknadne ocene in možnosti, ki so na izbiro za revizijo direktive o energijski učinkovitosti. Skupno je bilo prejetih 344 odgovorov. Največja zajeta skupina anketirancev so bila poslovna združenja (132 odgovorov), sledijo jim posamezna podjetja in gospodarske družbe (92 odgovorov) ter NVO (34 odgovorov), 21 pa jih je poslalo odgovor kot posamezen državljan. Odgovorilo je 24 javnih organov, med njimi nacionalni organi iz 9 držav članic (Češka, Estonija, Španija, Francija, Ciper, Litva, Nizozemska, Švedska in Finska). Velika večina deležnikov (86 % anketiranih) je izrazila mnenje, da bi morala imeti energijska učinkovitost ključno vlogo pri podpiranju ambicioznejših ciljnih vrednosti za leto 2030 in v smislu doseganja ogljične nevtralnosti Unije do leta 2050. Večina deležnikov podpira krepitev direktive o energijski učinkovitosti v tem pogledu. Večina deležnikov (53 %) je bila naklonjena zavezujočim ciljnim vrednostim za energijsko učinkovitost, tudi na nacionalni ravni (47 %). Deležniki menijo, da so dodatna prizadevanja za energijsko učinkovitost potrebna v stavbah (76 %) in prometu (62 %), sledita pa jima industrija (52 %) in IKT (40 %). Mnenja deležnikov, izražena v javnem posvetovanju in na delavnicah, so bila upoštevana v oceni učinka pri oblikovanju različnih možnosti politike o zadevnem področju politike. Junija je Evropska komisija gostila obravnavo svežnja „Pripravljeni na 55“ skupaj z evropskimi socialnimi partnerji. Evropski socialni partnerji so bili pozvani, da posredujejo svoj začetni odziv na ta sveženj in da podajo mnenje o tem, katere spremljevalne ukrepe in mehanizme bi bilo mogoče uvesti, da bi zagotovili, da ne bo nihče prezrt. Omenjena je bila potreba po močnejših medsebojnih povezavah med evropskim stebrom socialnih pravic in evropskim zelenim dogovorom in pojasnjeno je bilo, da bi morali biti cilji obeh razsežnosti dve strani istega kovanca. • Zbiranje in uporaba strokovnih mnenj Edino zunanje naročilo, ki je bilo izrecno namenjeno neposredni podpori priprave ocene učinka, je bila podporna študija COWI. Pomembne informacije so bile tudi v veliko drugih poročilih. V primeru zahtev za energijski pregled je bila opravljena posebna ocena problemov pri uporabi opredelitve pojma iz člena 8(4) direktive o energijski učinkovitosti. • Ocene učinka Splošna ambicija in raven obveznosti prihrankov energije sta posledici stroškovno učinkovitega pristopa k doseganju splošne ambicije 55-odstotnega prihranka toplogrednih plinov. Ukrepi, preučeni v oceni učinka, so dodatni elementi za podporo in omogočanje ukrepov za prihranke energije, ki bodo omogočali lažje naložbe v izboljšanje energijske učinkovitosti ter tako zmanjšali skupne stroške doseganja ciljnih vrednosti prihrankov energije in zmanjšanja emisij toplogrednih plinov. Preučeni so bili ukrepi na desetih različnih področjih, ki se ne izključujejo med seboj. So različni in zajemajo neregulativne in regulativne ukrepe. Preučeni so bili različni regulativni ukrepi, ki so različno strogi. Za določitev prednostne možnosti je potrebna presoja najboljšega možnega učinka za vsako področje ob upoštevanju regulativnega prizadevanja in upravnega bremena. Glavni učinek ukrepa bo, da bo Unija porabila manj energije, ne da bi to vplivalo na opravljanje želenih storitev. To zmanjšanje porabe energije bodo spremljale dodatne koristi, kot je boljša energetska varnost in manjši okoljski učinki. Okoljski učinki bodo manjši predvsem zaradi emisij onesnaževal zraka, ki se bodo zmanjšale za okrog 8 %, pričakujejo pa se tudi okoljske koristi zaradi manjše potrebe po oskrbi z gorivom, manjših potreb po infrastrukturi in manjših izpustov v vodo, npr. iz opreme za čiščenje dimnega plina. Občutne družbene koristi lahko prinese tudi ustrezno usmerjena javna podpora prenovi stavb, saj bo ublažila energijsko revščino in temu primerno izboljšala zdravje ljudi. Po pričakovanjih bodo prihranke energije na vseh področjih prinesle predvsem naložbe, v katerih se stroški kapitala povrnejo že v nekaj letih. Informacije o pričakovanem času povrnitve naložb so podane po sektorjih in vrstah naložb. • Primernost in poenostavitev ureditve Revizija je prenovitev Direktive. V oceni učinka so navedene možnosti za poenostavitev obstoječe zakonodaje in znižanje regulativnih stroškov, hkrati pa imajo za cilj učinkovitost predlaganih sprememb. S črtanjem alternativnega pristopa k prenovi stavb javnih organov se bodo poenostavile določbe, saj bodo osredotočene samo na prenovo. Črtani so posebni tehnični vidiki v zvezi z javnimi stavbami in nekatere izjeme, saj so regulirani v okviru direktive o energijski učinkovitosti stavb. S črtanjem pogojev stroškovne učinkovitosti, tehnične ali ekonomske izvedljivosti za zahteve za energijsko učinkovitost pri javnem naročanju se bo poenostavilo izvajanje zahtev za energijsko učinkovitost, saj se bodo uporabljale enako za vse javne organe. Odločitve v zvezi z razvojem informacijske tehnologije in oddajo javnih naročil bo moral predhodno odobriti Odbor Evropske komisije za informacijsko tehnologijo in kibernetsko varnost. Zagotovitev, da bodo prizadevanja za energijski pregled osredotočena na velike porabnike energije, bo prinesla sorazmerno večje prihranke energije, to pa bo imelo za posledico občutno zmanjšanje obremenitve za podjetja z manjšo porabo energije ter poenostavitev obremenitve javnih uprav, saj bodo imele na voljo enostavnejše merilo za ocenjevanje potrebe po pregledih ter bodo morale preveriti manj podjetij. Večji stroški zagotavljanja skladnosti za podjetja, ki bodo še vedno spadala na področje uporabe te določbe, se bodo po pričakovanjih povrnili z večjim uvajanjem stroškovno učinkovitih ukrepov za izboljšanje.

