[pic] | KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI |

Bruselj, 21.11.2007

COM(2007) 721 konč.

SPOROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU, ODBORU REGIJ IN EVROPSKI CENTRALNI BANKI

Gospodarstvo EU: Pregled 2007 Premikanje meje evropske produktivnosti {SEC(2007) 1507}

SPOROČILO KOMISIJE SVETU, EVROPSKEMU PARLAMENTU, EVROPSKEMU EKONOMSKO-SOCIALNEMU ODBORU, ODBORU REGIJ IN EVROPSKI CENTRALNI BANKI

Gospodarstvo EU: Pregled 2007Premikanje meje evropske produktivnosti

V vsej svoji raznolikosti je Evropska unija eno od najnaprednejših in najproduktivnejših gospodarstev na svetu . Unija je visoko na svetovni lestvici glede ustvarjene proizvodnje na delavca in realnega dohodka na prebivalca. Čeprav nove države članice, ki so se nedavno pridružile Uniji, v primerjavi z zrelejšimi tržnimi gospodarstvi drugih članic EU čaka še veliko dela, napredujejo hitro, pri čemer jih spodbujata stalen pritok neposrednih tujih naložb in kohezijska politika EU ter podpira sprejetje trdnih pravnih, regulativnih in institucionalnih struktur, ki so znak dobro delujočih tržnih gospodarstev.

Vendar velika razlika v življenjskem standardu med Evropsko unijo in najnaprednejšim gospodarstvom na svetu – Združenimi državami Amerike – ostaja. Po obdobju hitrega dohitevanja v petdesetih in šestdesetih letih 20. stoletja se je na začetku sedemdesetih let ta postopek ustavil. Danes je življenjski standard v EU, merjen v BDP na prebivalca, še vedno za tretjino nižji od življenjskega standarda v ZDA kljub dobrodošlemu povečanju števila aktivnega prebivalstva na trgu dela EU v zadnjih letih.

Ključni vzrok so razlike v razvoju produktivnosti . Medtem ko se izkušnje v zvezi s tem po državah članicah EU zelo razlikujejo, se je rast produktivnosti v vseh merilih – na uro dela, na zaposlenega ali glede na sestavo vložkov, vključno z delovno silo in kapitalom – od sredine devetdesetih let v Evropski uniji dejansko upočasnila, medtem ko se je v Združenih državah močno pospešila. V EU-15 je na primer rast produktivnosti delovne sile na uro padla z 2 % v obdobju 1981–1995 na 1,5 % v obdobju 1995–2000 ter nato na 1 % v obdobju 2000–2005. V nasprotju z EU se je v ZDA produktivnost z dvigom povprečne letne rasti v istih obdobjih z 1,25 % na 2 % in nato na skoraj 2,5 % znatno izboljšala.

S sprejetjem Lizbonske strategije marca 2000 je za evropske voditelje postalo najpomembnejše izboljšati produktivnost EU skupaj z doseganjem visoke rasti zaposlovanja. To je mogoče povzeti s ključnimi besedami premik proti „gospodarstvu, temelječemu na znanju“ ter ustvarjanje „več in boljših delovnih mest“. Do sedaj je bil razvoj na področju zaposlovanja obetaven. Stopnja zaposlenosti v EU-15 je od leta 1995 narasla s 60 na 66 %, medtem ko je stopnja brezposelnosti padla z več kot 10 % na manj kot 7 %, to je na raven, ki ni bila dosežena že več let. Dokazi kažejo, da politika trga dela, usmerjena k močnejši rasti delovnih mest, daje rezultate, medtem ko je bila politika, usmerjena k boljši produktivnosti – vključno z ukrepi za spodbujanje naložb v človeški kapital, spodbujanje regulativne reforme ter podjetništva in inovativnosti – do zdaj manj učinkovita ali je morda potrebnega več časa, da se pokažejo rezultati.

