SL Uradni list Evropske unije C 77/148

Mnenje Evropskega ekonomsko-socialnega odbora o strategiji EU-Afrika

(2009/C 77/32)

Komisar za razvoj in človekoljubno pomoč, Louis MICHEL, je z dopisom z dne 11. julija 2007 Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosil za raziskovalno mnenje o naslednji temi:

Strategija EU-Afrika.

Strokovna skupina za zunanje odnose, zadolžena za pripravo dela Odbora na tem področju, je mnenje sprejela 17. julija 2008. Poročevalec je bil g. DANTIN.

Evropski ekonomsko-socialni odbor je mnenje sprejel na 447. plenarnem zasedanju 17. in 18. septembra 2008 (seja z dne 18. septembra) z 89 glasovi za, brez glasov proti in brez vzdržanih glasov.

1. Povzetek in priporočila

1.1 Odnos med Evropo in Afriko se mora v okviru globalizacije v novem stoletju in na podlagi izkušenj iz preteklosti bistveno razviti, in sicer zlasti kot partnerstvo, ki bo temeljilo na enakovrednih pravicah in obveznostih. Po desetletjih sodelovanja in razvojne pomoči se skrajna revščina v Afriki še zaostruje in poglablja: rezultati napačno usmerjene rasti in nizke stopnje ustvarjanja delovnih mest so neenakovredno porazdeljeni in ustvarjajo neenakosti; več kot 55 % prebivalstva podsaharske Afrike živi z manj kot dolarjem na dan; skoraj 70 % skupnega števila zaposlitev je neuradnih, ki omogočajo zgolj preživetje, od tega več kot 57 % v kmetijstvu. To odraža hudo pomanjkanje dostojnih in produktivnih zaposlitev.

1.2 Izziv je velik, zlasti na področju razvoja in stabilizacije afriške celine, pa tudi glede varnosti evropske celine in njene sposobnosti vzpostavljanja stabilne trajne rasti.

1.3 Dosedanje razvojne politike Evropske unije z izvajanjem raznih sporazumov (Lomé, Yaoundé, Cotonou) in tem namenjenih sredstev niso dosegle želenih rezultatov, zlasti ne na področju ustvarjanja dostojnih delovnih mest. Po tej ugotovitvi se takšno stanje ne sme nadaljevati, sprememba je nujna, in Odbor je zadovoljen z uspehom vrha EU/Afrika, ki je bil 8. in 9. decembra 2007 v Lizboni.

1.3.1 Odbor pozdravlja predvsem medsektorsko obravnavanje vprašanja zaposlovanja.

1.4 EESO namreč meni, da je razvoj dostojnih delovnih mest ključnega pomena za zmanjšanje neenakosti, revščine, za socialno vključevanje, dostojno življenje, ki so potrebni za zajezitev ekstremizma in konfliktov ter stabilnost držav.

1.5 Odbor meni, da so za ustvarjanje dostojnih delovnih mest potrebni ukrepi, usmerjeni v ta bistveni cilj, ki jih je treba sprejeti na podlagi v nadaljevanju navedenih meril, ki so, kljub bistvenim razlikam, med seboj trdno prepletena in ustvarjajo vzajemno odzivnost ter kot celota sestavljajo enotno politiko.

1.5.1 Rast v glavnem temelji na izkoriščanju naravnih bogastev in le malo prispeva k zaposlovanju. Treba jo je preusmeriti v proizvode prve predelave ali končne izdelke. Naložbe morajo imeti ta cilj in biti usmerjene v sektorje z veliko dodano vrednostjo.

1.5.2 Zasebni sektor je zelo pomemben in z njim MSP. EU mora razvoj MSP obravnavati kot eno glavnih osi politike sodelovanja.

1.5.3 Sedanja podražitev surovin je dodaten razlog za to, da kmetijstvo postane strateška prednost razvoja. Ker kmetijstvo zavzema velik del ozemlja in se mu posveča velik del prebivalstva na podeželju, si mora prizadevati za samozadostnost preskrbe z živili, razvoj predelovalne industrije in hkrati preprečevati odseljevanje s podeželja. Treba je načrtovati kratko-, srednje- in dolgoročno kmetijsko politiko in prednostno zagotoviti proračun za njeno izvajanje. Priprava te politike mora potekati v sodelovanju s kmetijskimi organizacijami.

1.5.4 Razvoj človeških virov je nepogrešljiv dejavnik vsake razvojne strategije. Zato je treba analizirati potrebe po delovnih mestih, trg dela, pripraviti napovedi in predvideti največje izzive, povezane z usklajevanjem izobrazbe z zaposlitvijo.

1.5.5 Regionalno in podregionalno gospodarsko povezovanje je že precej napredovalo, treba pa bi bilo izkoristiti tudi trgovinski potencial. Potrebna je zlasti koordinacija ukrepov za uskladitev carinskih postopkov, razvoj infrastrukture, zagotavljanje prostega gibanja državljanov… S tega vidika Odbor obžaluje, da doslej še niso zaključena regionalna pogajanja glede sporazumov o gospodarskem partnerstvu, katerih eden od ciljev je regionalno povezovanje.

1.5.6 Socialni dialog mora spremljati in izboljševati vse razvojne politike, zlasti s pomočjo kolektivnih pogajanj. Ustanoviti ali razviti je treba močne in neodvisne organizacije delodajalcev in delojemalcev.

1.5.7 Sodelovanje nevladnih akterjev je tesno povezano z razvojem zaposlovanja in mora biti v središču skupne strategije EU-Afrika. Zato jih je treba vključiti v pripravo in izvajanje okvirnih nacionalnih in regionalnih načrtov.

1.5.8 Dobro upravljanje je pogoj za zaupanje investitorjev. S tega vidika je bistveno za zaposlovanje. Treba ga je predvideti v celoti, zlasti z vidika spoštovanja človekovih pravic in pravic delavcev, med njimi sindikalnih pravic, delovnih standardov in ukrepov proti korupciji. Pri slednjih morajo EU in države članice finančno pomoč pogojevati s sledljivostjo njene uporabe.

