EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 22.9.2021 COM(2021) 582 final 2021/0296(COD) Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o vzpostavitvi okvira za sanacijo in reševanje zavarovalnic in pozavarovalnic ter spremembi direktiv 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2009/138/ES, (EU) 2017/1132 ter uredb (EU) št. 1094/2010 in (EU) št. 648/2012 (Besedilo velja za EGP) {SWD(2021) 260}

{SWD(2021) 261}

{SEC(2021) 620}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.OZADJE PREDLOGA •Razlogi za predlog in njegovi cilji Zavarovalne police so sestavni del vsakdanjega življenja evropskih državljanov. Za številne socialne in gospodarske dejavnosti je kot zaščita pred morebitnimi tveganji potrebna zavarovalna polica. Zavarovalna polica je lahko tudi varčevalni produkt, ki bo določil dolgoročno blaginjo imetnikov, zavarovatelji pa te prihranke prek finančnih trgov usmerjajo v realno gospodarstvo. Neurejen propad zavarovateljev lahko zato pomembno vpliva na imetnike polic, upravičence, oškodovance ali prizadeta podjetja, zlasti kadar ključnih zavarovalnih storitev ni mogoče nadomestiti v razumnem času in z razumnimi stroški. Upravljanje skorajšnjega propada ali propada nekaterih zavarovateljev, zlasti velikih čezmejnih skupin, ali hkratni propad več zavarovateljev lahko prav tako povzroči finančno nestabilnost ali jo poveča. Direktiva Solventnost II je zmanjšala verjetnost propadov in izboljšala odpornost zavarovalniškega sektorja EU ter bo okrepljena s pregledom, sprejetim skupaj s tem predlogom. Kljub zanesljivemu in trdnemu bonitetnemu okviru pa finančnih težav ni mogoče popolnoma izključiti. Vendar trenutno na evropski ravni ni usklajenih postopkov za reševanje zavarovateljev. Posledično se zakoni in drugi predpisi, ki urejajo propad zavarovateljev v državah članicah, vsebinsko in postopkovno zelo razlikujejo. Poleg tega insolvenčni postopki za podjetja morda niso primerni za zavarovalnice, saj morda ne zagotavljajo vedno ustrezne kontinuitete kritičnih funkcij. Zato je potreben režim, ki bo organom zagotovil verodostojen sklop instrumentov za reševanje, da bodo lahko dovolj zgodaj in hitro ukrepali, če zavarovatelji propadajo ali bodo verjetno propadli, da bi zagotovili boljše rezultate za imetnike polic, hkrati pa čim bolj zmanjšali učinek na gospodarstvo, finančni sistem in uporabo davkoplačevalskega denarja. Na mednarodni ravni je Odbor za finančno stabilnost oktobra 2014 razvil ključne lastnosti učinkovitih režimov reševanja za zavarovalniški sektor, namenjene vsem zavarovateljem, ki bi lahko bili sistemsko pomembni ali kritični, če bi propadli. Odbor za finančno stabilnost je junija 2016 izdal dodatne smernice za razvoj učinkovitih strategij in načrtov za reševanje, avgusta 2020 pa svojo metodologijo za ocenjevanje ključnih lastnosti. Hkrati je Mednarodno združenje zavarovalnih nadzornikov (International Association of Insurance Supervisors – IAIS) novembra 2019 sprejelo temeljna zavarovalna načela za vse zavarovalnice in pozavarovalnice ter skupni okvir za mednarodno dejavne zavarovalniške skupine (Internationally Active Insurance Groups – IAIG), v katerem so podrobno opredeljeni standardi za preventivno načrtovanje sanacije za IAIG in pooblastila, ki naj bi jih imeli organi na voljo za upravljanje urejenega izstopa s trga. Načrtovanje reševanja za posamezne zavarovalniške skupine se pričakuje, kolikor je potrebno. Ta predlog odraža ta razvoj in prenaša te mednarodne standarde v evropsko zakonodajo. Temelji na pripravljalnem delu organa EIOPA, zlasti na mnenju iz julija 2017, in na strokovnem nasvetu EIOPA o pregledu direktive Solventnost II. Upošteva tudi poročila, ki jih je ESRB pripravil v letih 2017 in 2018 in ki zagovarjajo usklajen okvir za sanacijo in reševanje na področju zavarovalništva. •Skladnost z veljavnimi predpisi s področja zadevne politike Ta predlog je bil pripravljen popolnoma v skladu z okvirom Solventnost II, zlasti z njegovo lestvico ukrepanja za podjetja v primeru poslabšanja finančnega stanja in sanacijskimi ukrepi, ki so že na voljo za kršitve kapitalskih zahtev. Čeprav predlog dodaja nekatere elemente pripravljenosti na krize, so nova preventivna pooblastila skladna z lestvico ukrepanja in nadzornimi pooblastili, ki so že določeni v okviru Solventnost II, in ne privedejo do novega vnaprej določenega sprožitvenega mehanizma za ukrepanje poleg ravni zahtevanega solventnostnega kapitala. Predlog je skladen tudi z ustreznimi politikami na področju sanacije in reševanja za kreditne institucije, investicijska podjetja in centralne nasprotne stranke. •Skladnost z drugimi politikami Unije Ta predlog s stabilizacijo kritičnih funkcij zavarovateljev v težavah prispeva k boljši zaščiti varčevalcev in vlagateljev, ohranjanju bistvenih funkcij zavarovateljev za realno gospodarstvo in krepitvi finančne stabilnosti. Podpira bistvene pogoje za omogočanje učinkovitih in trajnostnih kapitalskih tokov tam, kjer so potrebni. Na splošno ta predlog pomaga okrepiti vlogo zavarovateljev kot dolgoročnih vlagateljev in akterjev pri gospodarskem okrevanju po krizi zaradi COVID-19 v skladu s političnimi cilji unije kapitalskih trgov in evropskega zelenega dogovora. 2.PRAVNA PODLAGA, SUBSIDIARNOST IN SORAZMERNOST •Pravna podlaga Pravna podlaga predloga je člen 114 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU). V skladu z navedeno določbo se lahko sprejmejo ukrepi za približevanje nacionalnih določb, katerih namen je vzpostavitev in delovanje notranjega trga. Predlog usklajuje nacionalne zakone o sanaciji in reševanju zavarovateljev ali uvaja okvir (če ta še ne obstaja) v obsegu, ki je potreben za zagotovitev, da imajo države članice na voljo enake instrumente in postopke za obravnavanje propadov. Predlog bi z določitvijo minimalnih usklajenih zahtev na notranjem trgu vzpostavil enake konkurenčne pogoje v vseh državah članicah. Z usklajenim okvirom bi zaščitili tudi interese imetnikov polic in realno gospodarstvo. Prispeval bi k finančni stabilnosti in zaupanju v notranji zavarovalniški in pozavarovalniški trg, saj bi zagotovil minimalno zmogljivost za reševanje zavarovateljev v vseh državah članicah in olajšal sodelovanje med nacionalnimi organi pri obravnavanju propada čezmejnih skupin. Zato je cilj predloga vzpostavitev in delovanje notranjega trga, člen 114 PDEU pa je ustrezna pravna podlaga. •Subsidiarnost (za neizključno pristojnost) Trenutno so sistemi za sanacijo in reševanje zavarovalnic nacionalni in se uporabljajo le v peščici držav članic. Zato številni nacionalni pravni sistemi organom ne podeljujejo potrebnih pooblastil za ustrezno obravnavo propadlih zavarovateljev. Te različne nacionalne zakonodaje prav tako ne zadostujejo v primerih čezmejnega propada, zlasti za čezmejne skupine, kjer bi neusklajeni ukrepi lahko hitro privedli do neoptimalnih rezultatov. Vzpostavitev ustreznih ureditev za reševanje na ravni Unije zahteva znatno uskladitev nacionalnih praks in postopkov zaradi česar je upravičeno, da Unija predlaga potrebno zakonodajo.

Cilja tega predloga, tj. uskladitev pravil in postopkov za sanacijo in reševanje zavarovateljev, države članice ne morejo zadovoljivo doseči in se lahko zaradi posledic propada katerega koli podjetja v Uniji lažje doseže na ravni Unije. Unija lahko zato sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji. •Sorazmernost Ta predlog izvaja mednarodne standarde in upošteva mnenje EIOPA. Da se zagotovita ustreznost in učinkovitost okvira za sanacijo in reševanje ter omejijo čezmerna upravna bremena in stroški za zavarovatelje in organe, predlog vsebuje sorazmerne zahteve, ki upoštevajo naravo, obseg in kompleksnost organizacije, dejavnosti in storitev zavarovatelja. To velja za podjetja, za katera bi veljalo preventivno načrtovanje sanacije in načrtovanje reševanja, organi pa lahko tudi dovolijo, da za zavarovatelje pri pripravi in vzdrževanju njihovih načrtov velja poenostavljen sklop obveznosti. Nacionalni insolvenčni postopki bi propadlemu zavarovatelju še naprej omogočali izstop s trga, nadzorni ukrepi pa bi še naprej temeljili na presoji. Zato so določbe predloga sorazmerne s tem, kar je potrebno za doseganje njegovih ciljev. •Izbira instrumenta Bonitetni nadzor temelji na direktivi Solventnost II, reševanje pa je tesno povezano z neusklajenimi področji nacionalnega prava, kot sta insolvenčno in stvarno pravo. Zato je direktiva ustrezen pravni instrument, saj je potreben prenos za izvajanje okvira tako, da se doseže načrtovani učinek v okviru posebnosti zadevnega nacionalnega prava. 3.REZULTATI NAKNADNIH OCEN, POSVETOVANJ Z DELEŽNIKI IN OCEN UČINKA •Naknadne ocene/preverjanja primernosti obstoječe zakonodaje Ta predlog in predlog o pregledu okvira Solventnost II imata skupno oceno učinka. V Prilogi 10 k oceni učinka je ocenjen sedanji okvir Solventnost II in je ugotovljeno, da je bil na splošno uspešen pri doseganju napredka v smeri krovnih ciljev, ki sta omogočanje razvoja enotnega trga za zavarovalniške storitve in istočasna ustrezna zaščita imetnikov polic. Vendar so nacionalni nadzorni organi bonitetni okvir Solventnost II od začetka njegove uporabe leta 2016 izvajali na različne načine. To velja na primer za lestvico ukrepanja, katere cilj je obnoviti finančni položaj zavarovateljev po ugotovljenem poslabšanju, ali splošneje za ukrepe, povezane s sanacijo in reševanjem. Poleg tega okvir Solventnost II glede na naraščajoče čezmejne dejavnosti in nove izzive, ki jih predstavljajo prevladujoče gospodarske in finančne razmere, še ni zagotovil režima za usklajeno reševanje zavarovateljev. Večina držav članic nima vzpostavljenega učinkovitega okvira za sanacijo in reševanje, kadar pa ga ima, so med temi režimi velike razlike. Te razlike vključujejo pooblastila in instrumente, ki so na voljo organom, pogoje, pod katerimi se ta pooblastila lahko izvajajo, in zastavljene cilje pri obravnavanju propada zavarovateljev. Poleg tega so nezadostna pripravljenost zavarovateljev in javnih organov ter odsotnost ustreznih instrumentov in pooblastil ali čezmejnega usklajevanja morda ovirali hitro in uspešno sanacijo ali reševanje propadajočih zavarovateljev v EU, kot je razvidno iz nekaterih primerov propada in skorajšnjega propada, ki jih je zabeležil EIOPA. Raven zaščite imetnikov polic in upravičencev zato morda ni bila optimalna. •Posvetovanja z deležniki EIOPA je julija 2017 objavil mnenje o harmonizaciji okvirov za sanacijo in reševanje zavarovateljev v državah članicah, drugo mnenje pa je objavil decembra 2020, in sicer po prošnji Komisije iz februarja 2019 za nasvet. V obeh primerih je EIOPA izvedel javno posvetovanje. Poleg tega je Komisija januarja 2020 organizirala konferenco, ki je vključevala eno sejo s poudarkom na sanaciji in reševanju. Komisija se je 19. februarja 2020 prek strokovne skupine za bančništvo, plačila in zavarovanje posvetovala z državami članicami. Države članice so bile pozvane, naj predložijo pripombe glede strategije Komisije za posvetovanje in ocene učinka njenih predlogov, ki jo je pripravil EIOPA. Potekala je posebna izmenjava mnenj o možnem pristopu k sanaciji in reševanju, zlasti s ciljno usmerjeno raziskavo. Julija 2020 je začetna ocena učinka zagotovila podrobno analizo različnih možnosti politike, povratne informacije deležnikov o začetni oceni učinka pa so bile zbrane do avgusta 2020. Od julija do oktobra 2020 je bilo v javnem posvetovanju o pregledu okvira Solventnost II zbranih 73 odgovorov različnih deležnikov, večinoma iz Evropskega gospodarskega prostora. Zbirno poročilo o povratnih informacijah iz tega posvetovanja je bilo objavljeno 1. februarja 2021. Ta posvetovanja so pokazala, da so javni organi in civilna družba sicer na splošno podprli boljše usklajevanje elementov za sanacijo in reševanje, vendar je zavarovalniški sektor menil, da je takšna uskladitev v veliki meri nepotrebna, in izpostavil verjetnost visokih stroškov usklajevanja. Nekateri udeleženci so poudarili potrebo po sorazmerni uporabi pravil. Vsi deležniki pa so poudarili potrebo po boljšem usklajevanju in izmenjavi informacij med nadzornimi organi v čezmejnem okviru. Komisija se je 10. novembra 2020 prek strokovne skupine za bančništvo, plačila in zavarovanje posvetovala z državami članicami o dodatnih elementih, povezanih s sanacijo in reševanjem zavarovalnic. Na splošno so se strokovnjaki iz držav članic strinjali s smernicami politike, predlaganimi v mnenju EIOPA iz leta 2020. •Zbiranje in uporaba strokovnih mnenj Da bi Komisija podprla svoje delo v zvezi s pregledom okvira Solventnost II, je organu EIOPA poslala izčrpno prošnjo za nasvet, ki je vključevala sanacijo in reševanje. Končno poročilo EIOPA je bilo objavljeno 17. decembra 2020. Poleg posvetovanja z deležniki je Komisija sodelovala v razpravah in izmenjavi mnenj, ki so bila podlaga za delo EIOPA, IAIS in Odbora za finančno stabilnost v zvezi s sanacijo in reševanjem zavarovateljev. V zvezi s tem je zakonodajni predlog popolnoma v skladu z najnovejšimi usmeritvami politike Odbora za finančno stabilnost in IAIS. •Ocena učinka

