SPOROČILO KOMISIJE

Smernice v skladu s členom 13(7) direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah za izračun deleža evropskih del v katalogih na zahtevo ter opredelitev majhnega občinstva in nizkega prometa

(2020/C 223/03)

I. OZADJE

Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah (1) (v nadaljnjem besedilu: direktiva o AVMS) določa okrepljena pravila o promociji evropskih del. Člen 13(1) določa, da morajo ponudniki avdiovizualnih medijskih storitev na zahtevo (v nadaljnjem besedilu: storitve na zahtevo ali storitve videa na zahtevo) „nameni[ti] evropskim delom vsaj 30-odstotni delež v svojih katalogih in zagotovi[ti], da se ta dela postavijo v ospredje“.

Člen 13(2) direktive o AVMS določa, da „[k]adar države članice od ponudnikov medijskih storitev pod njihovo pristojnostjo zahtevajo, da finančno prispevajo k produkciji evropskih del […], lahko take finančne prispevke zahtevajo tudi od ponudnikov medijskih storitev, katerih ciljno občinstvo je na njihovem ozemlju, sedež pa imajo v drugih državah članicah“. Taki prispevki morajo biti „sorazmerni in nediskriminatorni“.

Člen 13(6) direktive o AVMS določa obvezne izjeme od obveznosti iz člena 13(1) in morebitnih zahtev iz člena 13(2) za podjetja z nizkim prometom ali majhnim občinstvom. Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 40, je namen izjem zagotoviti, da obveznosti glede promocije evropskih del ne bodo ogrožale razvoja trga in ne bodo ovirale vstopa novih udeležencev na trg.

V skladu s členom 13(7) direktive o AVMS je namen tega dokumenta pripraviti smernice v zvezi z:

(a) izračunom deleža evropskih del v katalogih ponudnikov storitev na zahtevo in

(b) opredelitvijo majhnega občinstva in nizkega prometa v okviru zgoraj navedenih izjem.

Smernice niso zavezujoče. Komisija se je v postopku priprave teh smernic ustrezno posvetovala z odborom za stike, kot zahteva člen 13(7). Kolikor bi lahko smernice razlagale direktivo o AVMS, stališče Komisije ne posega v nobeno razlago, ki jo poda Sodišče Evropske unije.

II. IZRAČUN DELEŽA EVROPSKIH DEL

1. Izračun po naslovih

Na trgu linearnih avdiovizualnih medijskih storitev (razširjanje televizijskih programov) se delež evropskih del v programskih sporedih izdajateljev televizijskih programov izračuna glede na oddajni čas. Člen 16 direktive o AVMS določa, da morajo izdajatelji televizijskih programov za evropska dela rezervirati večinski delež svojega oddajnega časa. To jasno odraža časovno omejenost linearnih storitev, pri katerih je mogoče samo omejeno število programov prenašati istočasno in v določenem obdobju. Element trajanja je zato izrecno povezan z bistvenimi značilnostmi (linearnih) storitev razširjanja televizijskih programov z dnevnimi (24-urnimi) sporedi.

Take omejitve ne veljajo za ponudnike avdiovizualnih medijskih storitev na zahtevo (storitev videa na zahtevo). Pri storitvah na zahtevo vključitev določenega programa ni odvisna od razpoložljivosti časovnega intervala v programskem sporedu. Poleg tega vključitev določenega programa določene dolžine v katalog ne pomeni izključitve/zamenjave drugega programa podobne dolžine. Povedano drugače, ponudniki storitev videa na zahtevo svojih katalogov ne pripravljajo na podlagi premislekov glede trajanja, temveč na podlagi privlačnosti potencialno velikega števila posameznih programov, ki se dajo na voljo uporabnikom.

Podobno izbira programa, ki si ga bo uporabnik ogledal in je na voljo v katalogih na zahtevo, z vidika uporabnika ni časovno omejena, kar pomeni, da se uporabnik zaradi ogleda določenega programa ne odpove ogledu vseh drugih programov, ki so na voljo istočasno. Bistvo storitev videa na zahtevo je ravno v svobodi uporabnika, da izbere in gleda posamezni program iz kataloga ob izbranem času in tolikokrat, kolikorkrat želi.