2. Uvod

2.1 Louis Michel, komisar za razvoj in človekoljubno pomoč, je v dopisu z dne 11. julija 2007 Evropski ekonomsko-socialni odbor zaprosil za raziskovalno mnenje o različnih vprašanjih iz sporočila Od Kaira do Lizbone – Novo strateško partnerstvo med EU in Afriko, zlasti o tem kako zmanjšati pomanjkanje delovnih mest v Afriki.

2.2 EESO pozdravlja to zahtevo, ki si – kljub temu, da se nanaša na razvojne politike, ki se v Afriki izvajajo že desetletja – zastavlja vprašanje glede prihodnosti, zlasti v povezavi s sklepi vrha EU-Afrika, navedenimi v deklaraciji Strateško partnerstvo, ki jih spremlja Prvi akcijski načrt (2008–2010) za njihovo izvajanje.

2.3 Z zaprosilom Odboru, naj poda mnenje o vprašanju delovnih mest, Komisija kaže, da je to temo izbrala za bistven cilj razvojne politike, hkrati pa navaja, da imajo gospodarski in socialni akterji vlogo pri izkoreninjanju revščine z ustvarjanjem dostojnih delovnih mest. EESO to pozdravlja. To mnenje se bo po kratkem pregledu pretekle politike in njenih rezultatov, ob upoštevanju sedanjih razmer v Afriki in prihodnje politike, osredotočilo na izvajanje bistvenih ukrepov, ki so po mnenju Odbora nujni za pomoč pri ustvarjanju dostojnih delovnih mest. Ta raziskava bo potekala ob upoštevanju smernic in akcijskega načrta, sprejetih na vrhu EU-Afrika 8. in 9. decembra 2007 v Lizboni. Zato bo to temeljila zlasti na preteklem delu EESO v zvezi z razvojem Afrike (1).

3. Splošne ugotovitve

3.1 Afriška celina je raznolika. Sestavljajo jo države, ki imajo pogosto različno zgodovino, kulturo, etnično sestavo, naravna bogastva (rude, nafta, diamanti…), podnebje ali tudi demokracijo, dobro upravljanje in spoštovanje človekovih pravic. To ustvarja različne gospodarske in družbene ravni. Torej jo je težko razumeti ali jo obravnavati celovito in enotno. Vendar še vedno velja, da obstaja določeno število skupnih značilnosti, predvsem pretekli ali prihodnji odnosi z Evropo ali tudi skupna zgodovina, ki bo omogočila skupno prihodnost v okviru skupnega gibanja za spremembe.

3.2 V globaliziranem novem stoletju je treba na podlagi preteklih izkušenj bistveno razviti odnose med Evropo in Afriko. Ti morajo temeljiti na zavesti, da je treba graditi skupno prihodnost na podlagi skupnih izzivov in tveganj, zaradi skupnih interesov, prej kot zaradi občasne skupne zgodovine, sočutja ali zvestobe, in kljub tveganju, da se nekateri partnerji na obeh celinah soočijo s svojimi protislovji.

3.3 To je velik izziv. Le petnajst kilometrov od Evrope afriška celina na svojem ozemlju združuje vse „glavne nevarnosti“ sodobnega sveta: nenadzorovano priseljevanje, nove epidemije, podnebne in okoljske naravne nesreče, teroristične grožnje… Vendar ima ta celina tudi velike možnosti, kot so naravna bogastva ali predvidljive zahteve po potrošnji in naložbah.

3.4 Evropska unija je seveda še vedno prvi gospodarski partner afriške celine in njen prvi donator. Vendar ta zgodovinski monopol zdaj napadajo „novi odjemalci“, predvsem Kitajska, pa tudi Indija, velike države Latinske Amerike in monarhije iz Zaliva, celo Iran, vračajo pa se tudi Združene države Amerike, ki hočejo hkrati ohranjati varnost energetske oskrbe, boriti se proti terorističnim grožnjam, širiti polje boja za krščanske vrednote in demokracijo ter upirati se kitajskemu „prodoru“, ki jim povzroča skrbi (2).

3.5 Vendar je jasno, da bosta odslej tako varnost evropske celine kot njena sposobnost ohranjanja stabilne trajnostne rasti močno in neposredno odvisna od razvoja in stabilnosti afriške celine. Evropa srednje- in dolgoročno ne more več biti otok blaginje le petnajst kilometrov od celine, za katero je značilna skrajna revščina. Zaradi trajnostnega razvoja se mora Evropska unija odslej zavedati, da meji na Afriko.

3.6 „Za evropsko dolgoročno strategijo za Afriko je značilen neenakopraven odnos donator-prejemnik, povezan z ideološko navidezno čisto vestjo in enostransko vizijo naših interesov. Ta zastarela, nerealna vizija je bila zelo škodljiva. Treba jo je spremeniti v korist novemu partnerstvu, z enakovrednimi partnerji glede pravic in dolžnosti, s skupnimi interesi, ki temeljijo na parametrih, kot so trajnostni razvoj, dobro gospodarsko, davčno in socialno upravljanje, prenosi tehnologije…“ (3)

3.6.1 Ta strategija, ki temelji na nesorazmernem odnosu donator-prejemnik ali financer-prejemnik in se je uresničila zlasti v različnih sporazumih, ki so urejali ali urejajo odnose med EU in Afriko, je glede na sedanje gospodarske in družbene razmere v Afriki neuspeh (4). To stanje je treba spremeniti. Strategija je afriške države spravila v odvisnost, zlasti finančno, in jih prisilila, da zastavijo dinamiko, potrebno za uspešen vstop v svetovno gospodarstvo.

3.6.1.1 Po desetletjih razvojne pomoči Evropske unije, ki jo je nudilo veliko držav članic (pogosto nekdanjih kolonizatork) in mednarodnih organov, kot je Svetovna banka, se skrajna revščina Afrike le veča in poglablja.

3.6.1.2 Medtem ko nastajajoča gospodarstva ali regije, kot so Kitajska, Indija, jugovzhodna Azija in Brazilija, postajajo gospodarske sile in sodelujejo v mednarodni trgovini, se Afrika, z redkimi izjemami, še ni premaknila.

3.6.1.3 Zakaj je država, kot je Južna Koreja, ki je še pred nekaj leti živela „za riž in od riža“, postala ena svetovnih sil v elektroniki, ladjedelništvu, storitvah informacijske tehnologije, avtomobilski industriji itd., Afrika pa ne?

