1.Uvod in glavne ugotovitve

Politike za spodbujanje rasti produktivnosti in povečanje konkurenčnosti so prednostna naloga držav članic, pa tudi Unije in zlasti euroobmočja. Rast produktivnosti že več desetletij upada in je od gospodarske in finančne krize še dodatno trpela. Poleg tega je različen razvoj konkurenčnosti in produktivnosti v euroobmočju pred krizo prispeval h kopičenju makroekonomskih neravnotežij, katerih odprava se je izkazala za dolgotrajno in drago. Ker je nacionalna produktivnost glavno gonilo blaginje in rasti dohodka, ta razvoj močno vpliva na gospodarsko blaginjo in dohodkovno neenakost, pa tudi na nemoteno delovanje ekonomske in monetarne unije.

Kljub določenemu napredku je treba storiti še več za povečanje gospodarske odpornosti euroobmočja in pripravo Unije na soočanje z dolgoročnimi izzivi, kot so staranje prebivalstva, globalizacija in tehnološke spremembe. Ukrepi politike se morajo izvajati tako v državah članicah kot na ravni Unije kot celote. Spodbujanje produktivnosti je močno poudarjeno v letnem pregledu rasti in priporočilih za euroobmočje . V okviru evropskega semestra se je okrepila podpora izvajanju strukturnih reform. Unija si poleg tega prizadeva za spodbujanje naložb, izboljšanje regulativnega okolja in dokončanje enotnega trga, enotnega digitalnega trga, unije kapitalskih trgov, bančne unije in energetske unije. Napredek reform v državah članicah pa je bil neenakomeren in na splošno prepočasen.

Oblikovanje in izvajanje politik za povečanje produktivnosti sta zahtevna, za uspeh pa je potrebna močna nacionalna odgovornost. Takšne politike bi morale temeljiti na trdnih dokazih in celovito obravnavati kompleksne dejavnike produktivnosti, ki so do neke mere specifični v vsaki državi članici. Zato je v poročilu petih predsednikov o dokončanju evropske ekonomske in monetarne unije vsaki državi članici euroobmočja priporočeno, naj ustanovi institucijo, ki bo zadolžena za spremljanje gospodarske konkurenčnosti in oblikovanje političnih priporočil na tem področju. Namen teh institucij je spodbujati in podpirati izvajanje strukturnih reform z zagotavljanjem trdne analitične podlage in zagotavljanjem informacij za javne razprave. Vlade držav članic lahko izkoristijo dokaze, ki so jih ustvarile te institucije, da pridobijo politično in javno podporo za potrebne reforme.

Svet je na podlagi predloga Komisije septembra 2016 sprejel priporočilo, v katerem je države članice euroobmočja pozval, naj do marca 2018 ustanovijo nacionalne odbore za produktivnost . Priporočilo je naslovljeno na države članice euroobmočja, vendar spodbuja tudi države članice, ki niso del euroobmočja, naj opredelijo ali vzpostavijo podobne institucije. Odbori za produktivnost so bili predvideni kot objektivne, nepristranske in neodvisne institucije, kar zadeva analize in vsebine, ki bi lahko preiskovale izzive, povezane s produktivnostjo, in prispevale k oblikovanju politik na podlagi dokazov. Na podlagi skupnih značilnosti in nalog takšnih odborov bi se lahko vsaka država članica odločila za natančno sestavo svojega odbora za produktivnost.