S spremembami se bodo okrepile obstoječe zahteve glede spremljanja in poročanja, zlasti za ukrepe proti energijski revščini v okviru obveznosti prihrankov energije (člen 8) in za prenovo stavb javnega sektorja, kar bo zagotovilo učinkovitejše rezultate, pomenilo pa bo tudi večje upravno breme za javne organe. Dodatne zahteve glede spremljanja in poročanja pri javnem naročanju in pogodbenem zagotavljanju prihranka energije bi še izboljšale učinkovitost teh določb, vendar bodo morda nekoliko povečale upravno breme za podjetja in javne organe. Zaradi zagotavljanja dodatnih smernic in podpore za ukrepe držav članic, npr. pri ozaveščanju, bo prišlo do kratkotrajnega povečanja upravnega bremena, saj bodo morale države članice vzpostaviti različne informacijske kampanje, izmenjave znanja ali sheme podpore, toda to bo po pričakovanjih srednjeročno stroškovno učinkovito zaradi večjih prihrankov energije. Dodatne zahteve glede poročanja in spremljanja ne bodo povzročile nastanka novih sistemov poročanja, temveč bo zanje veljal obstoječi okvir spremljanja in poročanja iz uredbe o upravljanju (Uredba (EU) 2018/1999). • Temeljne pravice Predlog je v skladu s členom 37 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki določa, da je treba v politike Unije vključiti visoko raven varstva in izboljšanje kakovosti okolja, ki se zagotavljata v skladu z načelom trajnostnega razvoja. 4. PRORAČUNSKE POSLEDICE Predlog ne vpliva na proračun Unije. Zaradi sprememb bodo nastali zmerni upravni stroški za javne organe. 5. DRUGI ELEMENTI • Načrti za izvedbo ter ureditev spremljanja, ocenjevanja in poročanja Potem ko bosta to prenovitev Direktive sprejela sozakonodajalca, bo Komisija v obdobju za prenos v nacionalno zakonodajo sprejela naslednje ukrepe za njen lažji prenos: –priprava korelacijske tabele, ki jo bodo države članice in Komisija pri prenosu uporabljale kot kontrolni seznam; –organiziranje sestankov s strokovnjaki iz držav članic, zadolženimi za prenos različnih delov Direktive v nacionalno zakonodajo, ki bodo namenjeni razpravi o načinu njihovega prenosa in odpravljanju dvomov bodisi v okviru usklajenega ukrepanja za direktivo o energijski učinkovitosti bodisi v obliki odborov; –dosegljiva bo za dvostranske sestanke in obiske v državah članicah v primeru konkretnih vprašanj o prenosu Direktive v nacionalno zakonodajo; –po poteku roka za prenos v nacionalno zakonodajo bo Komisija izvedla izčrpno oceno o tem, ali so države članice Direktivo popolnoma in pravilno prenesle. Uredba (EU) 2018/1999 o upravljanju energetske unije in podnebnih ukrepov je vzpostavila celovit okvir za energetsko in podnebno načrtovanje, spremljanje in poročanje, da bi spremljali napredek v smeri podnebnih in energetskih ciljnih vrednosti v skladu z zahtevami iz Pariškega sporazuma o preglednosti. Države članice so morale Komisiji do konca leta 2019 predložiti svoje celovite nacionalne energetske in podnebne načrte, v katerih je bilo zajetih vseh pet razsežnosti energetske unije za obdobje 2021–2030. Države članice morajo o napredku pri izvajanju načrtov poročati vsaki dve leti, poleg tega pa morajo do 30. junija 2023 Komisiji priglasiti osnutke posodobitev načrtov, pri čemer je rok za zadnje posodobitve 30. junij 2024. V tej posodobitvi bodo zajete nove ciljne vrednosti, dogovorjene v reviziji direktive o energijski učinkovitosti. Ta sistem poročanja na podlagi uredbe o upravljanju velja za uspešnega pri spremljanju napredka držav članic v smeri prispevkov k energijski učinkovitosti na ravni Unije in nacionalni ravni. V tem predlogu so nove določbe, predvsem v zvezi z določanjem nacionalnih prispevkov, mehanizmi za zapolnitev vrzeli in obveznostmi poročanja. Te predloge bi bilo treba prenesti v uredbo o upravljanju (Uredba (EU) 2018/1999) in jo po reviziji racionalizirati, da ne bi prihajalo do podvajanja zahtev. Nekatere določbe uredbe o upravljanju bo morda treba tudi ponovno oceniti glede na spremembe, predlagane v tej direktivi. V členu 33 te prenovljene direktive je predlagana ocena ravni ambicij iz členov 4, 5, 6 in 8.