3.6.1.4 Evropa je še vedno glavna uvoznica afriških proizvodov. Kljub skoraj 25 letom ugodnih carinskih tarif, se je obseg izvoza iz afriških držav v EU glede na obseg svetovne trgovine več kot prepolovil: z 8 % leta 1975 je padel na 2,8 % leta 2000. Carinski preferenciali niso zadoščali. Pomanjkanje konkurenčnosti afriškega blaga je ogrozilo zmogljivosti Afrike za izvoz v Evropo.

3.6.1.5 Sadovi rasti, ki izvirajo predvsem iz izkoriščanja naravnih virov, so neenakomerno porazdeljeni in povzročajo še večje razlike, revni so torej še naprej oziroma še revnejši in bogati še bogatejši. Vse to je daleč od dobrega gospodarskega upravljanja in sproža etične pomisleke. Veliko Afričanov te razmere obsoja: — „Vrniti (je treba) nezakonito pridobljena sredstva v državi izvora, ki so bila prenesena v tuje banke.“ (5) — „Prežeti smo s slabim upravljanjem, nekatere države so revnejše kot pred črpanjem nafte, diamantov… Nekatere države imajo voditelje z osebnim premoženjem, ki je večje od državnega dolga. Slabosti ne prihajajo od zunaj, ampak iz nas samih.“ (6)

4. Od Kaira do Lizbone: nova strategija Afrika-Evropska unija

4.1 Dosedanje politike in njim namenjeno financiranje niso vedno dosegli želenih rezultatov, zlasti ne pri ustvarjanju dostojnih delovnih mest. Ob tej ugotovitvi razmere ne smejo ostati enake, zato Odbor pozdravlja uspeh vrha 8. in 9. decembra 2007 v Lizboni. Pozdravlja politično voljo, ki je z njihovo preusmeritvijo omogočila dopolnitev oziroma preoblikovanje sodelovanja ter s tem tudi razvoj trgovinskih in političnih odnosov med celinama.

4.2 Sedem let po vrhu v Kairu je vrh v Lizboni razvil podlago za novo strateško partnerstvo „enakih“ med Afriko in Evropsko unijo, ki temelji na vrednotah, načelih in interesu za skupno reševanje globalnih izzivov na mednarodni ravni, kot so mir in varnost, upravljanje in človekove pravice, preseljevanje, energetika in podnebne spremembe, trgovina, infrastruktura in razvoj.

4.3 Izvirnost in novost te strategije je, poleg njene vsebine, to, da napoved operativne faze spremlja osem prednostnih akcijskih načrtov (glej prilogo I k temu mnenju), ki so neke vrste časovni ali delovni načrt, namenjen uresničevanju strateških izbir in prednostnih nalog, ki sta jih opredelili obe celini. Napredek uresničevanja teh osmih načrtov, ki so po vzoru Kotonovskega sporazuma zelo ambiciozni, bo ocenjen na naslednjem vrhu leta 2012.

4.4 Odbor meni, da je poleg nedvomno pomembnih deklaracij pozitivna vzpostavitev delovnega okvira, ki bo omogočil praktično in konkretno izvajanje in zlasti ocenjevanje izvajanja do leta 2010.

4.5 EESO poudarja, da vsako od osmih partnerstev, ki so prenesena v akcijski načrt, lahko prispeva k razvoju dostojnih delovnih mest, čim bodo sprejete politične odločitve o tem, ki jih bodo spremljale posebne politike zaposlovanja (glej poglavje 7).

4.6 Kljub zapisanim izjavam in dobri volji pa udeleženci vrha niso mogli prikriti nekaterih težav in ovir, ki so jih izpostavili nekateri afriški voditelji. Menili so, da nova strategija kljub inovativnosti in uvedbi uravnoteženega partnerstva ne more hitro odpraviti odnosov, ki še danes veljajo za odnose med nadrejenimi in podrejenimi: — kritizira se birokracija EU, medtem ko „je na Kitajskem preprosto dobiti traktorje, takoj ko jih potrebuješ…“; — od EU se zahteva, da Afriki povrne škodo za kolonizacijo in plenjenje njenih dobrin ali da sprejme njene priseljence…; — izražajo se dvomi glede sposobnosti sklenitve sporazumov gospodarskega partnerstva (APE) v pravem duhu partnerstva…; — obsojajo se zelo različna stališča o krizi v Zimbabveju… Kaže, da morata obe strani, če želita doseči cilje v okviru obnovljenega zaupanja, prehoditi še dolgo pot, polno pasti.

4.6.1 V zvezi s tem EESO meni, da morajo v okviru uravnoteženega partnerstva najprej afriške vlade prevzeti odgovornost za dobro upravljanje, boj proti korupciji in usmerjanje neposrednih ali tujih naložb v zmanjševanje revščine v njihovih državah. To sprejetje odgovornosti, ki krepi njihovo neodvisnost, je neizogibna pot do obnovljenega partnerstva. Zato je učinkovito načelo pristopa k uravnoteženemu partnerstvu med Evropsko unijo in Afriko bistveno in ima ves smisel v razvoju dostojnih delovnih mest.

4.7 EESO z zadovoljstvom opaža vlogo civilne družbe v institucionalnem smislu (odnosi med odborom EESO v okviru EU in odborom ECOSOC pri ZN) (7), pa tudi v povezavi z nevladnimi organizacijami (NVO), ki sestavljajo organizirano civilno družbo (8). S tega stališča je treba – da bi se izražena volja kljub tveganju uresničila in pretvorila v dejanja – upoštevati težave, ki so se v zvezi s tem pojavile pri izvajanju Kotonovskega sporazuma. Odbor odobrava usmeritev strategije EU-Afrika v napredek celotne celine.

5. Dostojna zaposlitev, bistveni cilj učinkovite strategije EU-Afrika

5.1 Člen 55 strategije EU-Afrika določa: „Vprašanja v zvezi z zaposlovanjem in zlasti socialno zaščito, pomanjkljivimi možnostmi zaposlovanja in pospeševanja dostojnih delovnih mest v Afriki se bodo obravnavala skupaj, s poudarkom na ustvarjanju produktivnih delovnih mest v uradnem gospodarstvu, za izboljšanje slabih pogojev življenja in dela v skladu z agendo Združenih narodov za dostojno delo in za vključitev neformalnega gospodarstva v uradno gospodarstvo …“.