Izboljšanje produktivnosti in povečanje zaposlovanja lahko potekata vzporedno. Seveda je najlažje domnevati, da je nedavni „čudež“ v zaposlovanju povzročil padec produktivnosti, pri čemer je slednji cena, ki jo je treba plačati za prvega. Če hitrejše zaposlovanje vključuje manjšo porabo kapitala na delavca in če se zaposli več nizkokvalificiranih delavcev, je dejansko treba izbirati med več delovnimi mesti in višjo produktivnostjo. Vendar je ta skupni učinek majhen ter ga zasenči vpliv razvoja in širjenja novih tehnologij ter najboljših delovnih praks – če se resnično hitro razvijajo in širijo, kar ostaja izziv, zlasti v najrazvitejših državah članicah, ki zdaj delujejo blizu tehnološke meje, vendar počasi prevzemajo najnovejše tehnološke rešitve. Če delovni trg in trg proizvodov dobro delujeta in je mogoče opaziti tehnološki napredek je visoka stopnja zaposlenosti združljiva z visoko rastjo produktivnosti.

Od sredine leta 2005 se je rast produktivnosti v EU povečala. Obstaja upanje, da je del tega izboljšanja strukturen in ne cikličen, tj. da ga ni mogoče pripisati le hitrejšemu gospodarskemu razvoju. Dejansko je mogoče, da pretekle reforme, katerih namen je bil spodbuditi produktivnost, končno kažejo rezultate, v tem primeru je lahko zabeležena rast produktivnosti v zadnjem času delno strukturna in povezana z večjo učinkovitostjo. Vendar se zdi, da je glede na Pregled gospodarstva EU za leto 2007 , ki je bil objavljen skupaj s tem sporočilom, previdna razlaga upravičena: dokazov o strukturni rasti produktivnosti se je do zdaj nabralo le malo.

Obstaja veliko možnosti za izboljšanje evropske produktivnosti s spodbujanjem inovativnosti, okrepitvijo naložb v človeški kapital in kapital, povezan z informacijsko in komunikacijsko tehnologijo, spodbujanjem konkurence ter racionalizacijo uravnavanja trgov proizvodov, delovnih in finančnih trgov. To je bilo poudarjeno leta 2005 s spremembo Lizbonske strategije za rast in delovna mesta, ko je bil namenjen večji poudarek obsežnim paketom celovitih reform, lastni odgovornosti držav članic za zavezanost reformam in večji skladnosti med reformami, ki se izvajajo na ravni EU in na nacionalni ravni. Zdi se, da smer razvoja od sredine devetdesetih let kaže, da mora Evropska unija šele izkoristiti vse prednosti revolucije informacijske tehnologije in nenadne porasti svetovne delitve dela, ki je povezana z mednarodnim gospodarskim združevanjem. Ocene, ki sta jih opravila Komisija in Svet, kažejo na napredek pri reformah, vendar tudi na to, da se hitrost in intenzivnost med državami članicami razlikujeta. Evropska unija si ne more več privoščiti zamujanja priložnosti za višjo rast produktivnosti, ki jih prinašajo strukturne reforme. Zaradi staranja prebivalstva in zaostrovanja svetovne konkurence je spodbujanje produktivnosti ključno za zagotovitev trajnostne gospodarske rasti v srednje- do dolgoročnem obdobju[1].

1. Glavne ugotovitve pregleda

V Evropski uniji se je rast produktivnosti upočasnila v drugi polovici devetdesetih let 20. stoletja. To je v očitnem nasprotju z razvojem v Združenih državah. Smer razvoja v Evropi je predvsem odraz upočasnitve, ki je zlasti močno prizadela dve veliki državi članici euroobmočja, Španijo in Italijo, medtem ko je manj prizadela druga večja gospodarstva. Nemčija in Francija sta se v nasprotju s Španijo in Italijo dejansko izognili splošnemu trendu padanja produktivnosti v devetdesetih letih. Od preloma stoletja v EU ni bil zaznan noben padec v trendu rasti produktivnosti, od sredine leta 2005 pa je produktivnost dejansko začela rasti. Vendar je treba domnevati, da je ta ponovna rast deloma ciklične narave med pospešeno obnovo, ker zdaj ni na voljo dovolj podatkov, da je ta rast strukturne narave.