Komisija je v priporočilu Sveta tudi pozvana, naj do 20. marca 2019 pripravi poročilo o napredku pri njegovem izvajanju in primernosti. To poročilo je odgovor ta poziv. Temelji na odgovorih na anketo, ki so jo uslužbenci Komisije decembra 2018 poslali imenovanim odborom za produktivnost in članom Odbora za ekonomsko politiko. Poročilo vsebuje pregled razvoja produktivnosti in konkurenčnosti v Uniji in euroobmočju, opisuje stanje na področju vzpostavljanja odborov za produktivnost konec leta 2018 ter povzema sodelovanje med odbori za produktivnost in vlogo Komisije. Glavne ugotovitve tega poročila so:

·V večini držav članic euroobmočja so nacionalni odbori za produktivnost že ustanovljeni in njihovo število se stalno povečuje. Odbore za produktivnost je doslej ustanovilo 10 držav članic euroobmočja (Belgija, Ciper, Finska, Francija, Irska, Litva, Luksemburg, Nizozemska, Portugalska in Slovenija). Preostale države članice euroobmočja so potrdile svoj namen, da ustanovijo odbore za produktivnost, nekatere med njimi pa so že v napredovani fazi postopka (Grčija, Malta in Slovaška). Poleg tega so podobne institucije opredelile ali ustanovile tri države članice, ki niso del euroobmočja (Danska, Madžarska in Romunija).

·Države članice so izbrale različne sestave, ki v veliki meri odražajo razmere v posamezni državi. Videti je, da so imenovani odbori za produktivnost na splošno oblikovani v skladu z zahtevami iz priporočila Sveta. Vendar v več primerih nekatere zahteve niso izrecno vključene v nacionalno zakonodajo, na primer zahteve v zvezi z določbami za zagotovitev funkcionalne neodvisnosti in ustreznega dostopa do informacij. Nekateri odbori za produktivnost imajo tudi časovno omejen mandat. Čas bo pokazal, ali bodo ti dejavniki vplivali na uspešnost zadevnih odborov za produktivnost, saj je večina teh dejavnikov razmeroma nova in se bo njihov učinek pokazal sčasoma.

·Spodbudno je opaziti, da nekateri odbori za produktivnost dejavno prispevajo k nacionalnim razpravam o izzivih, povezanih s produktivnostjo. Običajno so na tem področju najuspešnejši odbori za produktivnost, ki se opirajo na obstoječe institucije. Več odborov je že objavilo letna poročila in dejavno sodeluje v razpravi o produktivnosti, vključno z organizacijo dogodkov, konferenc in delavnic ter objavljanjem poročil.

·Evropska komisija je vzpostavila mrežo za odbore za produktivnost, da bi olajšala izmenjavo stališč, praks in izkušenj ter jim pomagala bolje upoštevati širšo razsežnost euroobmočja in Unije. Komisija meni, da so odbori za produktivnost pomembni sogovorniki in akterji za vzpostavljanje nacionalnega občutka odgovornosti za reforme. Komisija bo redno izmenjevala stališča z vsemi sodelujočimi odbori za produktivnost, tudi med obiski za ugotavljanje dejstev v državah članicah v okviru evropskega semestra.

2.Produktivnost in konkurenčnost v Uniji in euroobmočju

Rast produktivnosti dela v Uniji in drugih naprednih gospodarstvih je upadala že nekaj časa pred krizo. Čeprav je to vplivalo na najbolj razvita gospodarstva, se je vrzel v produktivnosti med Unijo in ZDA v zadnjih dveh desetletjih povečala (graf 1). Rast tako produktivnosti dela kot skupne faktorske produktivnosti v Uniji in euroobmočju je kljub nedavnemu povečanju še vedno pod ravnjo pred krizo (graf 2). Poleg tega nedavno izboljšanje zakriva velike razlike med državami članicami . Razlike v rasti produktivnosti dela v Evropi so povezane z dejavniki, kot je proces zmanjševanja razvojnega zaostanka v nekaterih državah članicah; države z nižjo začetno produktivnostjo dela so od leta 1995 v povprečju izkazale večjo rast produktivnosti (graf 3).

Graf 1: Produktivnost dela v euroobmočju in EU-28 v primerjavi z ZDA in Japonsko Graf 2: Produktivnost dela in rast skupne faktorske produktivnosti Graf 3: Produktivnost dela v letu 1995 (vodoravna os) in povprečna rast produktivnosti v obdobju 1995–2017 (navpična os) Graf 4: Prispevki k rasti produktivnosti dela

Vir: AMECO. Opomba: V grafu 3 se produktivnost dela v letu 1995 meri v standardu kupne moči.