5.2 Odbor pozdravlja uradno upoštevanje vprašanja dostojnega zaposlovanja v strategiji EU-Afrika in meni, da je količinski in kakovostni razvoj zaposlovanja bistven za zmanjšanje neenakosti in revščine ter za socialno vključevanje, kar je nujno za preprečevanje ekstremizma in sporov ter za stabilnost držav.

6. Stanje na področju zaposlovanja v Afriki

Stopnja aktivnega prebivalstva je visoka (68,6 %). Čeprav je stopnja brezposelnosti visoka (10,3 %), pa je najhujša težava pomanjkanje dostojnih in produktivnih delovnih mest: 46,2 % prebivalstva, od tega 55,4 % v podsaharski Afriki, živi z manj kot dolarjem na dan. To pomeni, da velik delež aktivnega prebivalstva opravlja neformalno delo, večinoma za preživetje. Ta delež znaša 68 % vseh delovnih mest, od tega 57,2 % v kmetijstvu primarnih proizvodov, ki jih v velikem deležu zasedajo mladi in ženske, ki imajo torej odločilno vlogo v gospodarski skupnosti in družini, tvorijo tkivo organizacije afriške gospodarske in socialne strukture (glej prilogo II k temu mnenju).

7. Ustvarjanje dostojnih in produktivnih delovnih mest

Glede na navedeno je prednostna naloga Afrike ustvariti dostojna in produktivna delovna mesta, na podlagi svobodne izbire, kar je edina možnost za učinkovit prispevek k zmanjšanju revščine, dostojnemu življenju, izvajanju učinkovite in dostopne socialne zaščite za vse, z vključitvijo enakosti spolov na vseh ravneh in tudi vprašanja mladih, ki so prihodnost Afrike, ter zagotavljanju solidarnosti med generacijami.

Seveda brez produktivnih delovnih mest ni smiselno pričakovati dostojnega življenja, gospodarskega in socialnega razvoja ter razvoja posameznika. Ti cilji imajo prednost pred razvojem človeških virov in razvojem podjetij zasebnega sektorja. Za popolno uresničitev se mora ta dinamika vključiti v okvir, ki spodbuja razvoj in demokracijo, pravno državo, dobro upravljanje, spoštovanje človekovih in socialnih pravic …

Strategija EU-Afrika, sprejeta na vrhu v Lizboni, vključuje horizontalno razsežnost zaposlovanja. Cilj tega poglavja je poglobiti osrednje vprašanje z analizami in predlogi smernic. To vključuje razmislek o glavnih spodbudah, ki lahko izboljšajo pristop k cilju. Ta je v glavnem makroekonomski. Kljub temu bi bilo za zbližanje raznolikosti ukrepov pozneje koristno nadaljevati s seznamom različnih ukrepov evropskih nevladnih organizacij, ki delujejo na področju razvojne pomoči Afriki, ki odraža raznolikost uspešnih programov, zlasti s skupnostmi in/ali lokalnimi skupinami (zadrugami, vrtnarskimi združenji, šolskimi ali zdravstvenimi ustanovami…), in ki prispevajo k razvoju zaposlovanja.

Odbor kljub gornjim ugotovitvam odločno poudarja, da se lahko razvoj Afrike in torej ustvarjanje dostojnih in produktivnih delovnih mest uresničita le ob večji stabilnosti držav te celine. Vendar pa je veliko držav še vedno globoko vpletenih v neskončne spore. V zadnjih desetih letih so spopadi v Gvineji, Liberiji in Sierri Leone, državah, katerih naravni viri so zlasti diamanti in les, poglobili hudo krizo v regiji, kar je povzročilo velike tokove beguncev. Da ne govorimo o spopadih, ki divjajo v Darfurju v Sudanu, „pozabljenih vojnah“ na severu Ugande, stalnih negotovostih na vzhodu in severu Srednjeafriške republike in nestabilnostih v Kongu… V teh razmerah imata Evropska unija in na splošno mednarodna skupnost pomembno vlogo pri odločilnem vprašanju prihodnosti te celine, kajti glede na zagrešena hudodelstva, ki jih nihče ne more niti prezreti niti sprejeti, je jasno, da lahko zaposlovanje prispeva k stabilnosti držav, njihova nestabilnost pa ogroža razvoj in s tem tudi ustvarjanje delovnih mest.

7.1 Velika rast zaposlovanja

7.1.1 Glede gospodarske rasti je bilo leto 2006 za Afriko ugodno leto, s 6,3-odstotno stopnjo rasti v severni Afriki in 4,8-odstotno v podsaharski Afriki, z velikimi razlikami med posameznimi državami.

7.1.2 Te številke so visoke, zlasti v primerjavi z rezultati Evropske unije, vendar bi morale biti zaradi stagnacije oziroma nazadovanja produktivnosti, slabo usmerjenih naložb, nizke dodane vrednosti bistvenih industrijskih ali kmetijskih proizvodov, naraščanja števila prebivalstva in velikega pomanjkanja dostojnih delovnih mest, številke v zvezi z rastjo dvomestne, da bi se zaposlovanje količinsko in kakovostno izboljšalo. Po ocenah je za začetek pozitivnejšega razumevanja ciljev tisočletja, ki pa na žalost v nobenem primeru ne vsebujejo cilja zaposlovanja, nujna vsaj 9-odstotna rast.

7.1.3 Ob takšni rasti je ustvarjanje delovnih mest majhno, ker je na izvoru slabo usmerjena. Pogosto izhaja iz povečanega izkoriščanja naravnih bogastev – ki je pogosto povezano z nesprejemljivimi delovnimi pogoji – donosnost naravnih bogastev pa se je nedavno močno povečala zlasti v državah z nafto, zaradi zvišanja cene sodčka surove nafte. Poleg tega, da je to stanje zaradi spreminjanja cen negotovo, pa tudi ne ustvarja dodatnih delovnih mest. Enako velja za druge naravne vire, ki se jih običajno izvaža nepredelane. Razen tega srednji razredi, ki izkoriščajo poživitev dejavnosti, na splošno uporabljajo uvožene proizvode. Takšna potrošnja prav tako ne vpliva na lokalno zaposlovanje.