• Obrazložitveni dokumenti (za direktive) V direktivo o energijski učinkovitosti se uvaja nov člen (člen 3) o načelu „energijska učinkovitost na prvem mestu“, ki bo zagotovil, da se bo načelo uporabljalo, kjer je ustrezno, in se povsod ustrezno spremljalo. Ker je področje uporabe tega načela zelo široko, v Direktivi ni določeno, kako naj bi se to izvedlo. Za lažje izvajanje določb direktive o energijski učinkovitosti bo Evropska komisija izdala priporočilo državam članicam, v katerem bodo tudi smernice za razlago načela in njegovo uporabo v različnih zvezah. S pomočjo tega dokumenta s smernicami bi moralo to načelo postati bolj operativno. V skladu s sodbo Evropskega sodišča v zadevi Komisija/Belgija (C-543/17) morajo države članice priglasitvam svojih ukrepov za prenos priložiti dovolj jasne in natančne informacije, v katerih je navedeno, katere določbe direktive se prenašajo s katerimi določbami nacionalne zakonodaje. Navedene morajo biti za vsako obveznost, ne samo „na ravni člena“. • Natančnejša pojasnitev posameznih določb predloga V nadaljevanju so navedene glavne določbe, ki bistveno spreminjajo Direktivo 2012/27/EU ali dodajajo nove elemente. V členih 1 in 4 je določena višja zavezujoča ciljna vrednost Unije za energijsko učinkovitost za porabo končne in primarne energije in okvirni prispevki držav članic k energijski učinkovitosti ter podana formula za države članice za izračun njihovih prispevkov. Ciljne vrednosti Unije so določene kot ravni porabe končne in primarne energije, ki jo je treba doseči do leta 2030, raven ambicij pa je izražena kot primerjava teh ravni s projekcijami iz referenčnega scenarija za leto 2030 iz leta 2020. Raven ambicij, izražena na tak način, odraža dodatna prizadevanja v primerjavi s prizadevanji, ki veljajo zdaj ali so navedena v nacionalnih energetskih in podnebnih načrtih. Primerjave s prejšnjim izhodiščnim scenarijem, tj. s projekcijami iz referenčnega scenarija za leto 2030 iz leta 2007, in pretekle vrednosti iz leta 2005 so ostale v uvodnih izjavah. Glede na to, da je večina držav članic v javnem posvetovanju in drugih forumih odločno nasprotovala zavezujočim nacionalnim ciljnim vrednostim, so nacionalni prispevki še naprej okvirni. Toda predlagana so referenčna merila in novi mehanizmi za odpravljanje vrzeli kot dopolnilo tistim, ki so bili predlagani v uredbi o upravljanju. V členu 3 se uvaja nova določba o načelu „energijska učinkovitost na prvem mestu“, ki bo pravna podlaga za uporabo tega načela in bo hkrati čim bolj zmanjšala upravno breme. Vključuje obveznost upoštevanja rešitev energijske učinkovitosti pri odločanju o politiki in naložbah v energetske sisteme in v neenergetskih sektorjih vključno s socialnimi stanovanji. V členu 5 se uvaja obveznost javnega sektorja za zmanjšanje porabe energije v javnih storitvah in objektih javnih organov. To je mogoče doseči v katerem koli podsektorju javnega sektorja, med drugim tudi v prometu, javnih zgradbah, prostorskem načrtovanju ter ravnanju z vodo in odpadki. V členu 6 se širi področje uporabe obveznosti prenove. Ta obveznost se bo zdaj uporabljala za vse javne organe na vseh ravneh uprave in v vseh sektorjih dejavnosti javnih organov, tudi v zdravstvu, izobraževanju in javnih stanovanjih, če so stavbe v lasti javnih organov. To bo prednosti prenove javnih zgradb približalo vsem ljudem v vseh državah članicah in bo povečalo število prenov v javnem sektorju. Cilj člena 6 je, da bi prenove dosegale standard stavb s skoraj ničelno porabo energije, ki je okrepljen stroškovno učinkovit standard za prenove. Stopnja prenove ostaja najmanj 3 %, kar je najnižji skupni imenovalec za najnižjo stopnjo prenove, pri čemer se priznava, da so nekatere države članice, regije in mesta že sprejeli višje zahteve in standarde za prenovo v javnem sektorju. Alternativne možnosti, ki so državam članicam dovoljevale doseganje podobnih prihrankov energije z ukrepi, ki ne spadajo v prenovo, so črtane. Taki ukrepi se lahko še naprej upoštevajo pri obveznostih prihrankov energije iz člena 8 in prispevajo k izpolnitvi obveznosti iz člena 8. Cilj člena 6 so prenove v skladu s strategijo „vala prenove“. Člen 7 krepi določbe o javnem naročanju z razširitvijo obveznosti upoštevanja zahtev glede energijske učinkovitosti na vseh ravneh javne uprave in s črtanjem pogojev v zvezi s stroškovno učinkovitostjo ter tehnično in ekonomsko izvedljivostjo V spremembah bo vključena določba, da lahko države članice zahtevajo, da javni organi, če je primerno, v praksah javnega naročanja upoštevajo ustrezne vidike krožnega gospodarstva in merila zelenih javnih naročil. Države članice bodo morale javne organe podpirati z zagotavljanjem smernic in metodologij o oceni stroškov skozi vso življenjsko dobo, vzpostavitvijo strokovnih centrov za podporo ter spodbujanjem uporabe združenega in digitalnega naročanja. Objavljati bodo morale informacije o izbranih ponudbah (v skladu s pragovi iz direktiv o javnem naročanju). Člen 7 v okviru zgledne vloge javnega sektorja vključuje tudi določbo, da lahko javni naročniki zahtevajo, da se v ponudbah za nove zgradbe razkrije njihov potencial globalnega segrevanja (številčni kazalnik v kgCO2e/m² (notranje uporabne tlorisne površine) za vsako fazo življenjskega cikla kot enoletno povprečje 50-letnega obdobja iz referenčne študije), zlasti za nove stavbe s površino nad 2 000 m2. To je povezano z določbo, katere namen je ozaveščanje o krožnem gospodarstvu in emisij CO2 skozi celotni življenjski cikel v praksah javnega naročanja. S spremembami člena 8 se letna obveznost prihrankov energije zvišuje na 1,5 % za vse države članice (tudi Ciper in Malto), vanje pa je vključena posebna zahteva za blažitev energijske revščine. Ta člen določa, da je treba ukrepe politike prednostno izvajati pri ranljivih odjemalcih in končnih porabnikih, ki jih je prizadela energijska revščina, in, če je ustrezno, ljudeh, ki živijo v socialnih stanovanjih, da je treba čim bolje izkoristiti javno financiranje in da je treba, kjer je ustrezno, razmisliti o uporabi teh prihodkov za pravice iz sistema za trgovanje z emisijami. Člen 8 določa, da države članice zagotovijo, da nacionalna kombinacija politik ne vpliva škodljivo na ranljive odjemalce in končne porabnike, ljudi, ki jih je prizadela energijska revščina, in, če je ustrezno, ljudi, ki živijo v socialnih stanovanjih, ter da te politike učinkovito blažijo in zmanjšujejo energijsko revščino. Člen 8 določa, da države članice dosežejo delež potrebnih skupnih prihrankov energije pri končni porabi pri ranljivih odjemalcih in končnih porabnikih, ljudeh, ki jih je prizadela energijska revščina in, če je ustrezno, ljudeh, ki živijo v socialnih stanovanjih. S členom 8 se vzpostavlja mehanizem za odpravljanje vrzeli glede zahtevane količine prihrankov energije, ki jih je treba doseči v določenem obdobju obveznosti. V obveznosti prihrankov energije od 1. januarja 2024 ni predvidena alternativna uporaba prožnosti pri izračunu zahtevane količine prihrankov energije (člen 8(6)–(9)). Člen 9 vključuje operaterje prenosnih sistemov kot morebitne zavezance in državam članicam dovoljuje, da od zavezancev zahtevajo, da določeno količino prihrankov energije dosežejo pri ranljivih odjemalcih in končnih porabnikih, ljudeh, ki jih je prizadela energijska revščina, ter, kjer je ustrezno, ljudeh, ki živijo v socialnih stanovanjih. Priloga V izključuje upoštevanje prihrankov energije iz ukrepov politike glede uporabe tehnologij neposrednega zgorevanja fosilnih goriv, pojasnjuje, da se zmanjšanje uporabe energije z ukrepi iz direktive o trgovanju z emisijami toplogrednih plinov ne upošteva pri izpolnjevanju obveznosti prihrankov energije, in krepi zahtevo dodatnosti glede ukrepov obdavčitve. Člen 11 merilo za energijske preglede in sisteme upravljanja z energijo prenaša z vrste podjetij na ravni porabe energije in določa, da priporočila pregleda potrdi vodstvo podjetja. Poleg tega pri podjetjih, ki so največji porabniki energije, zahteva sisteme upravljanja z energijo, ki bodo verjetno učinkoviteje zagotavljali več naložb v zniževanje stroškov s prihranki energije, hkrati pa bodo najbrž manj stroškovno obremenjevali podjetje. V tem členu se uvaja še obveznost spremljanja energijske učinkovitosti podatkovnih centrov, katere namen je, da bi pozneje pripravili nabor „kazalnikov trajnostnosti podatkovnega centra“. Člen 20 krepi varstvo potrošnikov z uvedbo osnovnih pogodbenih pravic za daljinsko ogrevanje, hlajenje in sanitarno toplo vodo skladno s pravicami, ki so v Direktivi (EU) 2019/944 uvedene za električno energijo. S členom 21 se krepijo obveznosti do odjemalcev, zlasti glede razpoložljivosti in zagotavljanja informacij, ukrepov ozaveščanja ter nudenja tehničnega in finančnega svetovanja ali pomoči. Vzpostavitev točk VEM, enotnih kontaktnih točk in mehanizmov alternativnega reševanja sporov so strukture, ki bodo občutno pripomogle h krepitvi moči odjemalcev in končnih porabnikov. Člen vključuje še obveznost ugotavljanja in odpravljanja ovir v zvezi z ločenimi spodbudami med najemniki in lastniki ali med lastniki. Člen 22 se nanaša na pojem ranljivih odjemalcev, ki ga morajo države članice opredeliti v skladu s členoma 28 in 29 Direktive (EU) 2019/944 in členom 3(3) Direktive 2009/73/ES. Člen 22 določa, da države članice pri opredelitvi tega pojma upoštevajo tudi končne porabnike, ki nimajo neposredne ali posamične pogodbe z dobavitelji energije. V členu 22 se uvaja obveznost za države članice, da ukrepe izboljšanja energijske učinkovitosti prednostno izvajajo pri ranljivih odjemalcih in končnih porabnikih, ljudeh, ki jih je prizadela energijska revščina, ter, če je ustrezno, ljudeh, ki živijo v socialnih stanovanjih, da bi ublažile energijsko revščino. Države članice morajo izvajati ukrepe izboljšanja energijske učinkovitosti za blažitev distribucijskih učinkov drugih politik in ukrepov, kot so ukrepi obdavčitve, ki se izvajajo v skladu s členom 9 te direktive, ali uporaba trgovanja z emisijami v okviru direktive o sistemu EU za trgovanje z emisijami, in za spodbujanje uvajanja omogočitvenih orodij za financiranje in finančnih orodij. Člen 22 krepi vlogo mrež strokovnjakov. Člena 23 in 24 določata strožje načrtovanje in nadaljnje ukrepe po celovitih ocenah za ogrevanje in hlajenje vključno s promocijo na regionalni in lokalni ravni. Uvajata minimalne zahteve za učinkovite sisteme daljinskega ogrevanja in hlajenja, širše zahteve glede stroškov in koristi ter obveznosti glede uporabe odpadne toplote. Minimalne zahteve za učinkovito daljinsko ogrevanje se bodo uvajale postopoma, da bi do leta 2050 ustvarili docela razogljičeno oskrbo z ogrevanjem ali hlajenjem v učinkovitih sistemih za ogrevanje in hlajenje. Zahteve za soproizvodnjo z visokim izkoristkom bo dopolnilo merilo za neposredne emisije CO2 iz soproizvodnje, če se pri njej ne kurijo obnovljivi viri energije ali odpadki. V členu 25 se pojasnjuje in krepi vloga nacionalnih regulativnih organov pri izvajanju načela „energijska učinkovitost na prvem mestu“ pri načrtovanju in obratovanju energetskih omrežij. V njem je izkoriščeno tudi znanje ENTSO-E, ENTSOG in telesa EU DSO za spremljanje napredka. Ker je operaterjev sistemov zelo veliko, je ustreznejši posreden pristop.