Razlog za razliko v rasti produktivnosti med EU in ZDA od leta 1995 so predvsem različni trendi v skupni faktorski produktivnosti – merilo uspešnosti, ki upošteva vse vhodne faktorje, vključno z delom, informacijsko in komunikacijsko opremo (kapital IKT) in konvencionalnim kapitalom (oprema in strukture). Razlike med gospodarstvoma v smislu rasti kapitala na delavca imajo pri nastajanju razlike v produktivnosti precej manjšo vlogo. Kljub temu nadaljnja razčlenitev prispevka kapitalskih storitev kaže, da je v ZDA mogoče zaznati premik s konvencionalnega kapitala na kapital, povezan z IKT, zlasti v zasebnem storitvenem sektorju, medtem ko podoben trend v Evropi ni viden. Če kapital v zvezi z IKT izboljšuje produktivnost, lahko ta premik tudi pomaga razložiti vse večje razlike v produktivnosti med obema gospodarstvoma.

Ključni razlog za razliko v rasti skupne faktorske produktivnosti v primerjavi z ZDA je počasen razvoj le nekaterih panog, pri čemer imajo odločilno vlogo gospodarske strukture, primerljiva velikost panog in regulativna vprašanja . Podrobna analiza posameznih sektorjev odkriva, da so zajete predvsem trgovina na debelo, trgovina na drobno, nepremičninske storitve in druge poslovne storitve, električna in optična oprema (ki vključuje polprevodnike, glavno industrijo v proizvodnji IKT) ter manj tudi finančne storitve. Nizka raven zasebne porabe za raziskave in razvoj IKT v Evropi v primerjavi z ZDA je večinoma posledica razlik v industrijski strukturi, zlasti manjšega obsega visokotehnološke industrije v EU. Zdi se, da so regulativna vprašanja, zlasti vstopna in izstopna pravila, pomembna pri poslovnih in finančnih storitvah, medtem ko je slaba produktivnost maloprodajnih in veleprodajnih družb v EU delno razložena z omejitvami uporabe ekonomij obsega. Vendar EU dosega veliko boljše rezultate kot ZDA na področju tako imenovanih omrežnih dejavnosti, k čemur je pripomogla večja učinkovitost, povezana s težnjo po deregulaciji v zadnjih dveh desetletjih.

Upočasnitev produktivnosti v EU je spremljala izjemna rast zaposlovanja. Popolnoma upravičeno se lahko postavi vprašanje, ali sta ta pojava med seboj povezana. Trditve o morebitnem kompromisu med produktivnostjo in zaposlovanjem so bile delno podprte v povojni gospodarski zgodovini. V sedemdesetih in osemdesetih letih je bilo mogoče v Evropski uniji opaziti sorazmerno hitro rast produktivnosti s počasno rastjo zaposlovanja, medtem ko je v Združenih državah prišlo do hitre rasti zaposlovanja z upočasnitvijo produktivnosti. V tem obdobju sta hitra rast cen nafte in s tem povezano povišanje realnih stroškov plač v številnih državah EU (ker so delavci zaradi višjih cen energije od delodajalcev zahtevali povišanje plač) sprožila zamenjavo kapitala za delo, kar je pomenilo, da je hitro rast produktivnosti dela spremljalo množično odpuščanje. Vendar je razlaga tega pojava kot kompromisa med produktivnostjo in zaposlovanjem pravilna le v nekem smislu ter je lahko tudi zavajajoča. Dejansko se zdi, da je izkušnja ZDA od sredine devetdesetih let v nasprotju s pojmom kompromisa med zaposlovanjem in produktivnostjo, ker so bile ZDA uspešne na obeh področjih. Močna rast produktivnosti, ki izhaja iz inovativnosti in boljših delovnih praks, ki so bile značilne za gospodarsko uspešnost ZDA približno v zadnjem desetletju, je izboljšala produktivnost dela in kapitala, s čimer je sprožila zahtevo po obojem. Zato inovativnost ni škodovala zaposlovanju in mu v običajnih razmerah tudi ne bo – razen če se ustanove trga dela uprejo spremembam in dobijo podjetja šibke tržne spodbude, katerim se morajo prilagoditi.