7.1.4 Dobičke od črpanja surove nafte, za katere vedno ne vemo, kje in kako se porabijo, bi bilo treba vložiti v proizvodnjo predelanih izdelkov z visoko dodano vrednostjo, kar bi prispevalo k večji rasti zaposlovanja. Enako velja za druge naravne ali kmetijske vire, ki bi lahko pospešili razvoj kmetijsko-živilske industrije v okviru strukturirane, financirane in prednostne kmetijske politike (glej točko 7.4 in prilogo IV k temu besedilu).

7.1.5 Rast, ki ustvarja največ delovnih mest, ne bo temeljila le na izkoriščanju surovin ali tradicionalni in masovni kmetijski proizvodnji (sladkorni trs, bombaž, banane, arašidi, kakav…), temveč tudi na razvoju predelovalne industrije izdelkov z visoko dodano vrednostjo, kar je dolgoročno najboljše sredstvo za izogibanje poslabšanju pogojev trgovanja, sodelovanje v podregionalnem, regionalnem in svetovnem gospodarstvu, zaradi koristi za novo stopnjo razvoja.

7.2 Preusmerjanje naložb v diverzifikacijo

Brez rasti ni ustvarjanja delovnih mest ali pa ga je zelo malo in prav tako ni rasti brez kakovostnih naložb.

Ravno tako je splošno priznano, da je za doseganje letne stopnje rasti v več proračunskih letih (glej 7.1.2) nujna stopnja naložb od 22 do 25 % BDP, medtem ko je bila v zadnjih letih le 15 %. Za dosego takšne rasti sta možni dve obliki naložb.

7.2.1 Endogene naložbe

7.2.1.1 Prvič, treba je vlagati v sektorje z visoko dodano vrednostjo in (ali) visoko proizvodno zmogljivostjo z močno stopnjo ustvarjanja delovnih mest: infrastruktura, trajnostno kmetijstvo in razvoj, ohranjanje okolja, kultura, prevoz, ribištvo, gozdarstvo, informacijska in komunikacijska tehnologija, industrija (prva predelava in končni izdelki). Vlagati je treba tudi na področja, ki prispevajo k oblikovanju ugodnega okvira za pridobivanje neposrednih tujih naložb. Prav tako je treba ukrepati za ustvarjanje pozitivnega kroga: endogene naložbe – proizvodnja – trgovina – dobiček – nove endogene naložbe…

7.2.1.2 Endogene naložbe ali mobilizacija notranjih finančnih sredstev bo, v nasprotju z neposrednimi tujimi naložbami, Afriki omogočila, da sama določi svoje prednostne naloge razvoja.

7.2.1.3 Kje je mogoče najti sredstva za endogene naložbe? — Mobilizacija velikih dobičkov, vidnih ali skritih, ki izhajajo iz izkoriščanja naravnih virov (nafta, plin, premog, diamanti, les, rudnine: krom, platina, kobalt ali magnezij, baker, železo, uran …) (9). (Kakšen dobiček prinašajo danes? Kakšen dobiček prinaša sladkor, ki se proda po trikratni svetovni ceni?); — uvedba davka na dodano vrednost (DDV) je omogočila le omejeno in delno rast javnega prihodka. To je mogoče izboljšati; — izboljšano pobiranje davkov bo podvojilo davčne prihodke v nekaterih državah; — velike razlike v razmerju davčni prihodki/BDP (38 % v Alžiriji in Angoli ter manj kot 10 % v Nigru, Sudanu in Čadu) kažejo, da bi lahko države z nizkimi razmerji bistveno izboljšale svoje prihodke; — ureditev neprijavljenega dela bi dvignila davčno osnovo in povečala bazo virov. Vse te izboljšave bi morale prispevati h količinskemu in kakovostnemu povečanju ukrepov javne politike. — V veliko državah je pošiljanje sredstev priseljenih delavcev pomemben vir razvoja (10). Ta sredstva so leta 2004 znašala 16 milijard USD. Zabeležena in nezabeležena sredstva naj bi bila večja od finančnih virov javne razvojne pomoči in neposrednih tujih naložb. Ta sredstva, ki niso vir zadolževanja, bi lahko imela velike posledice na naložbeno zmogljivost v primeru preusmeritve prek uradnega bančnega sistema afriških držav, takoj ko bo ta zanesljiv, verodostojen in učinkovit. Tu vidimo, samo pri tej točki, kako velik je pomen priseljevanja za afriške države; to je razlog, da o vseh spremembah uravnavanja migracijskih tokov poglobljeno razpravljajo EU, posamezne države članice in vpletene afriške države (11). — Zaradi bega kapitala so afriške države še vedno prikrajšane za veliko količino naložbenih sredstev. Tako uhajanje kapitala je dvakrat večje od skupnega dolga afriške celine (12), kar za nekatere strokovnjake pomeni, da je Afrika v primerjavi s preostalim svetom „neto upnik“. Če bi bila ta sredstva namenjena produktivnim naložbam, bi omogočila ustvarjanje delovnih mest in zagotavljanje prihodka večjim skupinam prebivalstva. Poleg zajezitve toka po zgledu nekaterih evropskih držav, bi lahko vlade za repatriacijo tega kapitala predvidele začasno oprostitev. S temi možnostmi in s sprejetjem nujnih reform, zlasti v finančnem in proračunskem sektorju, bi lahko Afrika uporabila več notranjih sredstev za financiranje produktivnih naložb po lastni izbiri.

7.2.2 Neposredne tuje naložbe

Prispevek neposrednih tujih naložb je bistven za gospodarski razvoj celine. Če so dobro usmerjene, imajo dejansko pomembno vlogo v razvojnem procesu države gostiteljice, zlasti z zagotavljanjem kapitala in tehnologij, spretnosti, znanja in izkušenj ter dostopa do trga, kar prispeva k učinkovitejši uporabi sredstev in večji produktivnosti.