V členu 26 se pojasnjujejo in krepijo določbe o razpoložljivosti shem kvalifikacij, akreditacije in potrjevanja za različne ponudnike energetskih storitev, energijske pregledovalce, energetske upravljavce in inštalaterje. Po novih določbah bodo morale države članice te sheme od decembra 2024 naprej oceniti vsaka štiri leta. V členu 27 se uvajajo dodatne zahteve za večje uvajanje pogodbenega zagotavljanja prihranka energije. V členu 28 se uvaja zahteva, da države članice poročajo o naložbah v energijsko učinkovitost, tudi o sklenjenih pogodbah o zagotavljanju prihranka energije (v okviru uredbe o upravljanju). Države članice bodo morale na nacionalni, regionalni in lokalni ravni vzpostaviti mehanizme za pomoč pri razvoju projektov za spodbujanje naložb v energijsko učinkovitost, da bodo tako pripomogle k doseganju višjih ciljnih vrednosti za energijsko učinkovitost. 🡻 2012/27/EU (prilagojeno) 2021/0203 (COD) Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o energetski ⌦ energijski ⌫ učinkovitosti, spremembi direktiv 2009/125/ES in 2010/30/EU ter razveljavitvi direktiv 2004/8/ES in 2006/32/ES (prenovitev) (Besedilo velja za EGP) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 194(2) Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, ob upoštevanju mnenja Odbora regij, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: ⇩ novo

(1)Direktiva 2012/27/EU Evropskega parlamenta in Sveta je bila večkrat bistveno spremenjena. Ker so potrebne nove spremembe, bi bilo treba zaradi jasnosti navedeno direktivo prenoviti. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 1 (prilagojeno) Unija se še nikoli prej ni srečala z izzivi, s kakršnimi se sooča sedaj zaradi povečane odvisnosti od uvoza energije in omejenih energetskih virov, k čemur je treba dodati še potrebo po omejitvi podnebnih sprememb in odpravi gospodarske krize. Energetska učinkovitost je dragoceno sredstvo za spoprijemanje s temi izzivi. Izboljšuje zanesljivost oskrbe v Uniji, saj zmanjšuje porabo primarne energije in uvoz energije. Stroškovno učinkovito prispeva k zmanjšanju emisij toplogrednih plinov in tako tudi k ublažitvi podnebnih sprememb. S prehodom na energetsko učinkovitejše gospodarstvo naj bi pospešili tudi širjenje inovativnih tehnoloških rešitev in izboljšali konkurenčnost industrije v Uniji ter tako spodbudili gospodarsko rast in ustvarili visokokakovostna delovna mesta v več sektorjih, povezanih z energetsko učinkovitostjo. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 2 (prilagojeno) V sklepih Evropskega sveta z dne 8. in 9. marca 2007 je bila poudarjena potreba po povečanju energetske učinkovitosti v Uniji, da bi do leta 2020 dosegli cilj 20-odstotnega prihranka porabe primarne energije v Uniji v primerjavi s projekcijami. V sklepih Evropskega sveta z dne 4. februarja 2011 je bilo poudarjeno, da je treba, kot je bilo dogovorjeno na junijskem zasedanju Evropskega sveta leta 2010, doseči cilj povečanja energetske učinkovitosti za 20 % do leta 2020, ki se trenutno ne uresničuje po načrtih. Projekcije iz leta 2007 kažejo, da bo leta 2020 porabljeno 1842 Mtoe primarne energije. Z zmanjšanjem za 20 % bi bila leta 2020 poraba 1474 Mtoe, kar je zmanjšanje za 368 Mtoe v primerjavi s projekcijami. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 3 (prilagojeno) V sklepih Evropskega sveta z dne 17. junija 2010 je bil cilj povečanja energetske učinkovitosti potrjen kot eden od krovnih ciljev nove strategije Unije za delovna mesta ter pametno, trajnostno in vključujočo rast (v nadaljnjem besedilu: strategija Evropa 2020). Da bi države članice dosegle ta cilj na nacionalni ravni, morajo v tem procesu v poglobljenem dialogu s Komisijo določiti nacionalne cilje in v svojih nacionalnih programih reform navesti, kako jih nameravajo uresničiti. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 4 (prilagojeno) V sporočilu Komisije z dne 10. novembra 2010 o Energiji 2020 je energetska učinkovitost postavljena v središče energetske strategije Unije za leto 2020, predstavljena pa je tudi potreba po novi strategiji za energetsko učinkovitost, s katero bodo lahko vse države članice ločevale porabo energije od gospodarske rasti. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 5 (prilagojeno) Evropski parlament je v resoluciji z dne 15. decembra 2010 o pregledu akcijskega načrta za energetsko učinkovitost pozval Komisijo, naj v revidirani akcijski načrt za energetsko učinkovitost vključi ukrepe, s katerimi bi nadoknadili zaostanek pri uresničevanju splošnega cilja glede energetske učinkovitosti v Uniji do leta 2020. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 6 (prilagojeno) Ena od pobud iz strategije Evropa 2020 je vodilna pobuda za Evropo, gospodarno z viri, ki jo je Komisija sprejela 26. januarja 2011. V njej je energetska učinkovitost opredeljena kot bistven dejavnik pri zagotavljanju trajnostne rabe energetskih virov.