Ocena učinka za ta predlog je bila pripravljena v okviru širšega pregleda Solventnosti II in je 23. aprila 2021 prejela pozitivno mnenje Odbora za regulativni nadzor. EIOPA je ob dveh priložnostih temeljito ocenil stroške in koristi, povezane s tem predlogom, ter se o njih posvetoval. Glavna spoznanja iz analize EIOPA so izražena v oceni učinka in povzeta v nadaljevanju. Odbor za regulativni nadzor je pripravil številna priporočila za izboljšave, kar je privedlo do tega, da je bila ocena učinka izpopolnjena. Zlasti so bili dodatno utemeljeni ocena možnosti ter skupni stroški in koristi pregleda Solventnosti II, skupaj s predlogom za sanacijo in reševanje. V oceni učinka je bilo ugotovljeno, da bi izvajanje preventivnega okvira za sanacijo in okvira reševanja učinkovito odpravilo ugotovljeno nezadostno pripravljenost, morebitno zapoznelo ukrepanje, nepopolno zbirko instrumentov in neusklajeno upravljanje čezmejnih primerov (skorajšnjega) propada. Vendar je bilo zaključeno, da je treba v skladu z mednarodnimi smernicami in standardi uvesti posebne pogoje za začetek reševanja za primere, v katerih bi imel propad zavarovatelja sistemski učinek. Zlasti možnosti politike, razvite v predlogu, bi zagotovile verodostojen okvir za reševanje težav zavarovateljev, katerih propad bi lahko negativno vplival na imetnike polic. Usklajen sklop pooblastil s skladno zasnovo, izvajanjem in izvrševanjem za preprečevanje in obravnavanje propadov bi spodbudil čezmejno sodelovanje in usklajevanje med krizami ter pomagal preprečiti nepotrebne ekonomske stroške, ki izhajajo iz neusklajenega sprejemanja odločitev med različnimi javnimi organi in sodišči. Prispeval bi tudi k enakim konkurenčnim pogojem in preprečil regulativno arbitražo. Kar zadeva stroške, je ocena učinka pokazala, da bi izhajali predvsem iz zahtev glede načrtovanja in ocene rešljivosti. Ocena učinka organa EIOPA vsebuje pregled razpona stroškov, ki so jih nacionalni nadzorni organi ocenili za pripravo in vzdrževanje načrtov reševanja in ocen rešljivosti ter za nadzor nad preventivnimi načrti sanacije. Zavarovatelji bi imeli stroške zaradi priprave preventivnih načrtov sanacije, zagotavljanja informacij za načrtovanje reševanja ali morebitnih sprememb za zmanjševanje ovir za rešljivost. Za oceno učinka ocena teh stroškov ni bila na voljo, ker pa bi bili preventivni načrti sanacije vključeni v tekoče upravljanje tveganj zavarovateljev, bi lahko kot vir vhodnih podatkov služili poročila nadzorniku o lastni oceni tveganja in solventnosti ter krizni načrt. Ocena učinka je potrdila tudi oceno EIOPA, da ne bi bilo sorazmerno zahtevati, da mora zavarovalniški sektor financirati reševalni sklad ali da morajo posamezni zavarovatelji povečati obveznosti za pokrivanje izgub s sredstvi upnikov in dokapitalizacijo propadajočih zavarovateljev. V oceni učinka je bilo ocenjeno, da bi ti ukrepi za to, da bi ustvarili sposobnost pokrivanja izgube, ki bi bila sorazmerna z zavarovalno-tehničnimi rezervacijami, povečali bilanco stanja zavarovateljev. To bi pomenilo višje stroške za sektor in bi podjetjem povzročilo dodatna tveganja servisiranja, ki jih ne bi bilo mogoče upravičiti z bistveno večjimi koristmi. •Primernost in poenostavitev ureditve Kot je pojasnjeno v oddelku 2, v Solventnosti II ni ustvarjena nobena dodatna lestvica ukrepanja, za nove zahteve glede načrtovanja pa velja ustrezna sorazmernost. Uvedba teh elementov sorazmernosti bi morala prispevati k zmanjšanju regulativnih in upravnih bremen, povezanih z izvajanjem predloga, in k doseganju ustreznega ravnovesja s pričakovanimi koristmi. Predlog s spodbujanjem ozaveščenosti in pripravljenosti prispeva k bolj informiranim in pravočasnim popravnim ukrepom, kadar jih zavarovatelji potrebujejo. Prav tako bi izboljšal enake konkurenčne pogoje pri ukrepih, ki jih sprejmejo organi, da bi obnovili finančni položaj teh zavarovateljev ali jih rešili, in bi tako prispeval k pravičnejšim konkurenčnim pogojem. •Temeljne pravice Ta predlog je v skladu s temeljnimi pravicami in načeli, ki jih priznava zlasti Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina), zlasti lastninsko pravico, svobodo gospodarske pobude, pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča ter pravico do obrambe, in ga je treba uporabljati v skladu z njimi. Vsako poseganje v pravice delničarjev in upnikov, ki je posledica ukrepa za reševanje, bi moralo biti združljivo z Listino. Zlasti kadar se upniki istega razreda v okviru ukrepov za reševanje obravnavajo različno, bi morale biti takšne razlike utemeljene z javnim interesom in sorazmerne z obravnavanimi tveganji. Zadevni upniki, vključno z imetniki polic, ne bi smeli utrpeti večjih izgub od izgub, ki bi jih imeli, če bi zavarovatelj prenehal po običajnih insolvenčnih postopkih v času sprejetja odločitve o reševanju. 4.PRORAČUNSKE POSLEDICE Predlog ne vpliva na proračun Unije. V skladu s predlogom bi moral EIOPA: (i) razviti deset tehničnih standardov in šest smernic; (ii) pripraviti eno letno poročilo o uporabi poenostavljenih obveznosti; (iii) vzdrževati podatkovno zbirko o upravnih sankcijah, o katerih poročajo nacionalni organi; in (iv) sodelovati v kolegijih za reševanje, sprejemati odločitve v primeru nesoglasja med nadzornimi organi in organi za reševanje ter izvajati zavezujoče posredovanje. Novoustanovljeni odbor za reševanje bi na področjih, ki jih zajema predlog, tudi pripravil naloge za organ EIOPA. V tem okviru so ustrezni pristojni organi povabljeni, da kot člani sodelujejo pri tem razvoju, da bi se tako čim bolj povečala uporaba obstoječih virov. Tehnični standardi bi morali biti pripravljeni v 18 mesecih po začetku veljavnosti direktive. Ta rok bi moral organu EIOPA zagotoviti dovolj časa za njihov razvoj, ob upoštevanju sedanjih virov tega organa. Edini ponavljajoči se element se nanaša na poročilo o uporabi poenostavljenih obveznosti. Delovna obremenitev, povezana z vzpostavitvijo in vzdrževanjem zbirke podatkov o sankcijah, bo verjetno odvisna od poteka dogodkov, o katerih poročajo nacionalni organi. Dogodki bi morali biti omejeni in časovno porazdeljeni, kar bi organu EIOPA omogočilo, da upravlja svoje obstoječe vire, kakor je potrebno Glede na pretekla in sedanja prizadevanja v zvezi s kriznim upravljanjem pri organu EIOPA se šteje, da predlagane naloge za organ ne bodo zahtevale ustvarjanja dodatnih delovnih mest in da jih je mogoče izvajati s sedanjimi viri. 5.DRUGI ELEMENTI •Načrti za izvedbo ter ureditev spremljanja, ocenjevanja in poročanja

Predlog od držav članic zahteva, da v 18 mesecih od začetka njegove veljavnosti prenesejo pravila o sanaciji in reševanju v svojo nacionalno zakonodajo. Kot je navedeno v oddelku 5, bi morali nacionalni organi organu EIOPA vsako leto poročati o uporabi poenostavljenih obveznosti, kar bi moral EIOPA razkriti. •Natančnejša pojasnitev posameznih določb predloga Naslov I – Področje uporabe, opredelitev pojmov in organi Vsebina in področje uporabe (člen 1) Ta predlog obravnava krizno upravljanje (preventivne pristojnosti, preventivno načrtovanje sanacije in reševanje) v zvezi z vsemi zavarovalnicami in pozavarovalnicami s sedežem v EU, za katere velja okvir Solventnost II. Ker lahko propad subjekta v skupini vpliva na solventnost in posle celotne skupine, je poleg tega treba v preventivnem načrtovanju sanacije in načrtovanju reševanja opredeliti in zajeti vse pomembne subjekte skupin, katerih del je lahko zavarovatelj, organi pa bi morali imeti učinkovita sredstva za ukrepanje v zvezi s temi subjekti, da uvedejo popravne ukrepe, ki upoštevajo finančno trdnost skupine, zmanjšujejo ovire za rešljivost v okviru skupine in pripravijo usklajeno shemo reševanja za skupino kot celoto, zlasti v čezmejnem okviru. Ustanovitev organov za reševanje (člen 3) Ta predlog od držav članic zahteva, da ustanovijo organe za reševanje zavarovalnic, ki imajo minimalna usklajena pooblastila za izvajanje vseh ustreznih pripravljalnih ukrepov in ukrepov za reševanje. Predlog ne določa organa, ki bi ga bilo treba imenovati, zato so to lahko na primer nacionalne centralne banke, pristojna ministrstva, javni upravni organi ali drugi organi s pooblastili na področju javnega upravljanja. Če so pooblastila dodeljena obstoječemu organu, bi morale biti vzpostavljene ustrezne strukturne ureditve, da bi se izognili navzkrižju interesov med nadzornimi funkcijami in funkcijami reševanja ter operativno neodvisnostjo, zlasti v zvezi z nadzornimi organi. Naslov II – Priprava Poenostavljene obveznosti (člen 4) Da bi organi upoštevali načelo sorazmernosti in se izognili čezmernemu upravnemu bremenu, bi morali, kadar je to primerno, uporabljati drugačne ali zmanjšane zahteve glede preventivnega načrtovanja sanacije in načrtovanja reševanja ter zahteve po informacijah na ravni posameznega podjetja in jih redkeje posodabljati, pri tem pa upoštevati več dejavnikov, povezanih s podjetjem. Organi bi morali organu EIOPA vsako leto poročati o uporabi poenostavljenih obveznosti. Preventivno načrtovanje sanacije (členi 5 do 8) Skupine bi morale pripraviti preventivne načrte sanacije skupine in jih predložiti nadzorniku skupine. Tudi zavarovatelji, ki niso del skupine, za katero veljajo take zahteve glede načrtovanja, morajo pripraviti in redno posodabljati preventivne načrte sanacije, v katerih so določeni ukrepi, ki jih morajo sprejeti navedena podjetja za obnovitev svojega finančnega položaja, če se je ta znatno poslabšal. Nadzorniki bi morali določiti zavarovatelje, ki morajo pripraviti preventivne načrte sanacije na podlagi številnih dejavnikov. Na splošno bi morale take zahteve veljati za vsaj 80 % trga držav članic, podjetje z nizkim tveganjem pa bi bilo izključeno na posamični podlagi. Ti načrti bodo izboljšali zavarovateljevo razumevanje ranljivosti, njegove realistične možnosti v stresnih scenarijih bi morale biti sestavni del sistema upravljanja podjetja, obstoječi instrumenti pa bi lahko služili za pripravo preventivnih načrtov sanacije. Nadzorni organi morajo oceniti preventivne načrte sanacije, da preverijo, ali so načrti celoviti in bi lahko pravočasno obnovili sposobnost preživetja podjetja. Načrtovanje reševanja in ocene rešljivosti (členi 9 do 16) Organi za reševanje morajo pripraviti načrte reševanja, v katerih so določeni ukrepi za reševanje, ki jih organ predvideva, če so izpolnjeni pogoji za reševanje. Na splošno bi moralo načrtovanje reševanja veljati za 70 % podjetij v državi članici, podjetje z nizkim tveganjem pa bi bilo izključeno na posamični podlagi. Zadevne zavarovatelje bi bilo treba določiti na podlagi številnih meril sorazmernosti, vključno s pričakovanim učinkom njihovega propada. Preventivni načrti sanacije in načrti reševanja ne bi smeli temeljiti na izredni javnofinančni pomoči ali izpostaviti davkoplačevalcev tveganju izgube. V okviru načrtovanja reševanja bi morali organi za reševanje oceniti tudi splošno rešljivost zavarovatelja in zmanjšati morebitne ovire zanjo. Diskrecijska pravica organov bi morala biti omejena na to, kar je potrebno za poenostavitev strukture in poslov zavarovalnice ali pozavarovalnice izključno za izboljšanje njene rešljivosti. Skupne odločitve (člen 17)