7.2.2.1 Čeprav se je letni pritok neposrednih tujih naložb v Afriko v 80. letih 20. stoletja podvojil in dosegel 2,2 milijarde USD v primerjavi z letom 1970, se je ta v 90. letih 20. stoletja bistveno povečal in dosegel 6,2 milijarde USD, v obdobju od 2000 do 2003 pa 13,8 milijarde USD. Kljub temu celina predstavlja komaj 2 do 3 % svetovnih tokov z vrhuncem 6 % v sredini 70. let, in manj kot 9 % tokov v države v razvoju, glede na prejšnji vrhunec 28 % leta 1976.

7.2.2.2 Ena od značilnosti tokov neposrednih tujih naložb v Afriki je, da jih privlačijo naravni viri. To pojasnjuje neenako porazdelitev neposrednih tujih naložb po celini. V zadnjih dveh desetletjih je štiriindvajset afriških držav, ki so opredeljene kot odvisne od nafte in rudnin, prejelo povprečno tri četrtine tokov neposrednih tujih naložb.

7.2.2.3 Neposredne tuje naložbe je treba preusmeriti v proizvodne sektorje, kar zagotavlja večjo diverzifikacijo konkurenčne proizvodnje, ki jo omogoča tehnološki prenos. Za privabljanje neposrednih tujih naložb in njihovo učinkovitost mora Afrika vztrajati pri ustvarjanju splošnega ugodnega in privlačnega okvira. Pravzaprav so neposredne tuje naložbe možne in lahko prispevajo k razvoju le, če so izpolnjeni nekateri predhodni pogoji: kakovost gospodarske strukture in infrastrukture, velikost ciljnega trga, pri čemer je pomembno regionalno povezovanje, usposobljena delovna sila (glej „Človeški viri“), krepitev in stabilnost javnih organov in dobro upravljanje. Razen tega je treba za učinkovitost neposrednih tujih naložb te vključiti v vizijo nacionalnega gospodarstva ter tudi v podregionalno, regionalno in svetovno delovanje. Zato je treba oblikovati pravo nacionalno razvojno strategijo, tako kot v primeru jugovzhodne Azije v letih 1970–1980.

7.2.2.4 Vendar neposredne tuje naložbe ne morejo rešiti vsega in predvsem ne dobrega upravljanja, demokracije, pravne države, spoštovanja človekovih pravic, korupcije in bega kapitala… Glede na navedeno je koristno poudariti, da so se neposredne tuje naložbe iz Kitajske v zadnjih letih bistveno povečale, zlasti zaradi obsežnih diplomatskih prizadevanj, pri čemer je bil vrhunec vrh Kitajska-Afrika. Neposredne tuje naložbe iz Kitajske se osredotočajo izključno na industrijo pridobivanja rudnin, zaradi zagotavljanja nujnih surovin za razvoj gospodarstva.

7.2.2.5 Kitajsko-afriška trgovina se je v desetih letih povečala za dvajsetkrat, s 3 milijard USD leta 1998 na 55 milijard USD leta 2006. Vendar z vidika afriških interesov pristop Kitajske odpira veliko vprašanj. Pogosto ustreza vladam, katerih politične smernice ne vodijo v demokracijo, pravno državo in zmanjševanje revščine (13). S tega stališča so spopadi v Darfurju zelo poučni, tako kot odnos Kitajske do Zimbabveja. Poleg tega je glede na razvojni načrt metoda Kitajske nevarna (glej prilogo III k temu mnenju).

7.2.2.6 Na področju naložb v Afriki so države članice EU močno prisotne. Za okrepitev teh razmer se lahko upoštevajo: — ponudba dejanskih spodbud podjetjem v EU v obliki davčnih olajšav; — uporaba obstoječih razvojnih instrumentov, po njihovem pregledu in krepitvi. Okrepiti je treba na primer uspešnost in investicijski sklad EIB ter ga izboljšati, da bo uporaben vir za zasebni sektor; — vzpostavitev ustanove/organa za zagotavljanje primernih finančnih naložb, po zgledu člena 77(4) Kotonovskega sporazuma.

7.3 Mala in srednje velika podjetja kot instrument gospodarskega razvoja

Zasebni sektor, njegova krepitev in diverzifikacija so ključnega pomena za trajnostni razvoj, ustvarjenje delovnih mest in zmanjšanje revščine.

V večini afriških držav je pomanjkanje povezave na eni strani med neformalnim sektorjem in zelo majhnimi podjetji, pri katerih gre bolj za sektor socialnega preživetja kot za dejansko spodbujanje gospodarstva, ter na drugi strani podružnicami velikih tujih podjetij, ki delujejo skoraj gospodarsko neodvisno in zato malo prispevajo k lokalnemu gospodarstvu.

To sproža vprašanje pospeševanja pojava malih in srednje velikih podjetij, ki bodo oblikovala skladno gospodarsko strukturo, ki bo prispevala k razvoju zasebnega sektorja, ki je nujen za razvoj celine.

Za pospeševanje razvoja malih in srednje velikih podjetij je treba zlasti:

— poglobiti regionalno povezovanje (glej točko 7.8), da bi presegli omejenost lokalnih trgov;

— zmanjšati upravne obremenitve, povečati verodostojnost sodstva, prilagoditi infrastrukture, vključno z nematerialnimi (komunikacijska infrastruktura), glede na potrebe;

— omogočiti finančne možnosti (glej točko 7.2.1: endogene naložbe) za njihovo ustanavljanje in financiranje. Zato je treba zlasti izboljšati poslovno okolje, tako da se omogočijo npr. oblike pomoči na trgu in pri prodaji, jim pomagati pri izpolnjevanju zahtev formalnega financiranja in povečati ponudbo financiranja z večjo uporabo nefinančnega zasebnega sektorja;

— Evropska unija mora z razvojem malih in srednje velikih podjetij oblikovati eno od osi politike sodelovanja v Afriki. S pomočjo držav članic in njihovih podjetij mora spodbujati in pospeševati oblikovanje malih in srednje velikih podjetij, zlasti: – s spodbujanjem naložb z davčnimi spodbudami (davčnimi olajšavami, subvencioniranimi posojili, vlogo EIB …);

— s sistematičnimi tehnološkimi prenosi (strokovno znanje, obveščanje) morebiti pozneje začeti programe raziskav in razvoja. Vsako evropsko podjetje, ki podpiše pogodbo o dobavi opreme, industrijskih proizvodov itd., bi moralo poskrbeti za prenos svoje tehnologije (to dobro deluje s Kitajsko: jedrska tehnologija, letalstvo, zakaj ne bi tudi z Afriko z manj razvitimi proizvodi, čeprav so finančni izzivi manjši);

— ustanavljati in ustvarjati podjetniške inkubatorje. To bi bilo mogoče spodbuditi tako, da se v izobraževanje vključi razvijanje podjetniškega duha;

— razvijati sorodna ali skupna podjetja, ki združujejo afriške in evropske sestavine (kapital, delovna sila, vodenje …).