Ker so ustrezne izbire ponudnikov storitev videa na zahtevo in njihovih uporabnikov usmerjene na posamezne programe (na primer na podlagi zaznane kakovosti, privlačnosti, okusov), Komisija meni, da je pri storitvah videa na zahtevo zaradi značilnosti teh storitev primerneje izračunati delež evropskih del v katalogih na podlagi naslovov in ne na podlagi oddajnega časa (časa gledanja).

Izbiro naslovov v katalogih kot ustrezne merske enote v nasprotju s časom/trajanjem vsebine podpirajo dodatni premisleki. Prvič, izračun deleža evropskih del po naslovih, in sicer tako za filme kot televizijske nadaljevanke, je nevtralnejši, kar zadeva izbiro programov, ki jih bodo ponudniki storitev videa na zahtevo vključili v kataloge. Izračun po trajanju bi lahko ponudnike spodbudil, da bi dajali prednost evropskim delom z daljšim skupnim trajanjem (na primer nadaljevankam z velikim številom delov), da bi zlahka dosegli 30-odstotni delež. Z večjo nevtralnostjo bo izračun na podlagi naslovov verjetno spodbudil pripravo bolj raznolike ponudbe evropskih del.

Drugič, izračun po naslovih bo verjetno za ponudnike storitev videa na zahtevo manj obremenjujoč kot izračun po trajanju. Ponudniki storitev videa na zahtevo bodo bolj verjetno imeli pregled nad številom evropskih naslovov med vsemi naslovi, ki so na voljo v njihovih katalogih, kot pregled nad skupnim časom gledanja evropskih del v skupnem času gledanja vseh del, ki so vključena v njihove kataloge.

Tretjič, izračun po naslovih bo verjetno tudi olajšal spremljanje in nadzor, ki ga izvajajo ustrezni nacionalni organi, saj je naslovom lažje slediti in jih preverjati kot slediti skupnemu času gledanja in ga preverjati.

Glede na navedeno Komisija meni, da je 30-odstotni delež evropskih del v katalogih na zahtevo primerno izračunati na podlagi (skupnega) števila naslovov v katalogu.

2. Kaj je naslov

Pri celovečernih in televizijskih filmih bi bilo treba vsak film šteti za naslov v katalogu. Različne filme v filmski franšizi (2) bi bilo treba prav tako šteti za različne naslove v katalogu.

Opredelitev naslova je bolj kompleksna za televizijske nadaljevanke ali druge oblike programa, predstavljene kot nadaljevanke (tj. po delih). Deli televizijskih nadaljevank so pogosto združeni v različne sezone. V takih primerih se postavlja vprašanje, ali bi moral en naslov ustrezati celotni nadaljevanki, eni sezoni ali posameznemu delu.

Komisija meni, da bi morala enemu naslovu ustrezati ena sezona nadaljevanke. Izračun nadaljevanke po sezonah bi zagotovil podobno obravnavo kot pri celovečernih ali televizijskih filmih. Sezona nadaljevanke je običajno rezultat ene same neprekinjene ustvarjalne dejavnosti iste skupine avtorjev/avdiovizualnih strokovnjakov z enim samim proračunom in v enotnem obdobju. Poleg tega se dajanje na trg in povezane promocijske dejavnosti pogosto nanašajo na posamezne sezone. Zato bi bilo mogoče delo, potrebno za produkcijo sezone nadaljevanke, šteti za podobno delu, ki je običajno potrebno za produkcijo filma.

Poleg tega bi izračun po sezonah zmanjšal verjetnost, da bi spodbujal ponudnike, da bi dajali prednost evropskim delom z daljšim skupim trajanjem (npr. nadaljevankam ali drugim oblikam programa z velikim številom delov) zaradi doseganja deleža v škodo krajšim delom z večjo možnostjo pretoka med državami članicami (npr. celovečerni filmi in visokokakovostne televizijske nadaljevanke) (3).