Rast produktivnosti dela temelji na produktivnih naložbah in tehnološkem napredku, vendar sta oba dejavnika še vedno sorazmerno šibka (graf 4). Tehnološki napredek v Uniji, merjen z rastjo skupne faktorske produktivnosti, se je v obdobju krize upočasnil in se še ni v celoti vrnil na raven iz obdobja pred krizo. Tudi naložbe so se v času svetovne gospodarske in finančne krize zmanjšale in še niso popolnoma okrevale. Odločni ukrepi politike na ravni Unije (npr. v okviru naložbenega načrta za Evropo) in na nacionalni ravni so pripomogli k znatnemu povečanju naložb, ki pa so še vedno pod ravnjo pred krizo.

Rast produktivnosti se je upočasnila, razlika med vodilnimi in manj uspešnimi podjetji pri izkoriščanju tehnološkega napredka pa se je povečala . To kaže večja vrzel med ravnjo produktivnosti v najuspešnejših podjetjih na trgu in najmanj produktivnimi podjetji, saj je tehnološki napredek najbolj koristil najuspešnejšim podjetjem, ki so povečala svoj prevladujoč položaj na trgu. Nasprotno pa najmanj produktivna podjetja niso mogla hitro izkoristiti novih tehnologij in zaostajajo. Ta pojav ima tudi socialne posledice, saj lahko večja razpršenost produktivnosti med podjetji pomeni večjo razpršenost plač v gospodarstvu in s tem povečanje dohodkovne neenakosti.

Makroekonomski, institucionalni in regulativni pogoji vplivajo na rast produktivnosti in konkurenčnost. Ti pogoji vključujejo: (i) trajno inovativnost in izboljšanje stopenj izobrazbe; (ii) dobro delujoč trg dela in proizvodni trg; (iii) dostop do finančnih sredstev in učinkovite insolvenčne okvire ter (iv) spodbudno poslovno okolje. V številnih državah članicah je imelo pomembno vlogo pri bledi rasti produktivnosti več dejavnikov, kot so počasnejše uvajanje novih tehnologij, regulacija proizvodnih trgov, ki omejuje konkurenco, in slabo delovanje trgov dela .

Za spodbujanje rasti produktivnosti so potrebne usmerjene politike, ki temeljijo na dokazih. Za reševanje izzivov, povezanih z rastjo produktivnosti, obstajajo možnosti za ukrepanje politike tako na nacionalni ravni kot na ravni Unije. Nacionalne reforme bi morale težiti k rasti produktivnosti in vključevati ciljno usmerjene ukrepe za spodbujanje naložb, razvoja znanj in spretnosti ter močnejših in boljših povezav med izobraževalnimi sistemi in podjetji. Poleg tega bi morale države članice sprejeti kolektivno in individualno odgovornost na enotnem trgu za sprostitev njegovega polnega potenciala. Razprava o politikah, povezanih s produktivnostjo, in strukturnih reformah mora temeljiti na dobri obveščenosti, da se lahko pravilno opredelijo izzivi in morebitni učinki politik. Odbori za produktivnost lahko torej prispevajo k razpravi na podlagi dokazov in delijo dobre prakse na področju svojega analitičnega in neodvisnega dela.

Politike za povečanje produktivnosti so obravnavane v okviru evropskega semestra. Izzivi za rast produktivnosti so do neke mere specifični za posamezne države in jih ni mogoče vseh obravnavati z enakimi politikami. Leta 2018 je večina držav članic prejela priporočilo za ukrepe politike na področju, ki je povezano s produktivnostjo. Podobno so bile v priporočilu za euroobmočje za leto 2018 tudi države članice euroobmočja pozvane, naj dajo prednost reformam, ki povečujejo produktivnost in potencial rasti.