🡻 2012/27/EU uvodna izjava 7 (prilagojeno) V sklepih Evropskega sveta z dne 4. februarja 2011 je bilo ugotovljeno, da se cilj povečanja energetske učinkovitosti Unije ne uresničuje po načrtih ter da je potrebno odločno ukrepanje, da bi izkoristili znatne možnosti za večji prihranek energije pri stavbah, prometu, izdelkih in procesih. V navedenih sklepih je predvideno tudi, da se bo do leta 2013 pregledalo uresničevanje cilja povečanja energetske učinkovitosti Unije in po potrebi razmislilo o dodatnih ukrepih. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 8 (prilagojeno) Komisija je 8. marca 2011 sprejela sporočilo o načrtu za energetsko učinkovitost 2011. To sporočilo potrjuje, da Unija ne uresničuje svojega cilja povečanja energetske učinkovitosti. Cilj se ne izpolnjuje kljub napredku pri nacionalnih politikah za energetsko učinkovitost, določenih v prvih nacionalnih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost, ki so jih za izpolnitev zahteve Direktive 2006/32/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2006 o učinkovitosti rabe končne energije in o energetskih storitvah predložile države članice. Tudi prva analiza drugih akcijskih načrtov potrjuje, da Unija ni na pravi poti. Za odpravo tega stanja je v načrtu za energetsko učinkovitost 2011 določena vrsta politik in ukrepov za energetsko učinkovitost, ki zadevajo celotno energetsko verigo, vključno s proizvodnjo, prenosom in distribucijo energije, vodilno vlogo javnega sektorja pri energetski učinkovitosti, stavbami in napravami,; industrijo ter potrebo po krepitvi vloge končnih odjemalcev pri obvladovanju lastne porabe energije. Hkrati je bila v beli knjigi o prometu, ki je bila sprejeta 28. marca 2011, obravnavana energetska učinkovitost v prometnem sektorju. Zlasti v pobudi št. 26 bele knjige je izražen poziv k določitvi ustreznih standardov za emisije CO2 za vozila pri vseh načinih prevoza in po potrebi dopolnitvi teh standardov z zahtevami za energetsko učinkovitost, ki bodo zajele vse vrste pogonskih sistemov. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 9 (prilagojeno) Komisija je 8. marca 2011 sprejela tudi načrt za prehod na konkurenčno gospodarstvo z nizkimi emisijami ogljika do leta 2050, v katerem je opredeljena potreba po večjem poudarku na energetski učinkovitosti s tega vidika. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 10 (prilagojeno) Pravni okvir Unije za energetsko učinkovitost je torej treba posodobiti z direktivo, s katero naj bi dosegli splošni cilj energetske učinkovitosti, tj. 20-odstotni prihranek porabe primarne energije v Uniji do leta 2020, in dodatno izboljšanje energetske učinkovitosti po letu 2020. V ta namen bi morala ta direktiva vzpostaviti skupni okvir za spodbujanje energetske učinkovitosti v Uniji, prav tako pa naj bi določila konkretne ukrepe za izvajanje nekaterih predlogov iz načrta za energetsko učinkovitost 2011 in uresničitev znatnih neizkoriščenih možnosti prihranka energije, ki so v njej opredeljeni. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 11 (prilagojeno) V skladu z Odločbo št. 406/2009/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o prizadevanju držav članic za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov, da do leta 2020 izpolnijo zavezo Skupnosti za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov mora Komisija do leta 2012 oceniti napredek Unije in njenih držav članic pri doseganju cilja zmanjšanja porabe energije za 20 % do leta 2020 v primerjavi s projekcijami in o njem poročati. Poleg tega je v njej določeno, da bi morala Komisija, da pomaga državam članicam pri izpolnjevanju zavez Unije za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov, do 31. decembra 2012 predložiti strožje ali nove ukrepe za hitrejše izboljšanje energetske učinkovitosti. Ta direktiva je odziv na navedeno zahtevo. Prispeva tudi k izpolnjevanju ciljev iz načrta za prehod na konkurenčno gospodarstvo z nizkimi emisijami ogljika do leta 2050, predvsem z zmanjšanjem emisij toplogrednih plinov iz energetskega sektorja, in k zagotovitvi, da bo do leta 2050 dosežena proizvodnja električne energije brez emisij. 🡻 2012/27/EU uvodna izjava 12 (prilagojeno) Da bi izkoristili vse obstoječe možnosti prihranka energije, ki zajema prihranek v sektorju oskrbe z energijo in sektorju končne rabe, je treba uporabiti celosten pristop. Hkrati bi bilo treba okrepiti določbe Direktive 2004/8/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo ter Direktive 2006/32/ES. ⇩ novo (2)Komisija je z načrtom za uresničitev podnebnih ciljev predlagala zvišanje ambicij Unije z dvigom ciljne vrednosti emisij toplogrednih plinov (TGP) na vsaj 55 % pod ravnmi iz leta 1990 do leta 2030. To je občutno povečanje v primerjavi s sedanjo ciljno vrednostjo 40 %. Predlog je izpolnitev zaveze iz sporočila o evropskem zelenem dogovoru, da bo podan celovit načrt za dvig ciljne vrednosti Unije do leta 2030 za 55 % na odgovoren način. Je tudi v skladu s cilji 21. zasedanja Konference pogodbenic Okvirne konvencije Združenih narodov o spremembi podnebja (v nadaljnjem besedilu: Pariški sporazum), da omejimo globalno zvišanje temperature precej pod 2 °C in si še naprej prizadevamo, da ne bi preseglo 1,5 °C.

(3)Evropski svet je decembra 2020 podprl zavezujočo ciljno vrednost Unije najmanj 55-odstotnega neto domačega zmanjšanja emisij toplogrednih plinov do leta 2030 v primerjavi z letom 1990. Evropski svet je sklenil, da je treba podnebne ambicije zvišati tako, da bomo pri tem pospešili trajnostno gospodarsko rast, ustvarjali delovna mesta, zagotavljali zdravstvene in okoljske koristi za državljane Unije ter prispevali k dolgoročni konkurenčnosti Unijinega gospodarstva s spodbujanjem inovacij na področju zelenih tehnologij. (4)Za izvedbo teh ukrepov je bil v delovnem programu Komisije za leto 2021 napovedan sveženj „Pripravljeni na 55“, da bi do leta 2030 zmanjšali emisije toplogrednih plinov za najmanj 55 % in da bi Evropska unija do leta 2050 postala podnebno nevtralna. Ta sveženj zajema širok nabor področij politik, med njimi energijsko učinkovitost, obnovljive vire energije, rabo zemljišč, spremembo rabe zemljišč in gozdarstvo, obdavčitev energije, porazdelitev prizadevanj in trgovanje z emisijami. (5)Kot kažejo projekcije, bi se emisije toplogrednih plinov, če bi se sedanje politike v celoti izvajale, do leta 2030 zmanjšale za okrog 45 % v primerjavi z letom 1990, če ne upoštevamo emisij in absorpcije zaradi rabe zemljišč, oziroma okrog 47 %, če upoštevamo rabo zemljišč. V načrtu za uresničitev podnebnih ciljev do leta 2030 je za dosego teh večjih ambicij zato predvidena vrsta potrebnih