Rast zaposlenosti je lahko povezana z določeno izgubo produktivnosti, vendar je vpliv na splošen trend majhen. Nekatere reforme na delovnem trgu, kot je uvedba prožnih ureditev v zvezi s pogodbami o zaposlitvi in delovnim časom skupaj z zaposlovanju prijaznejšimi praksami za pogajanja o plači, lahko povzročijo zmanjšanje produktivnosti, ker se zaposluje manj produktivna delovna sila, poleg tega se zniža tudi uporaba kapitala na delavca. To na splošno potrjuje tudi empirična analiza, čeprav je ta vpliv sorazmerno majhen. Na podlagi ekonometričnih raziskav se ocenjuje, da kompromis pri danem izboljšanju zaposlovanja pomeni, da se produktivnost zmanjša relativno za 10 do 40 %, medtem ko simulacije z makroekonometričnim modelom QUEST Generalnega direktorata za gospodarske in finančne zadeve kažejo padec rasti produktivnosti približno za 20 % pri danem izboljšanju zaposlovanja. Ekonometrične ocene kažejo, da je morda politika, ki izboljšuje zaposlitvene možnosti „marginalnih“ delavcev, kot so davčne spodbude za začasno delo in delo za polovični čas, ciljno usmerjeno znižanje davkov za nizkokvalificirane delavce/delavce z nizkimi dohodki, subvencije za zaposlovanje, sheme za neposredno ustvarjanje delovnih mest in pomoč za zaposlene, povečala zaposlenost za nekoliko več kot 1 % v obdobju 2001–2006 v državah, v katerih se je takšna politika izvajala; prav tako bi se pojavil negativen vpliv na rast produktivnost od 0,25 % do 0,5 %, ali izboljšalo zaposlovanje za približno 25 %. Razen tega je v nekaterih državah, kot sta Italija in Španija, zakonska ureditev glede nezakonitih delavcev morda negativno vplivala na statistične podatke o produktivnosti delovne sile.

Nedaven razvoj na področju zaposlovanja in produktivnosti ima lastne ključne vzroke, vendar lahko obe področji skupaj izkoristita celovito strategijo za povečanje števila delovnih mest in povišanje rasti. To je mogoče najbolje doseči s politiko za ustvarjanje „družbe znanja“, ki ima pomembno mesto v načrtu dela Evropske unije, kar dokazuje Lizbonska strategija za rast in delovna mesta. V tem okviru so države članice v svoje nacionalne programe reform vključile številne politične ukrepe, namenjene krepitvi rasti skupne faktorske produktivnosti. Politike, ki spodbujajo produktivnost in hkrati podpirajo zaposlovanje, je mogoče razvrstiti v tri glavna poglavja: (i) pridobivanje znanja ; (ii) krepitev konkurenčnih sil in (iii) izboljševanje prožnosti .

i) Pridobivanje znanja zahteva več naložb in boljše naložbe v raziskave in razvoj ter človeški kapital. Politike si prizadevajo za zmanjšanje razlike med Združenimi državami in Evropsko unijo na področju naložb v raziskave in razvoj ter človeški kapital. ZDA vlagajo v raziskave in razvoj skoraj 3 % BDP ter v izobraževanje več kot 7 % v primerjavi z EU, ki v zadevna sektorja vlaga približno 2 % in 5,5 %. Prizadevanje v EU za odpravo te težave sega v obdobje pred sprejetjem Lizbonske strategije leta 2000, pri čemer si na primer bolonjski proces prizadeva za oblikovanje evropskega izobraževalnega prostora in uskladitev akademskih kvalifikacij. Evropski raziskovalni prostor je namenjen odpravi razdrobitve in povečanju posrednih učinkov naložb v raziskave in razvoj. Razen tega so se na podlagi Lizbonske strategije države članice zavezale k povečanju porabe za raziskave in razvoj (večino sredstev bo treba pridobiti iz zasebnih virov, kar je glavna razlika pri primerjavi porabe za raziskave in razvoj med EU in ZDA), doseganju uradne izobrazbe in ravni usposobljenosti delovne sile.