7.4 Razvoj sodobnega in konkurenčnega kmetijstva

Kmetijstvo, ribolov in gozdarstvo so bistvene točke podeželskega razvoja in morajo biti prva prednostna naloga strategije razvoja Afrike. Ti sektorji so osnova primarnega razvoja in zavzemajo del velik del ozemlja, so sestavni elementi gospodarskega in socialnega življenja. Ta razvoj je nujen za usmeritev v prehransko samozadostnost, ki je bistvena za gospodarstvo afriških držav in prispeva k stabilnosti prebivalstva, še toliko bolj ker pomeni velike možnosti za ustvarjanje delovnih mest. Glede na pomen afriškega kmetijstva – 57 % aktivnega prebivalstva se ukvarja s kmetijstvom v primerjavi s 5 % v industrializiranih državah – je presenetljivo, da je bil kmetijstvu namenjen le 1 % devetega Evropskega razvojnega sklada; ta ugotovitev krepi idejo o nujnem združenju civilne družbe, zlasti kmetov, za oblikovanje okvirnih nacionalnih načrtov. V primerjavi s tem je Svetovna banka kmetijstvu namenila 8 % svojih virov in tudi ugotovila, da to ni dovolj.

V tem obdobju vedno višjih cen kmetijskih surovin in s tem živil na mednarodnih trgih bo postopni razvoj kmetijstva bolj kot kadar koli prej mogoč le z vzpostavitvijo resne, strukturirane in kratko-, srednje- in dolgoročno načrtovane kmetijske politike. Ta politika mora imeti proračunsko in finančno prednostno nalogo v širšem smislu in se prilagoditi na omejitve različnih držav in celine, hkrati pa se mora vključiti v regionalni pristop.

Za čim uspešnejšo uvedbo take politike jo morajo oblikovati in izvajati le afriške kmetijske organizacije in mora vsebovati zlasti zaščitne mehanizme: ali je normalno, da v Senegal uvažajo riž iz Azije, medtem ko ob reki obstaja možnost namakanja, ki se ne izkorišča.

Razumna politika pospeševanja zaposlovanja v sektorju kmetijstva bi lahko temeljila zlasti na vidikih iz priloge IV k temu mnenju.

7.5 Človeški viri v središču politike zaposlovanja

Razvoj človeških virov je ključen dejavnik celotne razvojne strategije. Izobraževanje in usposabljanje imata glavno vlogo v tem procesu, tako da oblikujeta prilagodljivo in kakovostno delovno silo za raznoliko zaposlovanje. Načrtovalci človeških virov morajo skupaj s socialno-ekonomskimi akterji opraviti analizo potreb zaposlovanja in trga dela, srednje- in dolgoročne napovedi, predvideti težave in glavne izzive, ki so povezani z ustreznostjo usposabljanja/zaposlovanja. Na splošno je primer držav v razvoju ali držav, ki od nedavnega štejejo za razvite, npr. Koreja, s tega vidika dober zgled.

EU in države članice, ki že imajo izkušnje na področju izobraževanja in usmerjenega in selektivnega financiranja z zagotovljeno sledljivostjo morajo imeti osrednjo vlogo. S tega vidika EU ponuja veliko izobraževalnih programov, ki se jih lahko udeležijo študentje iz Afrike. To je pomembno, saj je prihodnost Afrike odvisna od izobraženih ljudi.

Različni ukrepi, ki bi jih bilo mogoče sprejeti, da bi bili človeški viri v središču spodbujanja zaposlovanja, so navedeni v prilogi V tega mnenja.

7.6 Regionalno povezovanje

Splošno znano je, da je za razvoj afriške notranje trgovine in ustvarjanje večjih gospodarskih prostorov veliko možnosti.

Medtem ko je regionalno in podregionalno gospodarsko povezovanje bistveno napredovalo, zlasti z vzpostavitvijo Afriške unije, je treba v celoti izkoristiti še tržne možnosti. Sprejete ukrepe za usklajevanje carinskih postopkov je treba bolje uskladiti, zmanjšati je treba tarifne in netarifne ovire, izboljšati prevoz in komunikacijo vedno večjih naložb v razvoj regionalne infrastrukture ter zagotoviti prost pretok državljanov, zlasti z odpravo vizumov, pri tem vse to združiti v tako politiko prostorskega načrtovanja, ki bo zagotovila skladnost celote.

Gospodarski razvoj Afrike se najprej in predvsem izvaja s poglabljanjem notranjega trga, ki lahko razvije endogeno rast, in tako omogoča stabilizacijo in utrditev celine v svetovnem gospodarstvu. Regionalno povezovanje in razvoj notranjega trga sta oporni točki, izhodišče, ki Afriki omogoča, da se pozitivno odpre svetovni trgovini.

S tega stališča Odbor obžaluje, da doslej še niso bila zaključena regionalna pogajanja v zvezi s sporazumi o gospodarskem partnerstvu, pri čemer je ena od tem prav gospodarsko povezovanje.

7.7 Socialni dialog

Razvoj dostojnih in produktivnih delovnih mest je nujen in pomemben. Biti mora sestavni del izvajanja skupne strategije. Pravzaprav je polno sodelovanje socialnih partnerjev v gospodarskem in socialnem življenju, zlasti s pogajanji o kolektivni pogodbi, odgovor ne le na zahteve demokracije, temveč je prav tako vir socialnega razvoja, socialne države in konkurenčnega gospodarstva. Socialni dialog je glavno orodje za dosego socialno-ekonomskega soglasja, ki je nosilec razvoja. Seveda je optimalen gospodarski razvoj možen le ob vzporednem socialnem razvoju. Te ideje morajo soobstajati, da se ustvari potrebna dinamika za polno učinkovitost gospodarskega napredka, ki lahko povzroči izboljšanje načina življenja, dostojno zaposlovanje in dobro počutje prebivalstva. Vzpostaviti ali razviti je treba sindikalne svoboščine in kolektivna pogajanja, močne in neodvisne organizacije delodajalcev in delavcev, ki imajo sposobnosti in potrebno strokovno znanje za popolno izpolnjevanje svoje vloge.