ukrepov v vseh sektorjih gospodarstva in revizija ključnih zakonodajnih instrumentov. (6)Energijska učinkovitost je ključno področje ukrepanja, brez katerega ni mogoče doseči popolnega razogljičenja gospodarstva Unije. Potreba po tem, da izkoristimo stroškovno učinkovite priložnosti za prihranke energije, je Unijo pripeljala do sedanje politike energijske učinkovitosti. Decembra 2018 je bila kot del svežnja Čista energija za vse Evropejce vključena krovna ciljna vrednost povečanja energijske učinkovitosti za leto 2030 v višini najmanj 32,5 % (v primerjavi s projekcijami porabe energije v letu 2030). (7)Kot je prikazano v oceni učinka, priloženi načrtu za uresničitev podnebnih ciljev, bo treba, če želimo doseči zvišano podnebno ambicijo, izboljšanje energijske učinkovitosti znatno zvišati s sedanje ravni ambicij v višini 32,5 %. (8)Seštevek nacionalnih prispevkov, ki so jih sporočile države članice v nacionalnih energetskih in podnebnih načrtih, ne dosega ravni ambicij Unije v višini 32,5 %. Ti prispevki bi skupaj prinesli zmanjšanje porabe končne energije za 29,4 % in zmanjšanje porabe primarne energije za 29,7 % v primerjavi s projekcijami iz referenčnega scenarija za leto 2030 iz leta 2007. To bi za EU-27 pomenilo skupno vrzel v višini 2,8 odstotnih točk pri porabi primarne energije in 3,1 odstotne točke pri porabi končne energije. (9)Možnosti za prihranke energije so v vseh sektorjih še vedno velike, poseben izziv pa je povezan s prometom, ki prispeva več kot 30 % porabe končne energije, in stavbami, saj je energijska učinkovitost stavb v 75 % stavbnega fonda v Uniji slaba. Še en vse pomembnejši sektor je sektor informacijske in komunikacijske tehnologije (IKT), ki prispeva 5–9 % celotne porabe energije na svetu in več kot 2 % vseh emisij. Leta 2018 so podatkovni centri v EU-28 prispevali 2,7 % odjema električne energije. V tej zvezi je v digitalni strategiji Unije poudarjena potreba po energijsko zelo učinkovitih in trajnostnih podatkovnih centrih ter ukrepih za preglednost pri telekomunikacijskih operaterjih glede njihovega okoljskega odtisa. Poleg tega je treba upoštevati morebitno rast povpraševanja po energiji v industriji, ki bi lahko bila posledica njenega razogljičenja, zlasti v energijsko intenzivnih procesih. (10)Za višjo raven ambicij je treba močneje spodbujati stroškovno učinkovite ukrepe za energijsko učinkovitost na vseh področjih energetskega sistema in v vseh zadevnih sektorjih, kjer dejavnost vpliva na povpraševanje po energiji, kot so sektorji prometa, vode in kmetijstva. Izboljšanje energijske učinkovitosti vzdolž celotne energetske verige, vključno s proizvodnjo, prenosom, distribucijo in končno porabo energije, bo koristilo okolju, izboljšalo kakovost zraka in javno zdravje, zmanjšalo emisije TGP, izboljšalo energetsko varnost, znižalo stroške energije v gospodinjstvih in podjetjih, pomagalo pri blažitvi energijske revščine in privedlo do povečanja konkurenčnosti, števila delovnih mest ter gospodarske dejavnosti v celotnem gospodarstvu, s tem pa bo izboljšalo kakovost življenja državljanov. To je v skladu z zavezami Unije v okviru energetske unije in svetovne podnebne agende, določene v Pariškem sporazumu iz leta 2015. 🡻 2018/2002 uvodna izjava 1 Zmanjšanje povpraševanja po energiji je ena od petih razsežnosti strategije energetske unije, ki so bile določene s sporočilom Komisije z dne 25. februarja 2015 z naslovom „Okvirna strategija za trdno energetsko unijo s podnebno politiko, usmerjeno v prihodnost“. Izboljšanje energetske učinkovitosti vzdolž celotne energetske verige, vključno s proizvodnjo, prenosom, distribucijo in končno porabo energije, bo koristilo okolju, izboljšalo kakovost zraka in javno zdravje, zmanjšalo emisije toplogrednih plinov, izboljšalo energetsko varnost z zmanjšanjem odvisnosti od uvoza energije iz držav zunaj Unije, znižalo stroške za energijo v gospodinjstvih in podjetjih, ublažilo energetsko revščino in privedlo do povečanja konkurenčnosti, števila delovnih mest ter gospodarske dejavnosti v celotnem gospodarstvu, s tem pa bo izboljšalo kakovost življenja državljanov. To je v skladu z zavezami Unije, ki so bile sprejete v okviru energetske unije in globalne podnebne agende, ki jo je določil Pariški sporazum o podnebnih spremembah iz leta 2015, ki je sledil 21. zasedanju Konference pogodbenic Okvirne konvencije Združenih narodov o spremembi podnebja (v nadaljnjem besedilu: Pariški sporazum) in ki zavezuje k zadržanju zvišanja povprečne svetovne temperature na precej pod 2 °C v primerjavi s predindustrijsko ravnjo in k nadaljnjemu prizadevanju za omejitev zvišanja temperature na 1,5 °C nad predindustrijsko ravnjo. 🡻 2018/2002 uvodna izjava 2 (prilagojeno) ⇨ novo (11)⌦ Ta ⌫ dDirektiva 2012/27/EU Evropskega parlamenta in Sveta je korak ⌦ naprej v smeri ⌫ k uresničitvi energetske unije ⇨ podnebne nevtralnosti do leta 2050 ⇦, v skladu s katero se energetska ⌦ energijska ⌫ učinkovitost obravnava kot svoj vir energije. Načelo „energijska učinkovitost na prvem mestu“ ⇨ je krovno načelo, ki ⇦ bi ga bilo treba upoštevati ⇨ v vseh sektorjih, tudi tistih, ki ne spadajo v energetski sistem, in sicer na vseh ravneh, tudi v finančnem sektorju. Rešitve energijske učinkovitosti bi bilo treba upoštevati kot prvo možnost izbire pri odločitvah o politikah, načrtovanju in naložbah, ⇦ pri določanju novih pravil za stran ponudbe in na drugih področjih politike. ⇨ Načelo „energijska učinkovitost na prvem mestu“ bi bilo sicer treba uporabljati brez poseganja v druge zakonske obveznosti, cilje in načela, vendar tudi te obveznosti, cilji in načela ne bi smeli biti ovira za njegovo uporabo ali razlog za izjemo od njegove uporabe. ⇦ Komisija bi morala zagotoviti, da bosta lahko energetska ⌦ energijska ⌫ učinkovitost in odzivanje na