Pozitiven vpliv takšnih dejavnosti na blaginjo in rast spodbuja javno podporo za naložbe v raziskave in razvoj ter izobraževanje. Simulacije z modelom QUEST dejansko dokazujejo, da lahko ukrepi za podporo naložb v raziskave in razvoj znatno povečajo gospodarsko rast in rast produktivnosti. Zlasti če se intenzivnost raziskav in razvoja v EU poveča z 1,8 % BDP iz leta 2005 na pričakovano raven 2,6 % BDP do leta 2010 (na podlagi lastnih ciljev držav članic, vključenih v nacionalne programe reform), bi se rast BDP in produktivnosti povečala za 0,2 odstotne točke na leto. Ta učinek je lahko vsaj dvakrat višji, če se upoštevajo ugodni čezmejni vplivi. Čeprav bi to zelo malo vplivalo na skupno zaposlenost, bi se povpraševanje spremenilo iz povpraševanja po nizkokvalificiranih delavcih v povpraševanje po visokokvalificiranih delavcih, v zvezi s tem pa bi se relativno povečale plače slednjih zaradi neprožnega zagotavljanja visokokvalificiranih delavcev v kratko- do srednjeročnem obdobju.

Za učinkovitost politike za raziskave in razvoj morajo biti izpolnjeni nekateri pogoji. Omenjeni ugodni učinki se morda ne uresničijo, če niso izpolnjeni nekateri pogoji. Na primer lahko pride do zamenjave, če zasebni sektor uporablja nevračljiva proračunska sredstva za zmanjšanje lastnega financiranja. Prav tako ni nujno, da bo lahko vlada pravilneje od zasebnega sektorja izbirala projekte za raziskave in razvoj, ki jih je vredno razviti, čeprav je ta težava manj pomembna, če je podpora v obliki davčne spodbude (v nasprotju s ciljno usmerjenimi podporami). Vendar obstaja v primeru davčnih spodbud večje tveganje „skritih izgub“, ker vlada subvencionira naložbe v raziskave in razvoj, ki bi se vseeno izvedle. Ta institucionalna tveganja so lahko manj pomembna, če je okolje, v katerem delujejo zasebni in javni akterji, spodbudno – vključno z učinkovitim varstvom pravic intelektualne lastnine, dobro izobraženo in usposobljeno delovno silo, dobro delujočo konkurenco in tesnimi povezavami med javnimi in zasebnimi raziskavami.

V Evropski uniji je treba tudi zagotoviti uspešnost in stroškovno učinkovitost izobraževanja. Neučinkovitost izobraževalnih sistemov je v nekaterih državah članicah visoka, ker dokazi kažejo, da druge države članice dosegajo enake rezultate z veliko manj sredstvi, ali z drugimi besedami, s podobnimi sredstvi bi bilo mogoče doseči boljše rezultate. To je zlasti skrb vzbujajoče, ker človeški kapital sam po sebi ni edini pomemben dejavnik kakovosti delovne sile in produktivnosti, ampak ker lahko tudi izboljša inovacijsko zmogljivost gospodarstev. Zlasti države, ki so blizu tehnološke meje – kot so številne države članice EU – morajo izboljšati svojo zmogljivost za sprejemanje novih tehnologij in si v zvezi s tem prizadevati, da bodo ohranile in, če je mogoče, še izboljšale kakovost izobraževanja, zlasti višjega izobraževanja.

ii) Konkurenca je bistvena za raven in stopnjo rasti produktivnosti. Izpodbojnost trga pritiska na podjetja, da iščejo inovativne rešitve, ter daje prednost fluktuaciji podjetij s spodbujanjem konkurenčnih podjetij, da vstopijo na trg, ter manj konkurenčnih, da ga zapustijo. Skrbi, da bi ostra konkurenca podjetja odvračala od inovativnosti, ker bi pritisk na profitne marže otežil ustvarjanje potrebnih sredstev, se zdijo neutemeljene, čeprav dokazi kažejo, da je najbolj inovativno podjetje na trgu navadno vodilno podjetje. Politika EU, ki si prizadeva za močnejšo konkurenco, je tridelna, ter medtem, ko njen primarni cilj morda ni dvig produktivnosti, vidno prispeva k temu cilju. Popolnoma enotni trg spodbuja produktivnost s povečevanjem izpostavljenosti podjetij tuji konkurenci, z omogočanjem ekonomij obsega (vključno v sektorju dejavnosti raziskav in razvoja) ter z olajševanjem čezmejnega prenosa tehnologije in znanja o vodenju. Razen tega sta, kot je bilo omenjeno, liberalizacija in uravnavanje omrežnih dejavnosti, kot so telekomunikacije, električna energija, plin, poštne storitve, železnica, cestni in zračni promet, prispevali k produktivnosti. Končno, politika konkurence v ožjem smislu je pomagala zmanjšati vstopne ovire in je dvignila stroške protikonkurenčnih praks.