7.8 Organizirana civilna družba

Sodelovanje nedržavnih akterjev je neločljivo povezano z razvojem dostojnega zaposlovanja in mora biti v središču skupne strategije. Seveda njihovo sodelovanje, hkrati z odzivanjem na zahteve participativne demokracije, omogoča strokovna znanja in praktičnega znanja tistih, ki dnevno opravljajo posle, proizvajajo, gojijo… Glede na to jih je treba vključiti v pripravo okvirnih nacionalnih in regionalnih programov in jih obravnavati kot polnopravne akterje razvoja, pri čemer je treba izkoristiti javno pomoč za razvoj in določbe Kotonovskega sporazuma v zvezi s pomočjo za povečanje zmogljivosti. Z zanimanjem bomo ponovno prebrali zlasti 3. točko mnenja Odbora 1497/2005 o nujni organizacijski, institucionalni strukturi organizirane civilne družbe (platforma, omrežja, Odbor…), da se pridobijo časovne in krajevne enote, nujne za razprave in za opredelitev usmeritev. S tega vidika je posvetovalni svet civilne družbe, ki ga je vzpostavil sporazum o gospodarskem partnerstvu CARIFORUM-CE decembra 2007, primer po katerem se je treba v Afriki zgledovati (prim. sklepno izjavo 25. srečanja ekonomskih in socialnih interesnih skupin AKP-EU, ki je bilo 4., 5. in 6. marca v Bruslju: Boljše partnerstvo za boljši razvoj). EESO je s posredovanjem svojega odbora za spremljanje AKP-EU izpolnil mandat, ki mu je bil zaupan v Kotonovskem sporazumu, in je tako imel vlogo, s katero je prispeval k usklajevanju, skupnemu razmišljanju in vzpostavitvi mreže organizirane civilne družbe.

7.9 Dobro upravljanje

Dobro upravljanje je pogoj za zaupanje vlagateljev. S tega vidika je torej bistveno za razvoj Afrike. Spodbujanje demokratičnega upravljanja na vseh upravnih ravneh je torej osrednji element dialoga evropsko-afriškega partnerstva. Dobro upravljanje je treba upoštevati v celoti in vključiti spoštovanje človekovih pravic in delavcev, med njimi tudi njihove sindikalne svoboščine, delovne standarde in pravno državo, krepitev institucij in državnega aparata, katerega pomanjkljivost in nezadostna zmogljivost pogosto ovirajo sodelovanje, vključevanje civilne družbe v pravo participativno demokracijo ali boj proti korupciji. V zvezi s slednjim morajo Evropska unija in države članice postaviti zahteve v okviru partnerstva in pogojevati finančno pomoč s sledljivostjo njene uporabe. Dejansko od sto milijard dolarjev letne pomoči trideset milijard dolarjev „izpuhti“ (14) (prim. točko 3.6.1.5 in zadnjo alineo točke 7.2.1.3).

V Bruslju, 18. septembra 2008 Predsednik Evropskega ekonomsko-socialnega odbora Dimitris DIMITRIADIS

(1) CESE 1205/2004 Vloga ženskih organizacij kot nedržavnih akterjev pri izvajanju Cotonoujskega sporazuma, poročevalka: ga. FLORIO, september2004.

CESE 1497/2005 Kako vključiti socialne vidike v pogajanja o sporazumu o gospodarskem partnerstvu, poročevalca:. g. PEZZINI in g. Dantin, december 2005.

CESE 753/2006 Afrika, nujna prioriteta: stališče evropske civilne družbe, poročevalec: g. BEDOSSA, maj 2006.

CESE 673/2007 Migracija in razvoj: priložnosti in izzivi, poročevalec: g. SHARMA, december 2007.

Poročila odbora EESO za spremljanje EU-AKP: Človeški viri za razvoj, poročevalca ga. KING in g. AKOUETE, maj 2007.

(2) Evropska unija-Afrika: Strateško partnerstvo, Nathalie Delapalme, Elise Colette. Opombe Fundacije Robert SCHUMANN, december 2007.

(3) Govor komisarja Louisa Michela na konferenci EU-Kitajska-Afrika, ki jo je organizirala Evropska komisija v Bruslju, 28. junija 2007.

(4) Odgovor komisarja Michela govorniku na Skupni parlamentarni skupščini v Kigaliju. 18., 19., 20., 21. in 22. novembra 2007.

(5) Izredni vrh Afriške unije o zaposlovanju in boju proti revščini. Ouagadougou, 3. do 9. september 2004. Sklepna izjava (člen 16).

(6) Govor predsednika ESS iz frankofone države Zahodne Afrike na generalni skupščini UCESA (Unija afriških ESS), 13. in 14. novembra 2007 v Ouagadougouju.

(7) Glej člena 104 in 105 deklaracije.

(8) Glej člena 106 in 110 deklaracije.

(9) V Afriki so zbrane skoraj vse svetovne zaloge kroma (predvsem v Zimbabveju in Južni Afriki), 90 % zalog platine (Južna Afrika…) in 50 % rezerv kobalta (Demokratična republika Kongo, Zambija…).

(10) Glej CESE 673/2007 Migracije in razvoj: priložnosti in izzivi, poročevalec: g. SHARMA, december 2007.

(11) Drugo srečanje EESO-UCESA (Unija afriških ESO), deklaracija predsednikov.

(12) Poročilo UNCTAD Gospodarski razvoj v Afriki, 26. septembra 2007.

(13) Skupna parlamentarna skupščina AKP-EU. Osnutek poročila o „Neposrednih tujih naložbah v državah AKP“, poročevalca: Astrid LULLING in Timothy HARRIS, v Kigaliju novembra 2007.

(14) Gospodarski razvoj v Afriki, poročilo UNCTAD, 26. september 2007. Pogovor z državnim sekretarjem francoske vlade za frankofonijo, časnik Le Monde, 16.1.2008.