Nadzorniki skupine, nadzorni organi, organi za reševanje, pristojni na ravni skupine, in organi za reševanje, kot je ustrezno, bi si morali prizadevati za sprejetje skupnih odločitev v skladu s postopkom iz tega člena. Naslov III – Reševanje Pogoji za reševanje (člen 19) Predlog določa skupni parameter za sprožitev uporabe instrumentov za reševanje. Zavarovalnica ali pozavarovalnica bi morala biti vključena v reševanje, kadar propada ali bo verjetno propadla, in ni pričakovati, da bi lahko alternative iz zasebnega sektorja ali nadzorni ukrepi preprečili propad. Hkrati je treba zagotoviti, da se intruzivni ukrepi sprožijo le, če je poseganje v pravice deležnikov upravičeno in bi bil ukrep za reševanje v javnem interesu. Instrumenti in pooblastila za reševanje (členi 26 do 52) Če so pogoji za reševanje izpolnjeni, bodo organi za reševanje pooblaščeni za uporabo naslednjih instrumentov za reševanje: (a)odpis ali konverzija kapitalskih instrumentov, dolžniških instrumentov in drugih kvalificiranih obveznosti, zlasti za olajšanje izvajanja drugih instrumentov za reševanje, kot so instrument solventnega izteka ali instrumenti prenosa. Vzpostavljena je posebna hierarhija, ki dopolnjuje in po potrebi nadomešča tisto, ki je določena v vsakem nacionalnem insolvenčnem pravu. Načeloma bi bilo treba terjatve delničarjev poplačati pred terjatvami podrejenih upnikov. Šele ko so te terjatve poplačane, lahko organi za reševanje naložijo izgube nadrejenim terjatvam. V nekaterih okoliščinah se bo izvedla konverzija, da bi se močno zmanjšala vrednost preostalih terjatev delničarjev; (b)solventni iztek: dovoljenje podjetju v postopku reševanja za sklepanje novih zavarovalnih ali pozavarovalnih pogodb se odvzame, da se njegova dejavnost omeji na izključno upravljanje obstoječega portfelja in s tem čim bolj poveča kritje zavarovalnih zahtevkov z obstoječimi sredstvi; (c)prodaja poslovanja: celotno poslovanje podjetja ali njegov del se lahko proda pod komercialnimi pogoji, ne da bi se upoštevale postopkovne zahteve, ki bi sicer veljale. (d)premostitveno podjetje: celotno poslovanje podjetja ali njegov del se lahko prenese na subjekt pod javnim nadzorom. Premostitveno podjetje mora imeti dovoljenje v skladu z direktivo Solventnost II. Njegove dejavnosti so začasne narave, njihov cilj pa je prodati poslovanje zasebnemu kupcu, ko so tržni pogoji ustrezni. (e)izločitev sredstev in obveznosti: oslabljena ali problematična sredstva in/ali obveznosti se lahko prenesejo na nosilca upravljanja, da se lahko s časom upravljajo in izkoriščajo. Za zmanjšanje izkrivljanja konkurence in nevarnosti moralnega tveganja je treba ta instrument uporabljati skupaj z drugim instrumentom za reševanje. Zavarovalne jamstvene sheme bi lahko, če so na voljo, prispevale k financiranju postopka reševanja z absorpcijo izgub v obsegu neto izgub, ki bi jih te sheme utrpele po zaščiti imetnikov polic v običajnih insolvenčnih postopkih. V teh primerih bi uporaba instrumenta za odpis ali konverzijo zagotovila, da so upravičeni imetniki polic zaščiteni vsaj do ravni kritja, kar je glavni razlog, zakaj so bile takšne zavarovalne jamstvene sheme vzpostavljene v skladu z nacionalno zakonodajo. Da bi lahko uporabljali te instrumente, bodo imeli organi za reševanje pooblastila za prevzem nadzora nad podjetjem, ki je propadlo ali je na robu propada, prevzem vloge delničarjev in poslovodij, prenos sredstev in obveznosti ter izvrševanje pogodb. Kjer je ustrezno, bodo morali biti ukrepi za reševanje skladni z okvirom Unije za državne pomoči. Nacionalni organi bodo lahko poleg minimalne usklajene zbirke instrumentov zagotovili tudi posebne nacionalne instrumente in pooblastila, če bodo združljivi z načeli in cilji okvira Unije za reševanje. Nacionalni organi lahko zlasti razmislijo o uporabi instrumenta za odpis ali konverzijo za dokapitalizacijo propadajočega zavarovatelja, če to ne vpliva na zavarovalne zahtevke in če se sprejmejo ustrezni ukrepi za reorganizacijo in prestrukturiranje. Pomožne določbe v zvezi z reševanjem, vključno z vrednotenjem, zaščitnimi ukrepi, postopkovnimi obveznostmi in pravicami do pritožbe ter izključitvijo drugih ukrepov (členi 23 do 25 in 53 do 66) Za zagotovitev, da se odločitve o reševanju sprejemajo v skladu s ključnimi načeli glede lastninskih pravic ter glede skladnosti z zadevnim pravom vrednostnih papirjev in pravom družb, direktiva vsebuje potrebne določbe in korake, ki bi jih morali organi za reševanje upoštevati, preden in ko sprejmejo odločitve o reševanju. Ti na primer vključujejo zagotavljanje natančnega vrednotenja bilance stanja zavarovatelja, zaščitne ukrepe za prizadete delničarje in upnike, vključno z imetniki polic, da prejmejo odškodnino, če se znajdejo v slabšem položaju, kot če bi zavarovalnica ali pozavarovalnica prenehala po nacionalnem insolvenčnem postopku, postopkovne korake, s katerimi bi morali organi obvestiti zavarovatelja in druge zadevne organe o odločitvah o reševanju, ter pravico do pritožbe zoper ukrepe za preprečevanje kriz ali ukrepe kriznega upravljanja. Da bi olajšali reševanje in zaščitili finančno stabilnost, okvir vključuje tudi začasni odlog na plačilo terjatev in prekinitev pravic imetnikov polic do unovčenja v zvezi s pogodbami o življenjskem zavarovanju. Naslov IV – Reševanje čezmejnih skupin (členi 67 do 71) Da bi se upoštevala čezmejna narava nekaterih zavarovalniških skupin ter vzpostavil celovit in integriran okvir za ukrepe za sanacijo in reševanje v Uniji, bodo kolegiji za reševanje ustanovljeni pod vodstvom organa za reševanje, pristojnega na ravni skupine, in ob sodelovanju EIOPA. EIOPA bo olajšal sodelovanje organov, prispeval k usklajenosti in po potrebi posredoval. Cilj kolegijev je usklajevati pripravljalne ukrepe in ukrepe za reševanje med nacionalnimi organi, da se zagotovijo optimalne rešitve na ravni Unije. Naslov V – Odnosi s tretjimi državami (členi 72 do 77) Zavarovatelji v Uniji so dejavni v tretjih državah in obratno, zato mora učinkovit okvir za reševanje zagotoviti sodelovanje z organi iz tretjih držav. Predlog daje organom iz Unije potrebna pooblastila za podporo tujim ukrepom za reševanje propadlega tujega zavarovatelja, in sicer tako, da se pod določenimi pogoji izvede prenos njegovih sredstev in obveznosti, ki se nahajajo v njihovi jurisdikciji ali jih ureja pravo te jurisdikcije. Organi Unije za reševanje bi morali imeti tudi pooblastilo, da uporabijo instrumente za reševanje za nacionalne podružnice podjetij iz tretjih držav, kadar je zaradi javnega interesa ali zaščite lokalnih imetnikov polic potrebno ločeno reševanje.

Predlog določa, da se lahko sklenejo sporazumi o sodelovanju s tujimi organi za reševanje, da se olajša podpora tujim ukrepom za reševanje. EIOPA bi lahko sklepal okvirne upravne dogovore z organi iz tretjih držav v skladu s členom 33 Uredbe št. 1094/2010, nacionalni organi pa bi lahko sklepali dvostranske dogovore v skladu z okvirnimi dogovori EIOPA. Naslov VI – Kazni (členi 78 do 82) Da bi zagotovili, da zavarovatelji, tisti, ki učinkovito nadzorujejo njihovo poslovanje, in upravni, upravljalni ali nadzorni organ izpolnjujejo obveznosti, ki izhajajo iz tega predloga, bi morale države članice določiti upravne sankcije in druge upravne ukrepe, ki so učinkoviti, sorazmerni in odvračilni. EIOPA bi moral vzdrževati osrednjo podatkovno bazo podatkov o vseh upravnih sankcijah. Naslov VII – Spremembe direktive Solventnost II, direktiv o pravu družb in uredbe o EIOPA Spremembe direktive Solventnost II, vključno s preventivnimi ukrepi (člen 83) Ne da bi to vplivalo na obstoječo lestvico ukrepanja, ta predlog pojasnjuje pooblastila nadzornih organov za uvedbo preventivnih ukrepov za zavarovatelje v primeru poslabšanja finančnega položaja ali kršitve regulativnih zahtev za izogibanje stopnjevanju težav v dovolj zgodnji fazi poslabšanja. Da bi bilo reševanje učinkovito, se spremenijo določbe o reorganizaciji in prenehanju, da se njihova uporaba razširi v primeru uporabe instrumentov za reševanje, kadar se ti instrumenti uporabljajo za zavarovatelje in subjekte, za katere velja režim reševanja. Spremembe direktiv o pravu družb in uredbe o EIOPA (členi 83 do 88) Direktive Unije na področju prava družb vsebujejo pravila za zaščito delničarjev in upnikov. Nekatera od teh pravil lahko ovirajo hitro ukrepanje organov za reševanje. Zato se predlaga, da se ta pravila spremenijo. Za zagotavljanje, da so organi za reševanje zastopani v Evropskem sistemu finančnega nadzora in da ima EIOPA potrebno strokovno znanje, bi se Uredba (EU) št. 1094/2010 spremenila, da bi se organi za reševanje vključili v pojem pristojnih organov. 2021/0296 (COD) Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o vzpostavitvi okvira za sanacijo in reševanje zavarovalnic in pozavarovalnic ter spremembi direktiv 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2009/138/ES, (EU) 2017/1132 ter uredb (EU) št. 1094/2010 in (EU) št. 648/2012 (Besedilo velja za EGP) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 114 Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropske centralne banke,

ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Težave zavarovalnic imajo lahko znatne posledice za gospodarstvo in socialno blaginjo v državah članicah, če bi take težave povzročile motnje zaščite imetnikov polic, upravičencev ali oškodovancev. Vloga pozavarovalnic v gospodarstvu, njihova povezanost s primarnimi zavarovalnicami in finančnimi trgi na splošno ter precej koncentriran trg pozavarovanja zahtevajo ustrezen okvir za urejeno reševanje njihovih težav ali propada. Zato bi bilo treba obravnavati sanacijo in reševanje primarnih zavarovalnic in pozavarovalnic, in sicer ob upoštevanju njihovih posebnosti. (2)Svetovna finančna kriza leta 2008 je razkrila ranljivosti finančnega sektorja in njegovo vzajemno povezanost. Zdi se, da so vzroki za težave in propad med drugim povezani z razvojem finančnih trgov in z naravo zavarovalnih ali pozavarovalnih dejavnosti. V zvezi s tem se zavarovalna tveganja, tj. nedonosne terjatve, napačno vrednotenje, to je podcenjene premije, slabo upravljanje sredstev in obveznosti ter naložbene izgube pogosto navajajo kot glavni razlogi za skrb zavarovalnic in pozavarovalnic. V tem okviru se je denar davkoplačevalcev uporabil za obnovitev poslabšanega finančnega položaja več zavarovalnic. Čeprav je bil cilj Direktive 2009/138/ES Evropskega parlamenta in Sveta okrepiti finančni sistem v Uniji ter odpornost zavarovalnic in pozavarovalnic, ta direktiva ni v celoti odpravila možnosti propada takih zavarovalnic in pozavarovalnic. Visoke nestanovitnosti trgov in dolgotrajne nizke ravni obrestnih mer bi lahko bile še posebej škodljive za dobičkonosnost in solventnostno stanje zavarovalnic in pozavarovalnic. Občutljivost zavarovalnic in pozavarovalnic na tržni in gospodarski razvoj zato zahteva posebno previdnost in ustrezen okvir za obvladovanje, tudi na preventivni način, morebitnih poslabšanj finančnega položaja takih podjetij. Nekateri nedavni propadi in skorajšnji propadi, zlasti čezmejne narave, so pokazali slabosti sedanjega okvira, ki jih je treba obravnavati, da se ustrezno organizira urejen izstop zavarovalnic ali pozavarovalnic s trga. (3)Dejavnosti, storitve ali posle, ki jih opravljajo zavarovalnice ali pozavarovalnice in jih ni mogoče zlahka nadomestiti v razumnem času ali z razumnimi stroški za imetnike polic, upravičence ali oškodovance, je treba obravnavati kot kritične funkcije, ki jih je treba nadaljevati. Take dejavnosti, storitve ali posli so lahko kritični na ravni Unije, nacionalni ali regionalni ravni. Kontinuiteta zavarovalne ali pozavarovalne zaščite ima pogosto prednost pred prenehanjem propadajočega podjetja, saj taka kontinuiteta zagotavlja najugodnejši rezultat za imetnike polic, upravičence ali oškodovance. Zato je ključnega pomena, da so na voljo ustrezni