Empirična raziskava potrjuje pričakovane pozitivne učinke odpiranja trgov konkurenci na produktivnost in rast ter na zaposlovanje . Simulacije z modelom QUEST za ocenjevanje vpliva vsakega od teh področij politike, samega ali skupaj z drugimi področji, potrjujejo potrebo po zagotavljanju konkurence v gospodarstvu. S seštevkom makroekonomskih vplivov reform trga proizvodov, ki so se izvajale v obdobju 1995–2003, simulacije pokažejo pozitiven učinek na BDP, ki znaša skoraj 1,5 % ter zajema povečanje zaposlovanja za 1 % in povečanje produktivnosti dela za 0,5 %. To ponovno potrjuje, da lahko politike, ki so usmerjene k dvigovanju produktivnosti, pozitivno vplivajo na zaposlovanje, tj. da je včasih domneven kompromis med zaposlovanjem in produktivnostjo zmota.

iii) Izboljšana prožnost je potrebna za nemoteno prilagoditev proizvodnih struktur nadaljnji specializaciji in diverzifikaciji na nova področja z relativnimi komparativnimi prednostmi. Prestavitev tehnološke meje, ki je potrebna za ohranitev konkurenčnosti na svetovnem trgu, zahteva določeno ceno, ker bo gospodarstvo izpostavila strukturni spremembi. Sposobnost gospodarstva, da se prilagodi, je bistvena ne le za zagotovitev, da se negativni vplivi prenesejo brez težav ali dolgotrajne stagnacije, ampak tudi za zagotovitev, da se iz tehnološke spremembe potegne največja korist. Vendar se zdi, da imajo številne države članice EU omejeno sposobnost prilagajanja, v nasprotju z Združenimi državami, v katerih je po ocenah skoraj polovica ugotovljene skupne rasti produktivnosti rezultat prerazporeditve sredstev v inovativne dejavnosti. Sposobnost prilagajanja EU tehnološkim spremembam ovira tudi omejena prožnost zaradi upoštevanja institucij trga dela in pravilnikov. Zlasti lahko mobilnost delovne sile zavirajo preveč toga delovna zakonodaja na področju varnosti zaposlitve in previsoke minimalne plače. Na splošno strukturne omejitve, ki omejujejo vstop in širjenje podjetij, prispevajo k razliki v produktivnosti med EU in ZDA.

Države članice EU so v zadnjih letih sprejele ukrepe za olajšanje mobilnosti podjetij in delovne sile, vendar je potrebno več obsežnejših ukrepov. Ukrepi so usmerjeni k zmanjševanju administrativnih stroškov za nove udeležence na trgu in izboljševanju dostopa malih in srednje velikih podjetij do financiranja. Razen tega je več držav članic revidiralo svojo zakonodajo o stečaju, da bi spodbudile prevzemanje tveganja. Nekaj pridržkov je utemeljenih, ker lahko politike, ki so namenjene podjetjem določene velikosti (ponavadi MSP), kot je na primer znižanje prispevkov za socialno varnost pod določen prag zaposlitve, odvrnejo podjetja od rasti preko praga upravičenosti, kar je še dražje, saj je bilo ugotovljeno, da se produktivnost novih podjetij vidno izboljšuje z njihovo rastjo. Če povzamemo, lahko znižanje bremena administrativnih stroškov, ki je določeno za vsa evropska podjetja in je ocenjeno na približno 3 do 4 % BDP, za četrtino prispeva k 1 % povišanju BDP. Odprava ovir za geografsko in zaposlitveno mobilnost delovne sile prav tako spodbuja učinkovitejše dodeljevanje sredstev in povečanje potencialne rasti in uspešen prehod na gospodarstvo, temelječe na znanju, mora spremljati premik k vseživljenjskemu učenju.