strani povpraševanja pod enakimi pogoji konkurirala proizvodnim zmogljivostim. Energetsko učinkovitost je treba upoštevati pri vseh odločitvah glede načrtovanja energetskih sistemov ali glede financiranja. Izboljšati jo je treba vedno, ko je to bolj stroškovno učinkovito kot enakovredne rešitve na strani ponudbe. ⌦ To bi ⌫ To bi pomagati izkoristiti številne prednosti, ki jih ima energetska ⌦ energijska ⌫ učinkovitost za Unijo, zlasti za državljane in podjetja. ⇨ Izvajanje ukrepov za izboljšanje energijske učinkovitosti bi moralo biti tudi prednostna naloga pri blažitvi energijske revščine. ⇦ 🡻 2018/2002 uvodna izjava 3 ⇨ novo (12)Energijsko učinkovitost bi bilo treba priznati za ključni element in prednostni vidik v prihodnjih odločitvah o naložbah v energetsko infrastrukturo Unije. ⇨ Načelo „energijska učinkovitost na prvem mestu“ bi bilo treba uporabljati predvsem ob upoštevanju pristopa sistemske učinkovitosti in družbenega vidika. Tako bi moralo biti v pomoč pri povečanju učinkovitosti posameznih sektorjev končne porabe in celotnega energetskega sistema. Uporaba tega načela bi morala podpirati tudi naložbe v energijsko učinkovite rešitve, ki prispevajo k okoljskim ciljem iz Uredbe (EU) 2020/852 Evropskega parlamenta in Sveta. ⇦

⇩ novo (13)Načelo „energijska učinkovitost na prvem mestu“ je bilo opredeljeno v Uredbi (EU) 2018/1999 Evropskega parlamenta in Sveta in je v središču strategije o povezovanju energetskega sistema. Čeprav načelo temelji na stroškovni učinkovitosti, ima njegova uporaba širše posledice, ki so glede na okoliščine lahko različne Komisija je pripravila posebne smernice o delovanju in uporabi tega načela, v katerih so predlagana posebna orodja in primeri uporabe v različnih sektorjih. Izdala je tudi priporočilo državam članicam, ki izhaja iz zahtev te direktive in poziva h konkretnemu ukrepanju v zvezi z uporabo tega načela. (14)Da bi načelo „energijska učinkovitost na prvem mestu“ učinkovalo, ga morajo vsi odločevalci dosledno uporabljati pri vseh zadevnih odločitvah o politikah, načrtovanju in večjih naložbah (tj. naložbah velikega obsega z vrednostjo nad 50 milijonov EUR na naložbo ali 75 milijonov EUR pri projektih prometne infrastrukture), ki vplivajo na porabo energije ali oskrbo z njo. Za ustrezno uporabo načela so potrebni pravilna metodologija analize stroškov in koristi, vzpostavitev omogočitvenih pogojev za energijsko učinkovite rešitve in ustrezno spremljanje. Elastičnost na strani povpraševanja lahko prinese precejšnje koristi odjemalcem in širši družbi, izboljša učinkovitost energetskega sistema in zniža stroške energije, npr. z znižanjem stroškov obratovanja sistema, ki ima za posledico nižje pristojbine za vse odjemalce. Države članice bi morale v svojih prizadevanjih za večjo učinkovitost povezanega energetskega sistema pri uporabi načela „energijska učinkovitost na prvem mestu“ upoštevati morebitne koristi prožnosti na strani povpraševanja in, kjer je ustrezno, razmisliti o prilagajanju odjema, shranjevanju energije in pametnih rešitvah. (15)Načelo „energijska učinkovitost na prvem mestu“ bi bilo treba vselej uporabljati sorazmerno, zahteve iz te direktive pa ne bi smele povzročati prekrivanja ali nasprotja med obveznostmi držav članic, kadar uporabo tega načela neposredno zagotavlja druga zakonodaja. To bi lahko veljalo za projekte skupnega interesa s seznama Unije v skladu s [členom 3 revidirane uredbe o TEN-E], v katerem se uvaja zahteva za upoštevanje načela „energijska učinkovitost na prvem mestu“ pri razvoju in oceni teh projektov. (16)Pravičen prehod na podnebno nevtralno Unijo do leta 2050 je osrednjega pomena za evropski zeleni dogovor. Energijska revščina je osrednji pojem, ki je konsolidiran v zakonodajnem svežnju z naslovom „Čista energija za vse Evropejce“ in je namenjen lajšanju pravičnega energetskega prehoda. Komisija je v skladu z Uredbo (EU) 2018/1999 in Direktivo (EU) 2019/944 Evropskega parlamenta in Sveta podala okvirne smernice o primernih kazalnikih za merjenje energijske revščine in opredelitev pojma „znatno število gospodinjstev z energijsko revščino“ . Direktiva (EU) 2019/944 in Direktiva 2009/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta določata, da morajo države članice sprejeti ustrezne ukrepe za odpravo energijske revščine povsod, kjer se ugotovi, da obstaja, vključno z ukrepi, ki rešujejo širši kontekst revščine. (17)Uporaba načela „energijska učinkovitost na prvem mestu“ bi morala najprej koristiti gospodinjstvom z nizkimi in srednjimi dohodki, ranljivim odjemalcem vključno s končnimi porabniki, ljudem, ki jih je prizadela ali jim grozi energijska revščina in ljudem, ki živijo v socialnih stanovanjih. Ukrepe energijske učinkovitosti bi bilo treba prednostno uporabljati za izboljšanje položaja teh posameznikov in gospodinjstev ali za blažitev energijske revščine. Zaradi celostnega pristopa k oblikovanju politik ter izvajanju politik in ukrepov morajo države članice zagotoviti, da druge politike in ukrepov ne bodo imeli škodljivega učinka na te posameznike in gospodinjstva. (18)Ta direktiva je del širšega okvira politik energijske učinkovitosti, ki obravnava možnosti za energijsko učinkovitost na konkretnih področjih politike, med drugim na področju stavb (Direktiva 2010/31/EU), izdelkov (Direktiva 2009/125/ES, Uredba (EU) 2017/1369 in Uredba (EU) 2020/740) in mehanizma upravljanja (Uredba (EU) št. 2018/1999). Te politike so zelo pomembne za doseganje prihrankov energije pri nadomeščanju izdelkov ali gradnji ali obnovi stavb. 🡻 2018/2002 uvodna izjava 4 (prilagojeno) ⇨ novo (19)Za doseganje ambicioznega cilja povečanja energetske ⌦ energijske ⌫ učinkovitosti je treba odpraviti ovire, da bi olajšali naložbe v ukrepe za energetsko ⌦ energijsko ⌫ učinkovitost. ⇨ V podprogramu p