instrumenti za preprečevanje propadov in, kadar pride do propadov, za zmanjšanje negativnih posledic z ohranjanjem kontinuitete teh kritičnih funkcij. (4)Zagotavljanje učinkovitega reševanja propadajočih zavarovalnic in pozavarovalnic v Uniji je bistven element za vzpostavitev notranjega trga. Propad takih podjetij ne vpliva le na imetnike polic ter morda na realno gospodarstvo in finančno stabilnost trgov, na katerih te zavarovalnice in pozavarovalnice poslujejo neposredno, ampak tudi na zaupanje v notranji zavarovalniški trg. Z vzpostavitvijo notranjega trga za finančne storitve se je okrepila medsebojna povezanost različnih nacionalnih finančnih sistemov. Zavarovalnice in pozavarovalnice so dejavne na finančnih trgih za upravljanje naložbenega portfelja in tveganj, povezanih z njihovimi dejavnostmi. Prek svojih poslov z izvedenimi finančnimi instrumenti so povezane z medbančnimi in drugimi finančnimi trgi, ki so v bistvu vseevropski. V tem okviru lahko nezmožnost držav članic, da bi obravnavale propad zavarovalnice ali pozavarovalnice in jo rešile na predvidljiv in usklajen način, ki bi učinkovito preprečil širšo sistemsko škodo, ogrozi stabilnost finančnih trgov in posledično notranji trg na področju finančnih storitev. (5)Svetovna finančna kriza leta 2008 je izpostavila potrebo po razvoju ustreznega okvira za sanacijo in reševanje zavarovalnic in pozavarovalnic. Na mednarodni ravni je Odbor za finančno stabilnost za vsako zavarovalnico, ki bi lahko bila sistemsko pomembna ali kritična, če bi propadla, oktobra 2014 razvil ključne lastnosti učinkovitih režimov reševanja. Junija 2016 je Odbor za finančno stabilnost izdal dopolnilne smernice za razvoj učinkovitih strategij reševanja in načrtov za sistemsko pomembne zavarovatelje. Hkrati je Mednarodno združenje zavarovalnih nadzornikov (IAIS) novembra 2019 sprejelo temeljna zavarovalna načela za vse zavarovalnice in pozavarovalnice, skupni okvir za mednarodno dejavne zavarovalniške skupine, v katerem so podrobno opredeljeni standardi za preventivno načrtovanje sanacije, in ukrepe, ki naj bi jih organi sprejeli v zvezi z zavarovalnico ali pozavarovalnico, ki bi izstopila s trga in začela postopek reševanja. Ta razvoj dogodkov bi bilo treba upoštevati pri določanju okvira za sanacijo in reševanje propadajočih zavarovalnic in pozavarovalnic. (6)Veliko zavarovalnic in pozavarovalnic posluje zunaj nacionalnih meja. Nezadostno usklajevanje in sodelovanje med javnimi organi pri pripravi na težave ali propad zavarovalnice ali pozavarovalnice, ki posluje čezmejno, ali pri obvladovanju teh težav ali propada bi ogrozilo medsebojno zaupanje držav članic, povzročilo neoptimalne rezultate za imetnike polic, upravičence in oškodovance ter vplivalo na verodostojnost notranjega zavarovalniškega trga. (7)Postopki za usklajeno reševanje zavarovalnic ali pozavarovalnic na ravni Evropske unije trenutno niso poenoteni. Namesto tega je med državami članicami mogoče opaziti precejšnje vsebinske in postopkovne razlike med nacionalnimi zakoni, predpisi in upravnimi določbami, ki urejajo propad zavarovalnic in pozavarovalnic. Poleg tega insolvenčni postopki za podjetja morda niso vedno primerni za zavarovalnice ali pozavarovalnice, saj ti postopki morda ne zagotavljajo vedno ustrezne kontinuitete kritičnih funkcij za imetnike polic, upravičence in oškodovance, realno gospodarstvo ali finančno stabilnost kot celoto. (8)Zagotoviti je treba kontinuiteto kritičnih funkcij zavarovalnic ali pozavarovalnic, ki propadajo, ali zavarovalnic ali pozavarovalnic, ki bodo verjetno propadle, hkrati pa čim bolj zmanjšati vpliv propada takega podjetja na gospodarstvo in finančni sistem. Zato je treba določiti okvir, ki bo organom zagotovil verodostojen sklop instrumentov za dovolj zgodnje in hitro posredovanje v zavarovalnicah ali pozavarovalnicah, ki propadajo ali bodo verjetno propadle. Tak okvir bi moral zagotoviti, da izgube najprej prevzamejo delničarji, za njimi pa upniki, pod pogojem, da noben upnik ne utrpi večjih izgub, kot bi jih imel, če bi prišlo do prenehanja zavarovalnice ali pozavarovalnice po običajnih insolvenčnih postopkih v skladu z načelom, da noben upnik ne sme biti na slabšem. (9)Okvir, ki ga je treba določiti, bi moral organom omogočiti, da zagotovijo kontinuiteto zavarovalnega kritja za imetnike polic, upravičence in oškodovance, prenesejo donosne dejavnosti in portfelje zavarovalnice ali pozavarovalnice, kjer je to primerno, ter pošteno in predvidljivo porazdelijo izgube. Ti cilji bi morali pomagati preprečiti nepotrebne izgube ali socialne stiske za imetnike polic, upravičence in oškodovance, ublažiti negativne učinke na realno gospodarstvo, čim bolj zmanjšati negativne učinke na finančne trge in čim bolj zmanjšati stroške za davkoplačevalce. (10)Pregled Direktive 2009/138/ES in zlasti uvedba kapitalskih zahtev, ki bolj upoštevajo tveganja, okrepljenega nadzora, okrepljenega spremljanja likvidnosti in boljših instrumentov za makrobonitetne politike bi morala dodatno zmanjšati verjetnost propada zavarovalnic ali pozavarovalnic ter povečati odpornost teh podjetij na gospodarske težave, ki so lahko posledica sistemskih motenj ali dogodkov, specifičnih za posamezno podjetje. Kljub zanesljivemu in trdnemu bonitetnemu okviru pa finančnih težav ni mogoče popolnoma izključiti. Zato bi morale biti države članice pripravljene in imeti ustrezne instrumente za sanacijo in reševanje za obravnavanje razmer, ki vključujejo sistemske krize in propade posameznih podjetij. Ti instrumenti bi morali vključevati mehanizme, ki organom omogočajo učinkovito obravnavo podjetij, ki propadajo ali bodo verjetno propadla. Pri uporabi takšnih instrumentov in izvajanju takšnih pooblastil bi bilo treba upoštevati okoliščine, v katerih pride do propada. (11)Nekatere države članice so že uvedle zahteve glede preventivnega načrtovanja sanacije in mehanizme za reševanje propadajočih zavarovalnic ali pozavarovalnic. Vendar odsotnost skupnih pogojev, pooblastil in postopkov za sanacijo in reševanje zavarovalnic ali pozavarovalnic v Uniji verjetno ovira nemoteno delovanje notranjega trga in sodelovanje med nacionalnimi organi pri obravnavanju čezmejnih skupin podjetij, ki so v težavah ali propadajo. To velja zlasti takrat, ko nacionalni organi zaradi različnih pristopov nimajo enake stopnje nadzora ali enake zmožnosti za reševanje zavarovalnic ali pozavarovalnic. Navedene razlike med režimi za sanacijo in reševanje lahko vplivajo na enake konkurenčne pogoje in lahko povzročijo izkrivljanje konkurence med podjetji. Te ovire bi bilo treba odpraviti in sprejeti pravila za zagotovitev, da notranji trg ni ogrožen. Zato bi morala za pravila, ki urejajo preventivno sanacijo in reševanje zavarovalnic ali pozavarovalnic, veljati skupna minimalna harmonizacijska pravila. Da se zagotovi skladnost z obstoječo zakonodajo Unije na področju zavarovalniških storitev, bi se moral za zavarovalnice ali pozavarovalnice, za katere veljajo bonitetne zahteve iz Direktive 2009/138/ES, uporabljati preventivni režim za sanacijo in režim reševanja. (12)Propad subjekta v skupini lahko hitro vpliva na solventnost in poslovanje celotne skupine. Zato je treba določiti zahteve glede preventivnega načrtovanja sanacije in načrtovanja reševanja skupine. Poleg tega bi morali imeti organi učinkovita sredstva za ukrepanje v zvezi s temi subjekti, da uvedejo popravne ukrepe, ki upoštevajo finančno trdnost vseh subjektov v skupini, zmanjšajo ovire za rešljivost v okviru skupine in pripravijo usklajeno shemo reševanja za skupino kot celoto, zlasti v čezmejnem okviru. Zato bi se morali zahteve glede preventivnega načrtovanja sanacije in načrtovanja reševanja ter rešljivosti ter režim reševanja uporabljati tudi za matična podjetja, holdinge in druge subjekte v skupini, vključno s podružnicami zavarovalnic in pozavarovalnic, ki imajo sedež zunaj Unije. (13)Treba je zagotoviti ustreznost in učinkovitost okvira za sanacijo in reševanje, pri čemer se je treba izogibati nepotrebnim upravnim bremenom in stroškom za podjetja in organe. Izvajanje takega okvira za sanacijo in reševanje bi moralo zato biti sorazmerno z naravo, obsegom in kompleksnostjo zadevnega podjetja ter njegovih dejavnosti in storitev. Kar zadeva obseg zahtev glede načrtovanja sanacije in reševanja, bi morali organi na podlagi usklajenega sklopa meril, ki temeljijo na tveganju, določiti, za katera podjetja veljajo zahteve glede načrtovanja. Da bi spodbudili zaupanje v enotni zavarovalniški in pozavarovalniški trg ter enake konkurenčne pogoje, bi bilo treba z določitvijo minimalne ravni pokritosti trga doseči minimalno stopnjo pripravljenosti. Vendar bi bilo treba pri tej minimalni stopnji pokritosti trga upoštevati razlike med sanacijo na eni strani in reševanjem na drugi strani ter obstoj ali neobstoj javnega interesa za sprejetje ukrepov za reševanje. (14)Iz istega razloga bi morali organi, kjer je ustrezno, uporabljati drugačne ali zmanjšane zahteve glede preventivnega načrtovanja sanacije in načrtovanja reševanja ter zahteve po informacijah na ravni posameznega podjetja, ki bi se redkeje posodabljale. Organi bi morali pri uporabi takih poenostavljenih obveznosti upoštevati naravo, velikost, kompleksnost in zamenljivost poslovanja podjetja, njegovo lastniško strukturo in pravno obliko, profil tveganja, stopnjo medsebojne povezanosti z drugimi reguliranimi podjetji ali finančnim sistemom na splošno. Organi bi morali upoštevati tudi, ali bi propad in poznejše prenehanje zavarovalnice ali pozavarovalnice po običajnih insolvenčnih postopkih verjetno znatno negativno vplivala na imetnike polic, finančne trge, druga podjetja ali širše gospodarstvo. Organi bi morali organu EIOPA vsako leto poročati o uporabi takšnih poenostavljenih obveznosti. (15)Za urejen postopek reševanja in preprečevanje navzkrižij interesov bi morale države članice imenovati javne upravne organe ali organe, ki imajo pooblastila javne uprave za izvajanje funkcij in nalog v zvezi z okvirom za sanacijo in reševanje. Države članice bi morale zagotoviti, da so navedenim organom za reševanje dodeljena ustrezna sredstva. Kadar država članica imenuje organ za reševanje, ki ima druge funkcije, bi bilo treba vzpostaviti ustrezne strukturne ureditve, da se te funkcije ločijo od funkcij, povezanih z reševanjem, in da se zagotovi operativna neodvisnost. S tem ločevanjem se ne bi smelo preprečiti, da bi imela funkcija reševanja dostop do vseh informacij, ki jih potrebuje za izvajanje svojih nalog v skladu z okvirom za sanacijo in reševanje ali za sodelovanje med različnimi organi, vključenimi v uporabo okvira za sanacijo in reševanje. (16)Glede na posledice, ki bi jih propad zavarovalnice ali pozavarovalnice lahko imel za imetnike polic, finančni sistem in gospodarstvo države članice, in glede na morebitno potrebo po uporabi javnih sredstev za obvladovanje takšnega propada bi morala ministrstva za finance ali druga ustrezna ministrstva v državah članicah že v zgodnji fazi tesno sodelovati v procesu kriznega upravljanja in reševanja. (17)Slabšanje finančnega položaja zavarovalnic in pozavarovalnic ali kršitve regulativnih zahtev s strani teh podjetij je treba učinkovito obravnavati ter preprečiti, da bi se te težave povečevale. Nadzorni organi bi zato morali imeti pooblastila za uvedbo preventivnih ukrepov. Vendar bi morala biti takšna preventivna pooblastila skladna z lestvico ukrepanja in nadzornimi pooblastili, ki so že določeni v Direktivi 2009/138/ES za podobne okoliščine, vključno z nadzornimi pooblastili, določenimi v postopku nadzornega pregleda iz člena 36 Direktive 2009/138/ES. Takšna preventivna pooblastila tudi ne bi smela privesti do novega vnaprej določenega sprožitvenega mehanizma za ukrepanje, ki bi se uporabil pred zahtevanim solventnostnim kapitalom, določenim v naslovu I, poglavje VI, oddelek 4, navedene direktive. Nadzorni organi bi morali oceniti vsak primer posebej in se na podlagi okoliščin, položaja podjetja in svoje nadzorniške presoje odločiti, ali so potrebni preventivni ukrepi.