2. Sklepi in ključni vplivi politike

Poziva se k spremembi miselnosti. Globalizacija in revolucija IKT sta vzbudili dvom o številnih razširjenih prepričanjih, da so lahko le velike države in velika podjetja vodilni na tehnološkem področju ter da je trgovina glavni dejavnik za širitev tehnologije. Danes se zdi, da so lahko majhne države vodilne na specializiranih tehnoloških področjih, da pogosto majhne nove družbe razvijajo in uveljavljajo nove tehnologije ter da sta glavna dejavnika za širitev mednarodna mobilnost raziskovalcev in finančni kapital ter ne trgovina.

Pojavlja se široko soglasje o tem, kaj omejuje rast produktivnosti, ter o ukrepih, ki so potrebni za njeno povečanje. Omejitve v zvezi z delovnimi trgi in trgi proizvodov, pomanjkanje odprtosti za neposredne tuje naložbe in ovire pri dostopu do novih tehnologij ali pri njihovem ustvarjanju ter ovire za njihovo širjenje lahko znatno ovirajo dolgoročno rast produktivnosti. Uravnavanje trga proizvodov, ki spodbuja konkurenčnost, dejavnosti raziskav in razvoja ter kakovost človeškega kapitala pomagajo povečati rast skupne faktorske produktivnosti. Medtem je treba ščititi širše cilje in koristi zakonodaje ter uravnavanja; uravnavanje lahko dejansko celo spodbuja inovativnost (na primer z ekoinovativnostjo ali določitvijo standardov prek programov najboljšega izvajalca („Top Runner“), s čimer se spodbuja obnovljiva energija ali energetsko varčni izdelki).

Odpravljanje ključnih vzrokov počasne rasti produktivnosti ostaja eden od najbolj težavnih in zapletenih izzivov gospodarske politike, s katerimi se srečuje Unija. Politike za spodbujanje višje rasti produktivnosti je treba uvesti na celovit način, da olajšajo prilagajanje hitrim spremembam svetovnega gospodarskega okolja in uresničijo s tem povezane pozive k večji konkurenčnosti. Hkrati lahko politike za spodbujanje višje rasti produktivnosti olajšajo družbene, gospodarske in proračunske izzive evropskih držav blaginje, ki so posledica staranja prebivalstva. Prav tako bodo pomagale izboljšati prilagajanje negativnemu razvoju konkurenčnosti na euroobmočju.

Usmeritev spremenjene Lizbonske strategije za rast in delovna mesta ostaja veljavna in jo je treba v naslednjem ciklu dosledno upoštevati. Zdaj, ko postajajo vidni rezultati preteklih reform, je še pomembnejše, da se še naprej podarjajo več raziskav in razvoja ter inovativnosti, bolj dinamično poslovno okolje, večja zaposljivost in vlaganje v ljudi ter energija in podnebne spremembe.

Več ključnih politik lahko pomembno prispeva k višji rasti produktivnosti v Evropski uniji. Analiza, ki podpira to sporočilo, kaže, da si morajo prizadevati za:

- Spodbujanje višjih ravni vlaganj v raziskave in razvoj. To mora vključevati predvsem zasebne naložbe, ki jih podpirajo bolj tržni sistemi financiranja, kot je financiranje s tveganim kapitalom. Davčne spodbude so lahko pomemben element takšne politike, vendar si je treba prizadevati za zmanjšanje skritih izgub in zagotovitev dodatnosti. Tesne vezi med javnimi in zasebnimi raziskavami so potrebne skupaj z učinkovitejšim varstvom pravic intelektualne lastnine.

- Razvoj raziskovalnih in izobraževalnih ustanov svetovnega ranga. Pridobivanje vodstvenih in raziskovalnih sposobnosti bo povzročilo višje stopnje inovativnosti v gospodarstvu in širitev novih tehnologij. Za širitev dejavnosti raziskav in razvoja so potrebni bolje usposobljeni raziskovalci, drugače bo povečanje povpraševanja po teh sposobnostih le povišalo stroške plač in znižalo sredstva za druge naložbene dejavnosti. Pobude v okviru bolonjskega procesa za usklajene akademske kvalifikacije in oblikovanje evropskega raziskovalnega prostora morajo pomagati spodbujati nujno potrebno mednarodno mobilnost usposobljenih raziskovalcev. Poleg posebnih pobud na področju raziskovanja imajo lahko tudi pobude za uvedbo „modre karte“ EU (po zgledu ameriške zelene karte) pozitiven učinek na priseljevanje usposobljenih priseljencev v EU. V nekaterih državah je treba obravnavati neučinkovitost izobraževalnih sistemov in doseči boljše rezultate. Prilagajanje sistemov izobraževanja in usposabljanja je nujno za izboljšanje njihove odzivnosti na potrebe gospodarstva in družbe, ki temeljita na znanju.

