Po mnenju Združenja evropskih organov za registracijo vozil in voznikov (EREG) je vožnja brez obveznega avtomobilskega zavarovanja, torej vožnja z motornim vozilom brez obveznega zavarovanja avtomobilske odgovornosti, v EU vedno večja težava. Stroški za EU so bili na podlagi zahtevkov v letu 2011 ocenjeni na 870 milijonov EUR za EU kot celoto.

Vožnja brez obveznega avtomobilskega zavarovanja negativno vpliva na širok krog deležnikov, vključno z žrtvami nesreč, zavarovatelji, škodnimi skladi in imetniki polic avtomobilskega zavarovanja.

Člen 4 sedanje direktive prepoveduje vsa sistematična preverjanja zavarovanj vozil, ki se običajno nahajajo v drugi državi članici, vključno s tistimi, pri katerih ni treba ustaviti vozila. Razvoj nekaterih novih tehnologij (tehnologija prepoznavanja registrskih tablic) pa omogoča preverjanje brez oviranja vozil in ne bi vplival na prost pretok oseb in vozil. Zato bi se s predlogom dovolilo preverjanje zavarovanja vozil, če preverjanja predstavljajo del splošnega sistema pregledov na nacionalnem ozemlju, niso diskriminatorna in ne zahtevajo ustavitve vozila ter so potrebna in sorazmerna za dosego zastavljenega cilja.

Poleg tega je za takšno preverjanje zavarovanja vozil, ki vstopajo na nacionalno ozemlje, potrebna izmenjava podatkov med državami članicami; v tem primeru je treba varovati pravice, svoboščine in pravne interese posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki. Za obdelavo osebnih podatkov za namene boja proti vožnji brez obveznega avtomobilskega zavarovanja se uporabljajo določbe splošne uredbe EU o varstvu podatkov. Nacionalna zakonodaja bi morala upoštevati pogoje in zahteve iz navedene uredbe, zlasti za zagotovitev, da se osebni podatki obdelujejo zakonito, pošteno in pregledno, da se zbirajo za določene izrecne in zakonite namene, da se sklicujejo na ustrezno pravno podlago za obdelavo, izpolnjujejo ustrezne varnostne zahteve in zahteve glede zaupnosti iz splošne uredbe EU o varstvu podatkov ter spoštujejo načela potrebnosti, sorazmernosti, omejitve namena in sorazmernega obdobja hrambe podatkov. Poleg tega bi morali imeti vsi sistemi za obdelavo osebnih podatkov, ki se razvijejo in uporabljajo v okviru zakonodaje držav članic, vgrajene funkcije za varstvo podatkov in slednje zagotavljati privzeto. Vsi postopki obdelave, vključno s tistimi, ki se nanašajo na upravno sodelovanje in medsebojno pomoč med pristojnimi organi držav članic, bi se morali izvajati v skladu s pravili o varstvu osebnih podatkov, določenimi v splošni uredbi EU o varstvu podatkov, in v skladu z ustrezno nacionalno zakonodajo.

4) Minimalni zneski kritja

Člen 9 Direktive določa minimalne obvezne zneske kritja, do katerih je treba zagotoviti odškodnino v okviru police zavarovanja avtomobilske odgovornosti. Te minimalne vsote zagotavljajo zadostno minimalno varstvo žrtev prometnih nesreč v EU v primeru telesne poškodbe in materialne škode ne glede na kategorijo vozila. A čeprav je cilj Direktive določiti enake minimalne zneske kritja v vseh državah članicah EU, trenutno za 13 držav članic veljajo nižje minimalne vsote od določenih v Direktivi. To je posledica prehodnih obdobij v skladu s členom 1(2) Direktive 84/5/EGS, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2005/14/ES, s katerim je bilo nekaterim državam članicam dovoljeno, da odložijo uporabo polnih minimalnih vsot. Vendar zaradi različnih referenčnih datumov za redno ponovno izračunavanje minimalnih vsot v različnih državah članicah ostaja vrzel med 13 državami članicami, ki so izkoristile prehodna obdobja, in vsemi drugimi državami članicami. Do tega je prišlo, ker se konci prehodnih obdobij še vedno uporabljajo kot referenčni datumi za petletno prilagoditev za inflacijo, čeprav so se prehodna obdobja že iztekla. Zato te minimalne vsote v vseh državah članicah še vedno niso enake. Države članice lahko v svoji državi zahtevajo zneske kritja v policah avtomobilskega zavarovanja, ki so višje od minimalnih vsot, določenih v Direktivi, vendar večina od 13 držav članic z nižjimi obveznimi vsotami ne zahteva višjih zneskov kritja.

5) Področje uporabe Direktive

Številne sodbe Sodišča Evropske unije, zlasti tiste v zadevah Vnuk, Andrade in Torreiro, so pojasnile področje uporabe Direktive. V sodbi Vnuk iz septembra 2014 je bilo pojasnjeno področje uporabe obveznosti zavarovanja avtomobilske odgovornosti iz člena 3 Direktive, ki zajema vse dejavnosti, skladne z „običajno funkcijo“ vozila, ne glede na kraj, kjer se vozilo uporablja. V sodbi v zadevi Rodrigues de Andrade z dne 28. novembra 2017 je bilo pojasnjeno, da bi moralo zavarovanje avtomobilske odgovornosti kriti samo „običajno uporabo vozila kot prevoznega sredstva“ in „ne glede na značilnosti terena“, pri čemer se izključijo nesreče, pri katerih se je vozilo uporabljalo izključno v kmetijski funkciji. V teh sodbah je bilo zlasti pojasnjeno, da se motorna vozila običajno uporabljajo kot prevozna sredstva ne glede na značilnosti takih vozil in da uporaba takšnih vozil zajema vsako uporabo vozila, ki je skladna z običajno funkcijo vozila, ne glede na značilnosti zemljišča, na katerem se motorno vozilo uporablja, in ne glede na to, ali se vozilo premika ali ne. Iz sodbe je razvidno, da nesreče, povzročene med običajno uporabo vozila za prevoz, vključno z uporabo na zasebnih zemljiščih, spadajo na področje uporabe Direktive.

Da bi zagotovili pravno varnost in jasnost, ta predlog kodificira sodno prakso Sodišča v zakonodaji EU. To zagotavlja enotno izvajanje sodne prakse Sodišča v nacionalni zakonodaji.