(18)Bistveno je, da skupine ali, kjer je ustrezno, posamezna podjetja pripravijo in redno posodabljajo preventivne načrte sanacije, v katerih so določeni ukrepi, ki jih morajo te skupine ali podjetja sprejeti za obnovitev svojega finančnega položaja po njegovem znatnem poslabšanju, ki bi lahko ogrozilo njihovo sposobnost preživetja. Zavarovalnice in pozavarovalnice bi zato morale določiti sklop kvantitativnih in kvalitativnih kazalnikov, ki bi povzročili aktivacijo popravnih ukrepov, predvidenih v takih preventivnih načrtih sanacije. Takšni kazalniki bi morali zavarovalnicam in pozavarovalnicam pomagati pri sprejemanju popravnih ukrepov v najboljšem interesu njihovih imetnikov polic in ne bi smeli določati novih regulativnih bonitetnih zahtev. Preventivni načrti sanacije, ki zajemajo vse pomembne pravne subjekte v skupini, bi morali biti podrobni in bi morali temeljiti na realnih predpostavkah, ki se uporabljajo v številnih zanesljivih in resnih scenarijih. Ti preventivni načrti sanacije bi morali biti sestavni del sistema upravljanja podjetja. Obstoječi instrumenti lahko služijo za pripravo takih preventivnih načrtov sanacije, vključno z lastno oceno tveganja in solventnosti, kriznimi načrti ali načrti za upravljanje likvidnostnega tveganja. Vendar bi se morala zahteva za pripravo preventivnega načrta sanacije uporabljati sorazmerno in ne bi smela posegati v pripravo in predložitev realističnega načrta sanacije, kot zahteva člen 138(2) Direktive 2009/138/ES. Kadar je ustrezno, bi lahko elementi preventivnega načrta sanacije prispevali k pripravi načrta sanacije, ki se zahteva v skladu s členom 138(2) Direktive 2009/138/ES, ali se uporabili kot podlaga za pripravo tega načrta. (19)Treba je zagotoviti ustrezno stopnjo pripravljenosti na krizne razmere. Od končnih matičnih podjetij ali posameznih zavarovalnic ali pozavarovalnic bi bilo treba zato zahtevati, da svoje preventivne načrte sanacije predložijo nadzornim organom v popolno oceno, vključno z oceno, ali so ti načrti celoviti in bi lahko pravočasno obnovili sposobnost preživetja podjetja ali skupine, tudi v obdobjih hudih finančnih težav. Kadar podjetje predstavi preventivni načrt sanacije, ki ni ustrezen, bi bilo treba nadzorne organe pooblastiti, da od podjetja zahtevajo, da sprejme ukrepe, ki so potrebni za odpravo bistvenih pomanjkljivosti v načrtu. (20)Načrtovanje reševanja je bistven del učinkovitega reševanja. Organi za reševanje bi morali zato imeti na voljo vse informacije, ki jih potrebujejo, da prepoznajo kritične funkcije in zagotovijo njihovo kontinuiteto. Zavarovalnice in pozavarovalnice imajo posebno znanje o svojem lastnem delovanju in morebitnih težavah, ki iz tega izhajajo, zato bi morali organi za reševanje pripraviti načrte reševanj tudi na podlagi informacij, ki jih zagotovijo zadevna podjetja. Da bi se izognili nepotrebnim upravnim bremenom, bi morali organi za reševanje pridobiti predvsem potrebne informacije od nadzornih organov. (21)Za podjetja z nizkim profilom tveganja zaradi njihovega nizkega profila tveganja priprava ločenih preventivnih načrtov sanacije ne bi smela biti obvezna in za njih ne bi smelo veljati načrtovanje reševanja. (22)Da bi predvideli morebitno medsebojno učinkovanje popravnih ukrepov in ukrepov za reševanje ter okrepili pripravljenost na krize in rešljivost skupin, bi se morala kakršna koli obravnava skupine za preventivno načrtovanje sanacije in načrtovanje reševanja uporabljati za vse subjekte v skupini, nad katerimi se izvaja nadzor skupine. V preventivnih načrtih sanacije in načrtih reševanja bi bilo treba upoštevati finančno, tehnično in poslovno strukturo zadevne skupine ter njeno stopnjo notranje povezanosti. (23)Za skupino kot celoto bi bilo treba pripraviti preventivne načrte sanacije in načrte reševanja skupine ter določiti ukrepe v zvezi s končnim matičnim podjetjem in posameznimi hčerinskimi podjetji, ki so del navedene skupine. Vendar bi moral biti obseg, v katerem se hčerinska podjetja obravnavajo v preventivnih načrtih sanacije in načrtih reševanja skupine, sorazmeren z njihovim pomenom za skupino in imetnike polic, realno gospodarstvo in finančni sistem v državah članicah, v katerih ta hčerinska podjetja poslujejo. Organi za reševanje v državi članici, kjer ima skupina hčerinska podjetja, bi morali sodelovati pri pripravi načrtov reševanja. Zadevni organi bi si morali v okviru kolegijev nadzornikov ali kolegijev za reševanje prizadevati za sprejetje skupne odločitve o oceni in sprejetju teh načrtov. Če pa ne pride do skupne odločitve v okviru kolegijev nadzornikov ali kolegijev za reševanje, to ne bi smelo vplivati na ustrezno pripravljenost na krize. V takih primerih bi moral imeti vsak nadzorni organ, odgovoren za hčerinsko podjetje, možnost zahtevati preventivni načrt sanacije za hčerinska podjetja v svoji jurisdikciji in sam oceniti preventivni načrt sanacije. Iz istih razlogov bi moral vsak organ za reševanje, odgovoren za hčerinsko podjetje, za hčerinska podjetja v svoji jurisdikciji pripraviti in posodabljati načrt reševanja. Priprava posameznih preventivnih načrtov sanacije in načrtov reševanja za podjetja, ki so del skupine, bi morala ostati izjema, morala bi biti ustrezno utemeljena in pri njej bi se morali uporabljati enaki standardi, kot se uporabljajo za primerljiva podjetja v zadevni državi članici. Če se za podjetja, ki so del skupine, pripravijo posamezni preventivni načrti sanacije in načrti reševanja, bi si morali zadevni organi prizadevati, da bi bili ti v čim večji možni meri usklajeni s preventivnimi načrti sanacije in načrti reševanja za preostanek skupine. (24)Da bi bili vsi zadevni organi v celoti in stalno obveščeni, bi morali nadzorni organi vse preventivne načrte sanacije in vse njihove spremembe posredovati zadevnim organom za reševanje, organi za reševanje pa bi morali vse načrte reševanja in vse njihove spremembe posredovati zadevnim nadzornim organom. (25)Organi za reševanje bi morali imeti na podlagi ocene rešljivosti zavarovalnic ali pozavarovalnic pooblastilo, da neposredno ali posredno prek nadzornega organa zahtevajo, da zavarovalnice ali pozavarovalnice spremenijo svojo strukturo in organizacijo. Organi za reševanje bi morali imeti tudi možnost, da sprejmejo potrebne, vendar sorazmerne ukrepe za zmanjšanje ali odpravo vseh bistvenih ovir za uporabo instrumentov za reševanje in zagotovitev rešljivosti zadevnih subjektov. Organi za reševanje bi morali oceniti rešljivost zavarovalnic ali pozavarovalnic na ravni teh podjetij, ko se pričakuje, da bodo sprejeti ukrepi za reševanje v skladu z načrtom za reševanje skupine. Zmožnost organov za reševanje, da zahtevajo spremembe strukture in organizacije zavarovalnice ali pozavarovalnice ali sprejmejo ukrepe za zmanjšanje ali odpravo vseh bistvenih ovir za uporabo instrumentov za reševanje in zagotovitev rešljivosti zadevnih podjetij, ne bi smela presegati tistega, kar je potrebno za poenostavitev strukture in poslov zadevne zavarovalnice ali pozavarovalnice, da bi se izboljšala rešljivost tega podjetja. (26)Izvajanje ukrepov, opisanih v preventivnem načrtu sanacije ali načrtu reševanja, lahko vpliva na osebje zavarovalnic ali pozavarovalnic. Navedeni načrti bi morali zato vključevati postopke za obveščanje predstavnikov zaposlenih ter posvetovanje z njimi med celotnim postopkom sanacije in reševanja, kjer je to ustrezno. Navedeni postopki bi morali upoštevati kolektivne pogodbe, druge sporazume, ki jih zagotovijo socialni partnerji, nacionalno pravo in pravo Unije o vključenosti sindikatov in predstavnikov delavcev v procese prestrukturiranja podjetij. (27)Za učinkovito sanacijo in reševanje zavarovalnic in pozavarovalnic ali subjektov v skupini, ki poslujejo po vsej Uniji, je potrebno sodelovanje med nadzornimi organi in organi za reševanje v okviru kolegijev nadzornikov in kolegijev za reševanje v vseh fazah postopka, od priprave preventivnih načrtov sanacije in načrtov reševanja do dejanskega reševanja podjetja. Če se organi ne strinjajo z odločitvami, ki jih je treba sprejeti v zvezi s skupinami in podjetji, bi moral imeti Evropski nadzorni organ (Evropski organ za zavarovanja in poklicne pokojnine) (EIOPA), ustanovljen z Uredbo (EU) št. 1094/2010 Evropskega parlamenta in Sveta, v skrajnem primeru vlogo posrednika. (28)Med fazo sanacije in preventivno fazo bi morali delničarji ohraniti polno odgovornost in nadzor nad zavarovalnico ali pozavarovalnico. To odgovornost izgubijo, ko se za podjetje začne izvajati reševanje. Okvir za reševanje bi moral zato zagotoviti pravočasen začetek reševanja, tj. preden zavarovalnica ali pozavarovalnica postane insolventna, kar zadeva bilanco stanja ali denarni tok, preden je ves lastniški kapital v celoti izčrpan ali preden zavarovalnica ali pozavarovalnica ni več zmožna izpolniti svojih plačilnih obveznosti, ko te zapadejo. Reševanje bi bilo treba začeti, ko nadzorni organ po posvetovanju z organom za reševanje ali po tem, ko se ta organ posvetuje z njim, ugotovi, da zavarovalnica ali pozavarovalnica propada ali bo verjetno propadla, alternativni ukrepi pa takega propada ne bi preprečili v razumnem času. Za zavarovalnico ali pozavarovalnico bi moralo veljati, da propada ali bo verjetno propadla v kateri koli od naslednjih okoliščin: (i) če podjetje krši ali bo verjetno kršilo zahtevani minimalni kapital iz naslova I, poglavje VI, oddelek 4, Direktive 2009/138/ES in kadar ni upravičeno pričakovati, da se bo ta zahteva ponovno upoštevala; (ii) če podjetje ne izpolnjuje več pogojev za pridobitev dovoljenja ali če podjetje resno krši svoje pravne obveznosti v skladu z zakoni in drugimi predpisi, ki veljajo zanj, ali bo verjetno resno kršilo svoje pravne obveznosti v skladu z zakoni in drugimi predpisi, ki veljajo zanj, v bližnji prihodnosti, in sicer na način, ki bi upravičil odvzem dovoljenja; (iii) če zavarovalnica ali pozavarovalnica v bližnji prihodnosti ne bo zmožna plačati svojih dolgov ali drugih obveznosti ali jih verjetno ne bo zmožna plačati, vključno s plačili imetnikom polic ali upravičencem, ko zapadejo; ali (iv) če zavarovalnica ali pozavarovalnica potrebuje izredno javnofinančno pomoč. (29)Uporaba instrumentov in pooblastil za reševanje lahko poseže v pravice delničarjev in upnikov zavarovalnic in pozavarovalnic. Na lastninske pravice delničarjev bo vplivalo zlasti pooblastilo organov za reševanje, da lahko brez soglasja delničarjev na zasebnega kupca prenesejo delnice, del sredstev zavarovalnice ali pozavarovalnice ali vsa njena sredstva. Poleg tega lahko pooblastilo za odločanje o tem, katere obveznosti se prenesejo iz propadajočega podjetja, da se zagotovi kontinuiteta storitev in preprečijo negativni vplivi na imetnike polic, upravičence in oškodovance, realno gospodarstvo ali finančno stabilnost kot celoto, vpliva na enako obravnavo upnikov. Vsak instrument za reševanje bi se zato moral uporabljati samo za tiste zavarovalnice ali pozavarovalnice, ki propadajo ali bodo verjetno propadle, in le, kadar je to potrebno za doseganje ciljev reševanja v splošnem interesu. Predvsem bi se morali instrumenti za reševanje uporabljati le, kadar zavarovalnica ali pozavarovalnica ne more prenehati po običajnih insolvenčnih postopkih, ne da bi to po nepotrebnem vplivalo na zaščito imetnikov polic, upravičencev in vložnikov škodnega zahtevka ali povzročilo destabilizacijo finančnega sistema. Poleg tega bi bili ukrepi za reševanje potrebni za zagotovitev hitrega prenosa in kontinuitete kritičnih funkcij, prav tako pa ne bi smelo biti razumnih možnosti za kakršno koli alternativno zasebno rešitev, vključno z morebitnim povečanjem kapitala s strani obstoječih delničarjev ali katere koli tretje osebe, ki bi zadostovalo za to, da se v celoti obnovi sposobnost preživetja subjekta, ne da bi to vplivalo na zavarovalne zahtevke. Vsako poseganje v pravice delničarjev in upnikov, ki je posledica ukrepov za reševanje, bi moralo biti združljivo z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina). Zlasti kadar se upniki istega razreda v okviru ukrepov za reševanje obravnavajo različno, bi morale biti takšne razlike utemeljene z javnim interesom in sorazmerne z obravnavanimi tveganji ter ne bi smele biti neposredno ali posredno diskriminatorne na podlagi državljanstva. (30)Organi za reševanje bi morali pri uporabi instrumentov za reševanje in izvajanju pooblastil za reševanje sprejeti vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da se ukrep za reševanje sprejme v skladu z načelom, da so zavarovalni zahtevki prizadeti po tem, ko so delničarji in drugi upniki nosili svoj delež izgub. Organi za reševanje bi morali tudi zagotoviti, da so stroški reševanja zavarovalnic ali pozavarovalnic čim nižji in da se upniki istega razreda obravnavajo enakovredno. (31)Odpis ali konverzija kapitalskih instrumentov, dolžniških instrumentov in drugih kvalificiranih obveznosti bi morala zagotoviti notranji mehanizem za pokrivanje izgub. Ta mehanizem bi moral skupaj z instrumenti za prenos, katerih cilj je ohranjanje kontinuitete