- Oblikovanje v celoti delujočega, odprtega in konkurenčnega enotnega trga . Dejavno izboljševanje izpodbojnosti trgov, zlasti z liberalizacijo storitev, na področjih, na katerih je največ možnosti za rast produktivnosti, je ključno za spodbujanje inovativnosti. Prožnejši in manj obremenjujoči regulativni in institucionalni okviri, ki omogočajo enostaven vstop in izstop iz dejavnosti, lahko zagotovijo dinamično in konkurenčno poslovno okolje. To je zelo pomembno v storitvenem sektorju, zlasti v trgovini na drobno. Večja učinkovitost, povezana z deregulacijo omrežnih dejavnosti v zadnjih dveh desetletjih, se lahko v zvezi s tem uporabi kot primer. Dejansko je splošni cilj strategije za rast in delovna mesta zagotoviti regulativni okvir, ki je pregleden, učinkovit in sorazmeren s potrebami, ter odpraviti nepotrebne administrativne obremenitve, ki ovirajo rast in preprečujejo inovativnost.

- Spodbujanje celostnega pristopa za izboljšanje prožnosti in varnosti na delovnem trgu. Posodobljeni socialna politika in politika trga dela lahko ustrezata prizadevanju za učinkovitost ob upoštevanju pravičnosti. Strategije prožne varnosti morajo biti oblikovane in se izvajati tako, da podpirajo zaposlovanje in olajšajo mobilnost delovne sile s štirimi komponentami, ki se med seboj dopolnjujejo: (i) prožni in zanesljivi pogodbeni dogovori, (ii) celovite strategije za vseživljenjsko učenje, (iii) učinkovita dejavna politika delovnega trga in (iv) ustrezni sistemi za varstveni dodatek.

- Izboljšanje kakovosti javnih financ. Potreba po izboljšanju konkurenčnosti, skrbi v zvezi s fiskalno vzdržnostjo in vse večje zahteve davkoplačevalcev po učinkovitejši porabi javnega denarja ter potreba po preučitvi obsega državnega poseganja v gospodarstvo so spodbudile prizadevanje za povečano osredotočanje proračunskih sredstev v dejavnosti, ki pospešujejo rast, prilagoditev različnih davkov in dodeljevanja sredstev v javnem sektorju za doseganje večje učinkovitosti in uspešnosti. To med drugim vključuje posodobitev javne uprave, ki je lahko ključni element za zagotovitev nadzora nad izdatki in proračunsko konsolidacijo. Doseganje in ohranjanje zdravih javnih financ, ne da bi zaradi financiranja javnega dolga prišlo do izrivanja zasebnih prihrankov, je bistven pogoj za podpiranje velikih in trajnostnih kapitalnih naložb zasebnega sektorja.

Medtem ko so bili številni vidiki tega pristopa v zadnjih letih objavljeni v reformnih programih posameznih držav EU ter v več primerih tudi uveljavljeni, je potrebno nadaljnje spreminjanje miselnosti na ravni države in evropski ravni, da bo proces v celoti uspešen. Celovita strategija, ki bo povezala učinkovitost in pravičnost, naj bi omogočila državljanom sposobnosti, podporo in spodbude, ki jih potrebujejo za uspeh v spreminjajočem se svetu.

Lizbonska strategija za rast in delovna mesta je lahko učinkovit dejavnik za upravljanje tega postopka prehoda, ki je bistven za povečanje evropske produktivnosti.

[1]V tem okviru glej tudi sporočilo Komisije „Povečanje rasti produktivnosti: ključna sporočila Evropskega poročila o konkurenčnosti za leto 2007“. COM(2007) 666 konč.