zavarovalnega kritja v korist imetnikov polic, upravičencev in oškodovancev, omogočati doseganje ciljev reševanja in v veliki meri omejiti vpliv propada zavarovalnice ali pozavarovalnice na imetnike polic. Vendar lahko obstajajo izjemni primeri, ko lahko reševanje zavarovalnice ali pozavarovalnice zahteva posredovanje posebnih nacionalnih shem, zlasti zavarovalne jamstvene sheme ali sklada za reševanje, da se zagotovijo dodatna sredstva za pokrivanje izgub in prestrukturiranje ali, v skrajnem primeru, izredno javno financiranje. Potrebni zaščitni ukrepi, katerih cilj je zaščititi upnike, bi morali odražati tudi obstoj takih posebnih nacionalnih shem, ki morajo biti v skladu z okvirom Unije za državne pomoči. Instrument za odpis ali konverzijo bi bilo treba uporabiti pred uporabo kakršne koli izredne javnofinančne pomoči. (32)Poseganje v lastninske pravice ne bi smelo biti nesorazmerno. Prizadeti delničarji in upniki zavarovalnic in pozavarovalnic, vključno z imetniki polic, zato ne bi smeli imeti večjih izgub, kot bi jih imeli, če bi zavarovalnica ali pozavarovalnica prenehala v času sprejetja odločitve o reševanju. V primeru delnega prenosa sredstev in obveznosti zavarovalnice ali pozavarovalnice v postopku reševanja na zasebnega kupca ali premostitveno podjetje, bi moral preostali del podjetja v postopku reševanja prenehati po običajnih insolvenčnih postopkih. Delničarji in upniki, ki ostanejo v postopku prenehanja zavarovalnice ali pozavarovalnice, bi morali biti upravičeni do izplačila ali nadomestila svojih terjatev v postopku prenehanja, ki ni manjše od zneska, ki bi ga prejeli, če bi celotna zavarovalnica ali pozavarovalnica prenehala po običajnih insolvenčnih postopkih. (33)Za zaščito pravic delničarjev in upnikov je treba določiti jasne obveznosti glede vrednotenja sredstev in obveznosti podjetja v postopku reševanja ter glede vrednotenja obravnave, ki bi je bili delničarji in upniki deležni, če bi podjetje prenehalo po običajnih insolvenčnih postopkih. Zato je treba določiti, da se pred sprejetjem kakršnega koli ukrepa za reševanje izvede pošteno in realno vrednotenje sredstev in obveznosti zavarovalnice ali pozavarovalnice. Za takšno vrednotenje bi morala veljati pravica do pritožbe. Vendar bi morala biti zaradi narave ukrepa za reševanje in njegove tesne povezave z vrednotenjem taka pritožba mogoča le, če je hkrati usmerjena proti odločitvi o reševanju. Poleg tega je treba določiti, da se po uporabi instrumentov za reševanje izvede primerjava med obravnavo, ki so jo delničarji in upniki dejansko prejeli, in obravnavo, ki bi jo prejeli v okviru običajnega insolvenčnega postopka. To naknadno primerjavo bi moralo biti mogoče izpodbijati, razen odločitve o reševanju. Delničarji in upniki, ki so prejeli manj od zneska, ki bi ga prejeli v okviru običajnega insolvenčnega postopka, bi morali biti upravičeni do plačila razlike. (34)Ob propadu zavarovalnice ali pozavarovalnice je pomembno pripoznati izgube. Vrednotenje sredstev in obveznosti propadajočih zavarovalnic ali pozavarovalnic bi moralo temeljiti na poštenih, preudarnih in realističnih domnevah v trenutku uporabe instrumentov za reševanje. Vrednotenje finančnega stanja zavarovalnice ali pozavarovalnice pa ne bi smelo vplivati na vrednost obveznosti. V izjemno nujnih primerih bi bilo treba organom za reševanje omogočiti hitro vrednotenje sredstev ali obveznosti propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice. To vrednotenje bi moralo biti začasno in bi se moralo uporabljati do izvedbe neodvisnega vrednotenja. EIOPA bi moral vzpostaviti okvir načel, ki bi se uporabljala pri opravljanju teh vrednotenj, in bi moral dovoliti različne posebne metodologije, ki bi jih uporabljali organi za reševanje in neodvisni cenilci, kot je ustrezno. (35)Pri sprejemanju ukrepov za reševanje bi morali organi za reševanje upoštevati ukrepe, določene v načrtih reševanja, in jim slediti, razen če ob upoštevanju okoliščin primera ocenijo, da bodo cilji reševanja učinkoviteje doseženi s sprejetjem ukrepov, ki niso določeni v načrtih za reševanje. (36)Instrumenti za reševanje bi morali biti oblikovani in primerni za kljubovanje številnim, pretežno nepredvidljivim scenarijem, pri čemer bi se morala upoštevati morebitna razlika med krizo v posamezni zavarovalnici ali pozavarovalnici in širšo sistemsko krizo. Instrumenti za reševanje bi morali zato zajemati vsakega od teh scenarijev, vključno s solventnim iztekom podjetja v postopku reševanja do njegovega prenehanja, prodajo poslovanja ali delnic podjetja v postopku reševanja, ustanovitvijo premostitvenega podjetja, ločevanjem sredstev in obveznosti od oslabljenih ali slabo donosnih portfeljev propadajočega podjetja ter odpisom ali konverzijo kapitalskih instrumentov in drugih kvalificiranih obveznosti propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice. (37)Če so bili za prenos zavarovalnih portfeljev na zdrav subjekt, ki je lahko kupec iz zasebnega sektorja ali premostitveno podjetje, uporabljeni instrumenti za reševanje, bi bilo treba preostali del podjetja likvidirati v ustreznem časovnem okviru. Časovni okvir bi moral temeljiti na potrebi, da mora propadajoča zavarovalnica ali pozavarovalnica zagotoviti storitve ali podporo, da kupcu iz zasebnega sektorja ali premostitvenemu podjetju omogoči opravljanje dejavnosti ali storitev, pridobljenih s tem prenosom.

(38)Instrument prodaje poslovanja bi moral organom za reševanje omogočati prodajo zavarovalnice ali pozavarovalnice ali dela njenega poslovanja enemu ali več kupcem brez soglasja delničarjev. Pri uporabi instrumenta prodaje poslovanja bi se morali organi dogovoriti za trženje te zavarovalnice ali pozavarovalnice ali dela njenega poslovanja v odprtem, preglednem in nediskriminatornem postopku, pri tem pa čim bolj povečati prodajno ceno. Če zaradi nujnosti to ni mogoče, bi morali organi sprejeti ukrepe za odpravo škodljivih vplivov na konkurenco in notranji trg. (39)Vse neto prihodke iz prenosa sredstev ali obveznosti podjetja v postopku reševanja pri uporabi instrumenta prodaje poslovanja bi moralo dobiti podjetje, ki je še vedno v postopku prenehanja. Vse neto prihodke iz prenosa delnic ali drugih lastniških instrumentov, ki jih izda podjetje v postopku reševanja pri uporabi instrumenta prodaje poslovanja, bi morali dobiti imetniki teh delnic ali lastniških instrumentov. Prihodke bi bilo treba zmanjšati za stroške, ki nastanejo zaradi propada zavarovalnice ali pozavarovalnice in postopka reševanja. (40)Informacije o trženju propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice in pogajanjih s potencialnimi pridobitelji pred uporabo instrumenta prodaje poslovanja so verjetno občutljive in lahko pomenijo tveganja za zaupanje v zavarovalniški trg. Zato je pomembno zagotoviti, da se razkritje takih informacij javnosti, ki se zahteva z Uredbo (EU) št. 596/2014 Evropskega parlamenta in Sveta, lahko odloži za čas, ki je potreben za načrtovanje in strukturiranje reševanja zavarovalnice ali pozavarovalnice. (41)Premostitveno podjetje je zavarovalnica ali pozavarovalnica, ki je v celoti ali delno v lasti enega ali več javnih organov ali je pod nadzorom organa za reševanje. Glavni namen premostitvenega podjetja je zagotoviti, da se imetnikom polic propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice še naprej zagotavljajo kritične funkcije. Premostitveno podjetje bi zato moralo poslovati kot uspešno delujoč subjekt in bi se moralo ponovno vključiti na trg, ko bi bili pogoji za to ustrezni, ali pa prenehati, če ne bi bilo več sposobno preživeti. (42)Instrument izločitve sredstev in obveznosti bi moral organom omogočiti prenos sredstev, pravic ali obveznosti podjetja v postopku reševanja na ločen nosilec, da bi odstranili, upravljali in razvrednotili taka sredstva, pravice ali obveznosti. Da se prepreči neupravičena konkurenčna prednost za propadajočo zavarovalnico ali pozavarovalnico, bi bilo treba instrument izločitve sredstev in obveznosti uporabljati le v povezavi z drugimi instrumenti. (43)Učinkovit režim reševanja bi moral zagotoviti, da se lahko zavarovalnice ali pozavarovalnice rešijo tako, da se čim bolj zmanjša negativni vpliv propada na imetnike polic, davkoplačevalce, realno gospodarstvo in finančno stabilnost. Z odpisom ali konverzijo bi bilo treba zagotoviti, da takoj ko se uporabi pooblastilo za reševanje, delničarji in upniki propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice prevzamejo izgube in ustrezen del stroškov, ki izhajajo iz propada zavarovalnice ali pozavarovalnice, in sicer preden so prizadeti zavarovalni zahtevki. Instrument za odpis ali konverzijo bi moral tako delničarje in upnike zavarovalnic ali pozavarovalnic ter v določeni meri imetnike polic močneje spodbuditi k spremljanju zdravja zavarovalnice ali pozavarovalnice v običajnih okoliščinah. (44)Treba je zagotoviti, da imajo organi za reševanje v različnih okoliščinah potrebno prožnost, da za podjetje v postopku reševanja začnejo postopek solventnega izteka, prenesejo njegova sredstva, pravice in obveznosti pod najboljšimi pogoji za imetnike polic ali razporedijo preostale izgube. Zato je primerno določiti, da bi morali imeti organi za reševanje možnost, da uporabijo instrument za odpis ali konverzijo, kadar je cilj rešiti propadajočo zavarovalnico ali pozavarovalnico kot podjetje v solventnem izteku in kadar se ključne zavarovalniške storitve prenesejo, medtem ko preostali del zavarovalnice ali pozavarovalnice neha poslovati in se zaključi. V tem okviru je lahko prestrukturiranje zavarovalnih obveznosti upravičeno, da se zagotovi kontinuiteta pomembnega dela zavarovalnega kritja in kadar se to šteje kot nekaj, kar je v najboljšem interesu imetnikov polic. (45)Če obstaja realna možnost za obnovitev sposobnosti preživetja podjetja in da imetniki polic v postopku reševanja ne utrpijo nobenih izgub, bi se lahko instrument za odpis ali konverzijo uporabil za to, da podjetje v postopku reševanja ponovno postane delujoče podjetje. V takem primeru bi morala reševanje z odpisom ali konverzijo spremljati zamenjava poslovodstva, razen kadar je zadržanje poslovodstva primerno in potrebno za doseganje ciljev reševanja. (46)Instrumenta za odpis ali konverzijo ni primerno uporabiti za terjatve, ki so zavarovane s poroštvom, premoženjem ali drugim jamstvom, saj bi bil takšen odpis ali konverzija lahko neučinkovit ali bi lahko imel negativen učinek na finančno stabilnost. Vendar je zaželeno, da se lahko instrument za odpis ali konverzijo uporabi za čim več nezavarovanih obveznosti propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice, da se tako zagotovi učinkovitost tega instrumenta in doseganje njegovih ciljev. Kljub temu je primerno s področja uporabe instrumenta za odpis ali konverzijo izključiti nekatere vrste nezavarovanih obveznosti. Za zagotovitev kontinuitete kritičnih funkcij se tako instrument za odpis ali konverzijo ne bi smel uporabljati za nekatere obveznosti do delojemalcev propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice ali za trgovinske terjatve, povezane z blagom in storitvami, kritičnimi za vsakodnevno opravljanje dejavnosti zavarovalnice ali pozavarovalnice. Zaradi izpolnjevanja obveznosti v zvezi s pokojninskimi pravicami in pokojninami, dolgovanih organizacijam za pokojninsko zavarovanje in pokojninskim skrbnikom, se instrument za odpis ali konverzijo ne bi smel uporabljati za obveznosti propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice do pokojninske sheme. Zaradi zmanjšanja nevarnosti širjenja negativnih vplivov po sistemu se instrument za odpis ali konverzijo ne bi smel uporabljati za obveznosti, ki izhajajo iz udeležbe v plačilnih sistemih s preostalo zapadlostjo manj kot sedem dni, pa tudi ne za obveznosti do zavarovalnic ali pozavarovalnic, kreditnih institucij in investicijskih podjetij, razen subjektov, ki so del iste skupine, s prvotno zapadlostjo manj kot sedem dni. (47)Eden glavnih ciljev reševanja je zaščita imetnikov polic, upravičencev ali oškodovancev. Za zavarovalne zahtevke bi se zato moral uporabljati instrument za odpis ali konverzijo le kot skrajni ukrep, organi za reševanje pa bi morali skrbno preučiti posledice morebitnega odpisa zavarovalnih zahtevkov, ki izhajajo iz zavarovalnih pogodb, ki jih imajo fizične osebe ter mikro, mala in srednja podjetja. (48)Organi za reševanje bi morali imeti možnost, da izključijo ali delno izključijo obveznosti v več okoliščinah, kadar odpisa ali konverzije takih obveznosti ni mogoče izvesti v razumnem času, kadar je izključitev nujno potrebna in sorazmerna za doseganje ciljev reševanja ali kadar bi uporaba instrumenta za odpis ali konverzijo povzročila zmanjšanje vrednosti, tako da bi bile izgube drugih upnikov večje, kot če te obveznosti ne bi bile izključene. Kadar se uporabijo ta izvzetja, se lahko raven odpisa ali konverzije drugih kvalificiranih obveznosti poveča, da se upoštevajo taka izvzetja ob spoštovanju načela, da noben upnik ni na slabšem kot v primeru običajnih insolvenčnih postopkov. Hkrati se od držav članic ne bi smelo zahtevati, da financirajo reševanje iz svojega splošnega proračuna. (49)Organi za reševanje bi morali praviloma uporabljati instrument za odpis ali konverzijo tako, da upoštevajo pari passu obravnavo upnikov in zakonsko razvrstitev terjatev v skladu z veljavnim insolvenčnim pravom. Izgube bi se morale zato najprej pokriti z instrumenti regulatornega kapitala in bi jih bilo treba razdeliti med delničarje z razveljavitvijo, prenosom ali z močnim zmanjšanjem vrednosti delnic. Kadar to ni dovolj, bi bilo treba podrejeni dolg konvertirati ali odpisati. Prednostne obveznosti bi bilo treba konvertirati ali odpisati le, če je bil podrejeni dolg v celoti konvertiran ali odpisan. (50)Izvzetja obveznosti, med drugim za plačilne sisteme in sisteme poravnave, delavce upnike ali trgovinske upnike, ali prednostni vrstni red, bi se morali enako uporabljati v tretjih državah in Uniji. Za zagotovitev, da se obveznosti lahko odpišejo ali konvertirajo v tretjih državah, je treba določiti, da pogodbene določbe, ki jih ureja pravo tretjih držav, to možnost priznavajo. Taki pogodbeni pogoji se ne bi smeli zahtevati za obveznosti, izvzete iz uporabe instrumenta za odpis ali konverzijo, ali kadar pravo tretje države ali zavezujoč sporazum, sklenjen s to tretjo državo, organu za reševanje zadevne države članice omogoča uporabo instrumenta za odpis ali konverzijo. (51)Delničarji in upniki bi morali v potrebnem obsegu prispevati k mehanizmu za porazdelitev izgub propadajočega podjetja. Države članice bi morale zato zagotoviti, da kapitalski instrumenti prvega, drugega in tretjega reda v celoti pokrijejo izgube v trenutku, ko zavarovalnica ali pozavarovalnica izdajateljica ni več sposobna preživeti. V skladu s tem bi morali organi za reševanje navedene instrumente odpisati v celoti ali jih konvertirati v instrumente prvega reda, ko postane poslovanje podjetja neuspešno in preden so sprejeti kakršni koli ukrepi za reševanje. Trenutek, ko podjetje ni več sposobno preživeti, bi v tem primeru pomenil trenutek, ko zadevni organ za reševanje določi, da zavarovalnica ali pozavarovalnica izpolnjuje pogoje za reševanje, ali trenutek, ko zadevni organ za reševanje odloči, da zavarovalnica ali pozavarovalnica ni več sposobna preživeti brez odpisa ali konverzije navedenih kapitalskih instrumentov. Te zahteve bi bilo treba priznati v pogojih, ki urejajo instrument, in v vseh prospektih ali ponudbenih dokumentih, ki so objavljeni ali predloženi v zvezi z instrumenti. (52)Organi za reševanje bi morali imeti vsa potrebna pravna pooblastila, ki jih je mogoče v različnih kombinacijah izvajati pri uporabi instrumentov za reševanje, da se zagotovi učinkovito izvajanje reševanja. Ta pravna pooblastila bi morala vključevati pooblastilo za prenos delnic ali sredstev, pravic ali obveznosti propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice na drug subjekt, vključno z drugim podjetjem ali premostitvenim podjetjem, pooblastilo za odpis ali razveljavitev delnic ali odpis ali konverzijo obveznosti propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice, pooblastilo za nadomestitev poslovodstva in pooblastilo za uvedbo začasnega odloga na plačilo terjatev. Potrebna so dodatna pooblastila, vključno s pooblastilom, da se od drugih delov skupine zahteva kontinuiteta ključnih storitev. (53)Natančnih načinov, na katere bi morali organi za reševanje poseči v propadajočo zavarovalnico ali pozavarovalnico, ni treba predpisati. Organom za reševanje bi bilo treba omogočiti, da se odločijo za prevzem nadzora bodisi z neposrednim posegom v zavarovalnico ali pozavarovalnico bodisi z izvršno odredbo. Njihova odločitev bi morala biti odvisna od okoliščin v posameznem primeru. (54)Določiti je treba postopkovne zahteve, da se zagotovita ustrezno obveščanje o ukrepih za reševanje in njihova javna objava. Ker pa so lahko informacije, ki jih organi za reševanje in njihovi strokovni svetovalci pridobijo med postopkom reševanja, občutljive, bi moral zanje pred javno objavo odločitve o reševanju veljati učinkovit režim zaupnosti. Za vse informacije o odločitvi, preden je ta sprejeta, in sicer glede izpolnjevanja pogojev za reševanje, uporabe posameznega instrumenta ali drugih ukrepov med postopki, je treba domnevati, da bodo vplivale na javne in zasebne interese, na katere se ukrep nanaša. Zato je treba zagotoviti, da obstajajo ustrezni mehanizmi za ohranjanje zaupnosti takšnih informacij, vključno z vsebino in podrobnostmi načrtov za sanacijo in reševanje ter rezultatom kakršne koli ocene, ki se opravi v zvezi s tem. (55)Organi za reševanje bi morali imeti dodatna pooblastila za zagotovitev učinkovitosti prenosa delnic ali dolžniških instrumentov ter sredstev, pravic in obveznosti na kupca iz tretje države ali premostitveno podjetje. Zlasti bi bilo treba ohraniti ekonomske koristi, ki jih zagotavljajo pozavarovalne pogodbe, da se olajša prenos zavarovalnih zahtevkov, ne da bi to vplivalo na splošni profil tveganja povezanega portfelja ter z njim povezanih zavarovalno-tehničnih rezervacij in kapitalskih zahtev. Organi za reševanje bi zato morali imeti možnost prenesti zavarovalne zahtevke skupaj s pripadajočimi pravicami pozavarovanja. Navedena možnost bi morala vključevati tudi pooblastilo za izključitev pravic tretjih oseb iz prenesenih instrumentov ali sredstev ter pooblastilo za izvrševanje pogodb in zagotovitev kontinuitete dogovorov v zvezi s prejemnikom prenesenih sredstev in delnic. Poleg tega to ne bi smelo vplivati na pravico stranke, da odpove pogodbo s podjetjem v postopku reševanja ali z njegovim subjektom v skupini iz drugih razlogov, kot je zgolj reševanje propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice. Organi za reševanje bi poleg tega morali imeti dodatno pooblastilo, da od preostalega dela zavarovalnice ali pozavarovalnice, ki je v postopku prenehanja po običajnih insolvenčnih postopkih, zahtevajo opravljanje storitev, ki so nujne za poslovanje podjetja, na katero so bila z instrumentom prodaje poslovanja ali instrumentom premostitvenega podjetja prenesena sredstva ali delnice. (56)V skladu s členom 47 Listine ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem. Zato bi morala biti zoper odločitve, ki jih sprejmejo organi za reševanje, dopustna pritožba. (57)Ukrepi kriznega upravljanja, ki jih sprejmejo organi za reševanje, lahko zahtevajo zapletene ekonomske ocene in široko diskrecijsko pravico. Organi za reševanje imajo na voljo strokovno znanje, potrebno za izvajanje teh ocen in določanje ustrezne uporabe diskrecijske pravice. Zato je pomembno zagotoviti, da nacionalna sodišča uporabljajo zapletene ekonomske ocene, ki jih v tem okviru opravijo organi za reševanje, kot podlago za pregledovanje zadevnih ukrepov kriznega upravljanja. Vendar pa zapletena narava teh ocen nacionalnim sodiščem ne bi smela preprečevati, da preučijo, ali so dokazi, na katere se zanaša organ za reševanje, točni, zanesljivi in dosledni, ali vsebujejo vse ustrezne informacije, ki bi jih bilo treba upoštevati pri ocenjevanju zapletene situacije, ter ali je na njihovi podlagi mogoče utemeljiti zaključke, ki iz njih izhajajo.

(58)Za obravnavanje nujnih primerov je treba zagotoviti, da vložitev pritožbe ne povzroči samodejne odložitve učinkov izpodbijane odločitve in da bi morala biti odločitev organa za reševanje izvršljiva takoj, ob predpostavki, da bi bila njena odložitev v nasprotju z javnim interesom. (59)Tretje osebe, ki so sredstva, pravice in obveznosti podjetja v postopku reševanja pridobile v dobri veri, je treba zaščititi z izvajanjem pooblastil za reševanje s strani organov. Prav tako je treba zagotoviti stabilnost finančnih trgov. Pravica do pritožbe zoper odločitev o reševanju zato ne bi smela vplivati na noben poznejši upravni akt ali transakcijo, sklenjeno na podlagi razveljavljene odločitve. V takšnih primerih bi bilo treba omejiti ukrepe za odpravo nezakonite odločitve na dodelitev nadomestila za škodo, ki so jo utrpele udeležene osebe. (60)Zaradi resnih tveganj za finančno stabilnost v zadevni državi članici in Uniji bo morda treba nujno sprejeti ukrepe kriznega upravljanja. Vsak postopek v skladu z nacionalno zakonodajo v zvezi z vlogo za predhodno sodno odobritev ukrepa kriznega upravljanja in obravnavo takšne vloge s strani sodišča bi zato moral biti hiter. Države članice bi morale zagotoviti, da lahko zadevni organ sprejme odločitev takoj po odobritvi sodišča. Navedena možnost ne bi smela posegati v pravico deležnikov, da pri sodišču vložijo vlogo za razveljavitev odločitve. Vendar bi bilo treba takšno možnost odobriti le za omejeno obdobje po tem, ko organ za reševanje sprejme ukrep kriznega upravljanja, da se ne bi neupravičeno zavlačevalo z uporabo odločitve o reševanju. (61)Učinkovito reševanje in potreba po izogibanju sporom o pristojnosti zahtevata, da se običajni insolvenčni postopek za propadajočo zavarovalnico ali pozavarovalnico ne začne ali nadaljuje, dokler organ za reševanje izvaja svoja pooblastila za reševanje ali uporablja instrumente za reševanje, razen na pobudo organa za reševanje ali z njegovim soglasjem. Zato je treba določiti, da se lahko nekatere pogodbene obveznosti začasno prekinejo za omejeno obdobje, da se organom za reševanje omogoči uporaba instrumentov za reševanje. Vendar se ta možnost ne bi smela uporabljati za obveznosti v zvezi s sistemi, ki jih določi država članica, kot je navedeno v Direktivi 98/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta, vključno s centralnimi nasprotnimi strankami. Direktiva 98/26/ES zmanjšuje tveganje, povezano s sodelovanjem v plačilnih sistemih in sistemih poravnave vrednostnih papirjev, zlasti z zmanjšanjem motenj v primeru insolventnosti udeleženca v tem sistemu. Treba je zagotoviti, da se navedena zaščita še naprej uporablja v kriznih razmerah in da se ohrani ustrezna gotovost za upravljavce plačilnih sistemov in sistemov vrednostnih papirjev ter druge udeležence na trgu. Ukrep za preprečevanje krize ali ukrep kriznega upravljanja se zato sam po sebi ne bi smel šteti za postopek zaradi nesolventnosti v smislu Direktive 98/26/ES, če se še naprej izpolnjujejo bistvene obveznosti iz zadevne pogodbe. (62)Treba je zagotoviti, da imajo organi za reševanje pri prenosu sredstev in obveznosti na kupca iz zasebnega sektorja ali premostitveno podjetje na voljo dovolj časa za določitev pogodb, ki jih je treba prenesti. Zato bi morali imeti organi za reševanje možnost, da omejijo pravico nasprotnih strank do predčasnega prenehanja pogodbe s pobotom, do takojšnje zapadlosti ali drugačne odpovedi finančnih pogodb pred izvedbo prenosa. Take omejitve bi morale organom za reševanje omogočiti, da pridobijo resnično sliko bilance stanja propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice, brez sprememb vrednosti in obsega, ki bi jih povzročilo obsežno uveljavljanje pravic do odpovedi, in bi morale prispevati k preprečevanju nestabilnosti trga. Vendar bi bilo treba poseganje v pogodbene pravice nasprotnih strank omejiti na najmanjši potrebni obseg. Vse omejitve pravic do odpovedi, ki jih naložijo organi za reševanje, bi se zato morale uporabljati le v zvezi z ukrepi kriznega upravljanja ali dogodki, ki so neposredno povezani z uporabo takih ukrepov. Pravice do odpovedi zaradi kakršne koli druge neizpolnitve obveznosti, vključno z neplačilom ali nezagotovitvijo kritja, bi morale tako veljati še naprej. (63)Treba je ohraniti zakonite ureditve kapitalskega trga v primeru prenosa nekaterih, vendar ne vseh sredstev, pravic in obveznosti propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice. Zato je primerno določiti zaščitne ukrepe, da se prepreči delitev povezanih obveznosti ali povezanih pravic in pogodb, vključno s pogodbami z isto nasprotno stranko, ki so krite z dogovori o jamstvu, dogovori o prenosu lastniške pravice na finančnih zavarovanjih, dogovori o poravnavi, sporazumi o predčasnem prenehanju s pobotom in strukturiranimi finančnimi dogovori. Pri uporabi takšnih zaščitnih ukrepov bi morali organi za reševanje prenesti vse povezane pogodbe v sklopu zavarovanega dogovora ali jih v celoti pustiti preostalemu delu propadajoče zavarovalnice ali pozavarovalnice. S temi zaščitnimi ukrepi bi bilo treba zagotoviti, da ni vpliva na regulativno kapitalsko obravnavo izpostavljenosti, ki za namene Direktive 2009/138/ES spadajo pod sporazum o pobotu. (64)Da bi zavarovalnicam in pozavarovalnicam zagotovili finančno stabilnost, bi bilo treba uvesti odlog na pravice imetnikov polic do odstopa od zavarovalne police. Tak odlog in s tem povezana finančna stabilnost za zadevno podjetje bi morala organom za reševanje zagotoviti dovolj časa, da ovrednotijo navedena podjetja in ocenijo, kateri instrumenti za reševanje bi se morali uporabiti. Tak odlog bi moral zagotoviti tudi enako obravnavo imetnikov polic in s tem preprečiti morebitne škodljive finančne učinke na imetnike polic, ki ne bi bili med prvimi, ki bi odstopili od zavarovalne police. Ker je eden od ciljev reševanja kontinuiteta zavarovalnega kritja, bi morali imetniki polic še naprej izvajati vsa obvezna plačila na podlagi zadevnih zavarovalnih pogodb, tudi v primeru rent. (65)Zagotavljanje, da bodo imeli organi za reševanje na voljo enake instrumente in pooblastila za reševanje, bo olajšalo usklajeno ukrepanje v primeru propada čezmejne skupine. Vendar so potrebni nadaljnji ukrepi za spodbujanje sodelovanja in preprečevanje razdrobljenih nacionalnih odzivov. Organi za reševanje bi se morali pri reševanju subjektov v skupini zato med seboj posvetovati in sodelovati v kolegijih za reševanje, da se dogovorijo o shemi za reševanje skupine. Da bi zagotovili forum za razpravo in doseganje takega dogovora, bi bilo treba ustanoviti kolegije za reševanje na osnovi obstoječih kolegijev nadzornikov z vključitvijo organov za reševanje ter sodelovanjem pristojnih ministrstev, EIOPA in, kjer je ustrezno, organov, odgovornih za zavarovalne jamstvene sheme. Kolegiji za reševanje ne bi smeli biti organi odločanja, temveč platforme, ki nacionalnim organom olajšajo odločanje, medtem ko bi morali skupne odločitve sprejemati zadevni nacionalni organi. (66)Pri reševanju čezmejnih skupin bi bilo treba doseči ravnotežje med potrebo po postopkih, ki upoštevajo kritičnost situacije in omogočajo učinkovite, poštene in pravočasne rešitve za skupino kot celoto, in potrebo po zaščiti imetnikov polic, realnega gospodarstva in finančne stabilnosti v vseh državah članicah, kjer skupina posluje. Različni organi za reševanje bi zato morali svoja stališča deliti v kolegiju za reševanje, vsi ukrepi za reševanje, ki jih predlaga organ za reševanje, pristojen na ravni skupine, pa bi morali biti pripravljeni in obravnavani med različnimi organi za reševanje v okviru načrtov za reševanje skupine. Da bi olajšali hitro in skupno odločanje, kjer je to mogoče, bi morali kolegiji za reševanje upoštevati tudi mnenja organov za reševanje vseh držav članic, kjer skupina posluje. (67)Organ za reševanje, pristojen na ravni na ravni skupine, bi moral pri ukrepih za reševanje vedno upoštevati vpliv na imetnike polic, realno gospodarstvo in finančno stabilnost v državah članicah, kjer skupina posluje. Organi za reševanje države članice, v kateri ima hčerinsko podjetje sedež, bi zato morali imeti možnost, da v skrajnem primeru in v ustrezno utemeljenih primerih nasprotujejo odločitvam organa za reševanje, pristojnega na ravni skupine, kadar ti organi za reševanje menijo, da ukrepi za reševanje niso ustrezni, in sicer zaradi potrebe po zaščiti imetnikov polic, realnega gospodarstva in finančne stabilnosti v tej državi članici ali zaradi obveznosti, ki veljajo za primerljiva podjetja v teh državah članicah. (68)Sheme za reševanje skupine bi morale omogočati usklajeno reševanje, ki bi najverjetneje zagotovilo najboljši rezultat za vsa podjetja v skupini. Organi za reševanje, pristojni na ravni skupine, bi morali zato predlagati sheme za reševanje skupine in te sheme predložiti kolegiju za reševanje. Organi za reševanje, ki se ne strinjajo s shemo za reševanje skupine ali se odločijo sprejeti neodvisen ukrep za reševanje, bi morali organu za reševanje, pristojnemu na ravni skupine, in drugim organom za reševanje, ki jih zajema shema za reševanje skupine, pojasniti razloge za svoje nestrinjanje in uradno sporočiti te razloge skupaj s podrobnostmi o morebitnih neodvisnih ukrepih za reševanje, ki jih nameravajo sprejeti. Vsak organ za reševanje, ki se odloči za odstopanje od sheme za reševanje skupine, bi moral ustrezno upoštevati morebitni vpliv takega odstopanja na imetnike polic, realno gospodarstvo in finančno stabilnost v državah članicah, v katerih se nahajajo drugi organi za reševanje, ter morebitne učinke takega odstopanja na druge dele skupine. (69)Za zagotovitev usklajenega ukrepanja na ravni skupine bi bilo treba organe za reševanje pozvati, naj v okviru sheme za reševanje skupine uporabijo isti instrument za subjekte, ki pripadajo skupini in izpolnjujejo pogoje za reševanje. Organi za reševanje, pristojni na ravni skupine, bi zato morali imeti pooblastilo, da uporabijo instrument premostitvenega podjetja na ravni skupine za stabilizacijo skupine kot celote in prenos lastništva hčerinskih podjetij na premostitveno podjetje z namenom nadaljnje prodaje takih hčerinskih podjetij, in sicer bodisi v paketu bodisi posamično, ko so tržne razmere primerne. Organ za reševanje, pristojen na ravni skupine, bi moral imeti tudi pooblastilo za uporabo instrumenta za odpis ali konverzijo na ravni matičnega podjetja. (70)Za učinkovito reševanje mednarodno dejavnih zavarovalnic in pozavarovalnic ter skupin je potrebno sodelovanje med državami članicami in organi za reševanje iz tretjih držav. V ta namen bi bilo treba EIOPA pooblastiti, da pripravi in sklene nezavezujoče okvirne dogovore o sodelovanju z organi iz tretjih držav v skladu s členom 33 Uredbe (EU) št. 1094/2010, kadar to upravičujejo zadevne razmere. Iz istega razloga bi bilo treba nacionalnim organom dovoliti sklepanje dvostranskih dogovorov z organi iz tretjih držav v skladu z okvirnimi sporazumi o sodelovanju organa EIOPA. Razvoj takšnih dvostranskih dogovorov bi moral zagotoviti učinkovito načrtovanje, odločanje in usklajevanje v zvezi s takimi mednarodno dejavnimi zavarovalnicami in pozavarovalnicami. Da bi ustvarili enake konkurenčne pogoje, bi morali biti taki dvostranski dogovori vzajemni, pri čemer organi za reševanje priznavajo in izvršujejo postopke drug drugega, razen če se uporablja kakršna koli izjema, ki omogoča zavrnitev priznanja postopkov tretje države za reševanje. (71)Sodelovanje med organi za reševanje bi moralo potekati v zvezi s hčerinskimi podjetji skupin iz Unije ali tretjih držav in podružnicami zavarovalnic in pozavarovalnic iz Unije ali tretjih držav. Hčerinska podjetja skupin iz tretjih držav so podjetja s sedežem v Uniji, zato zanje v celoti velja pravo Unije, vključno z uporabo vseh instrumentov za reševanje. Vendar pa morajo države članice ohraniti pravico do ukrepanja v zvezi s podružnicami zavarovalnic in pozavarovalnic s sedežem v tretjih državah, če bi priznanje in uporaba postopkov tretje države za reševanje v zvezi s podružnico ogrozila realno gospodarstvo ali finančno stabilnost v Uniji ali če imetniki polic iz Unije ne bi bili deležni enake obravnave kot imetniki polic iz tretjih držav. V teh okoliščinah bi morale imeti države članice pravico, da po posvetovanju s svojimi organi za reševanje zavrnejo priznanje postopkov tretje države za reševanje. (72)EIOPA bi moral spodbujati konvergenco praks organov za reševanje s smernicami, ki se izdajo v skladu s členom 16 Uredbe (EU) št. 1094/2010. Natančneje bi moral EIOPA določiti naslednje: (a) uporabo poenostavljenih obveznosti za nekatera podjetja; (b) metode, ki se uporabljajo pri določanju tržnih deležev, in merila za obseg preventivnega načrtovanja sanacije; (c) minimalni seznam kvalitativnih in kvantitativnih kazalnikov ter niz scenarijev za preventivne načrte sanacije; (d) merila za opredelitev kritičnih funkcij; (e) podrobnosti o ukrepih za zmanjšanje ali odpravo ovir za rešljivost in okoliščine, v katerih se lahko uporabi posamezen ukrep; in (f) način podajanja informacij v obliki povzetka ali zbirni obliki za namen zahtev v zvezi z zaupnostjo. (73)S tehničnimi standardi za finančne storitve bi bilo treba zagotoviti dosledno harmonizacijo ter ustrezno zaščito imetnikov polic, vlagateljev in potrošnikov po vsej Uniji. Učinkovito in primerno bi bilo EIPA kot organu z visoko specializiranim strokovnim znanjem zaupati pripravo osnutkov regulativnih in izvedbenih tehničnih standardov, ki ne vsebujejo političnih izbir in ki bi se nato predložili Komisiji. (74)Kadar je tako določeno v tej direktivi, bi morala Komisija z delegiranimi akti v skladu s členom 290 PDEU sprejeti osnutke regulativnih tehničnih standardov, ki jih pripravi EIOPA, v skladu s členi 10 do 14 Uredbe (EU) št. 1094/2010, da se opredelijo naslednji elementi: (a) informacije, ki jih morajo vsebovati preventivni načrti sanacije; (b) vsebina načrtov za reševanje in vsebina načrtov za reševanje skupine; (c) zadeve in merila za oceno rešljivosti; (d) različni elementi vrednotenja, vključno z metodologijo za izračun blažilnika za dodatne izgube, ki se vključijo v začasna vrednotenja, in metodologija za izvedbo vrednotenja razlike v obravnavi; (e) vsebina pogodbenega pogoja, ki se vključi v finančno pogodbo, ki jo ureja pravo tretje države; (f) operativno delovanje kolegijev za reševanje. Komisija bi morala, kadar je tako določeno v tej direktivi, z izvedbenimi akti v skladu s členom 291 PDEU sprejeti osnutke izvedbenih tehničnih standardov, ki jih pripravi EIOPA, v skladu s členom 15 Uredbe (EU) št. 1094/2010, da se opredelijo postopki, vsebina in minimalni sklop standardnih obrazcev in predlog za zagotavljanje informacij za namene načrtov reševanja in sodelovanja zavarovalnice ali pozavarovalnice. (75)Direktiva 2009/138/ES določa vzajemno priznavanje in izvrševanje sklepov v zvezi z reorganizacijo ali prenehanjem zavarovalnic v vseh državah članicah. Navedena direktiva določa, da se vsa sredstva in obveznosti podjetja, ne glede na to, v kateri državi so, obravnavajo v enotnem postopku v matični državi članici in da se upniki v državah članicah gostiteljicah obravnavajo enako kot upniki v matični državi članici. Za učinkovito reševanje bi se morale določbe o reorganizaciji in prenehanju iz Direktive 2009/138/ES uporabljati v primeru uporabe instrumentov za reševanje, kadar se ti instrumenti uporabljajo za zavarovalnice in pozavarovalnice ter kadar se uporabljajo za druge subjekte, za katere velja režim reševanja. Navedene določbe je treba zato ustrezno spremeniti. (76)Direktiva 2004/25/ES Evropskega parlamenta in Sveta, Direktiva 2007/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter Direktiva (EU) 2017/1132 Evropskega parlamenta in Sveta vsebujejo pravila o zaščiti delničarjev in upnikov podjetij, ki spadajo na področje uporabe navedenih direktiv. V primeru, da morajo organi za reševanje ukrepati hitro, bi jim lahko ta pravila otežila učinkovito ukrepanje za reševanje ter uporabo instrumentov za reševanje in izvajanje pooblastil. Odstopanja na podlagi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta in Uredbe (EU) 2021/23 Evropskega parlamenta in Sveta bi bilo zato treba razširiti na ukrepe, sprejete v okviru reševanja zavarovalnic in pozavarovalnic. Da bi deležnikom zagotovili najvišjo stopnjo pravne varnosti, bi morala biti takšna odstopanja jasno in ozko opredeljena, uporabljati pa bi se morala samo zaradi javnega interesa in ob izpolnitvi pogojev za reševanje. (77)Za zagotovitev ustrezne izmenjave informacij in dostopa do vseh zadevnih organov je treba zagotoviti, da so organi za reševanje zastopani v vseh ustreznih forumih in da ima EIOPA na voljo strokovno znanje, potrebno za izvajanje nalog v zvezi s sanacijo in reševanjem zavarovalnic in pozavarovalnic. Zato bi bilo treba Uredbo (EU) št. 1094/2010 spremeniti, da se organi za reševanje določijo kot pristojni organi iz navedene uredbe. Takšno zbliževanje med organi za reševanje in pristojnimi organi je skladno z nalogami, ki se dodelijo EIOPA v skladu s členom 25 Uredbe (EU) št. 1094/2010, da prispeva in dejavno sodeluje pri pripravi in usklajevanju načrtov za sanacijo in reševanje.

(78)Treba je zagotoviti, da zavarovalnice in pozavarovalnice, tisti, ki učinkovito nadzorujejo njihovo poslovanje, ter njihov upravni, upravljalni ali nadzorni organ izpolnjujejo svoje obveznosti v zvezi z reševanjem takih podjetij. Prav tako je treba zagotoviti, da se navedena podjetja, tisti, ki učinkovito nadzorujejo njihovo poslovanje, ter njihov upravni, upravljalni ali nadzorni organ obravnavajo podobno po vsej Uniji. Države članice bi morale zato določiti upravne sankcije in druge upravne ukrepe, ki so učinkoviti, sorazmerni in odvračilni. Takšne upravne sankcije in drugi upravni ukrepi bi morali izpolnjevati nekatere bistvene zahteve v zvezi z naslovniki, merili, ki jih je treba upoštevati pri uporabi upravne sankcije ali drugega upravnega ukrepa, objavo upravne sankcije ali drugih upravnih ukrepov, ključnimi pristojnostmi za kaznovanje in višino glob. EIOPA bi moral ob doslednem spoštovanju poslovne skrivnosti vzdrževati osrednjo podatkovno bazo o vseh upravnih sankcijah ali drugih upravnih ukrepih in informacijah o pritožbah, ki so mu jih sporočili nadzorni organi in organi za reševanje. (79)Od držav članic se ne bi smelo zahtevati, da določijo pravila za upravne sankcije ali druge upravne ukrepe za kršitve te direktive, za katere velja nacionalno kazensko pravo. Vendar dejstvo, da se za kršitve namesto upravnih sankcij ali drugih upravnih ukrepov ohranijo kazenske sankcije, ne bi smelo zmanjšati ali drugače vplivati na zmožnost organov za reševanje in nadzornih organov, da pravočasno sodelujejo z organi za reševanje in nadzornimi organi v drugih državah članicah, imajo dostop do njihovih informacij ter z njimi izmenjujejo informacije, tudi po morebitni pr