Po drugi strani so lahko stroški nekaterih avdiovizualnih produkcij višji od stroškov produkcije drugih elementov v katalogu, na primer pri precejšnjih neposrednih naložbah ali stroških licence za visokokakovosten igrani program, pri katerem so trajanje in stroški produkcije dela podobni tistim pri celovečernem filmu. V teh primerih bi lahko nacionalni organi na primer za ta dela na podlagi utemeljene zahteve ponudnika predvideli večjo težo, kjer je to upravičeno.

3. Izračun po nacionalnih katalogih

Nekateri ponudniki storitev videa na zahtevo, ki delujejo v Uniji, imajo več nacionalnih katalogov z različno sestavo glede na nacionalni trg (državo članico), na katerega so ciljno usmerjeni. Naslove domačih filmov je mogoče najti v posebnih nacionalnih katalogih ponudnika, ki deluje v več državah, in lahko niso na voljo (ali so na voljo v zelo omejenem obsegu) v katalogih, ki jih isti ponudnik ponuja v drugih državah članicah (4). Zato je treba določiti, kako naj bi se delež evropskih del izračunal v takih primerih.

Bistvo člena 13(1) direktive o AVMS je zagotoviti, da bodo ponudniki storitev videa na zahtevo v svoje ponudbe vključili minimalni delež evropskih del in tako aktivno prispevali k cilju spodbujanja kulturne raznolikosti v Uniji. Po mnenju Komisije je mogoče ta cilj učinkovito doseči samo, če je 30-odstotni delež evropskih del zagotovljen v vsakem od nacionalnih katalogov ponudnikov storitev videa na zahtevo, ki delujejo v več državah. Tako bo zagotovljeno, da bodo gledalci v vsaki državi članici, v kateri ponudnik ponuja nacionalne kataloge, izpostavljeni evropskim delom v zahtevanem obsegu. Prednost tega pristopa je tudi v tem, da bo verjetno spodbudil pretok in razpoložljivost evropskih del v vsej Uniji.

Pomembno je upoštevati, da je država izvora tista, ki mora zagotoviti, da ponudniki storitev na zahtevo pod njeno pristojnostjo izpolnjujejo obveznost zagotavljanja deleža evropskih del v svojih katalogih. Če ponudnik storitev videa na zahtevo, ki spada pod pristojnost države članice, v drugih državah članicah ponuja drugačne nacionalne kataloge, je odgovornost države članice, pod katere pristojnost ponudnik spada (tj. odgovornost države izvora), da predpiše obveznost, povezano z deležem evropskih del, za vse različne nacionalne kataloge.

4. Časovna razsežnost

Dejanski delež evropskih del v katalogih storitev videa na zahtevo se lahko vsakodnevno spreminja. Če na primer ponudnik storitev videa na zahtevo doda v svoj katalog novo neevropsko televizijsko nadaljevanko, lahko to začasno zmanjša skupni delež evropskih del, dokler ponudnik pozneje ne vključi dodatnih evropskih del. S tem se postavlja vprašanje, kdaj bi morala biti zagotovljena skladnost s 30-odstotnim deležem. Od ponudnikov se lahko zahteva, da skladnost zagotavljajo v katerem koli trenutku ali v povprečju v vnaprej določenem obdobju. Drugi pristop bi omogočil začasna nihanja.

Direktiva o AVMS ne vsebuje določb v zvezi s tem, kateri od teh dveh metod bi bilo treba dati prednost. Z obema metodama bi bilo mogoče doseči želeni cilj, da se v katalogih storitev videa na zahtevo spodbuja kulturna raznolikost. V skladu s tem Komisija meni, da lahko države članice prosto določijo, katero metodo je treba izbrati pri spremljanju skladnosti s členom 13(1) direktive o AVMS. Vendar morajo države članice pri določanju metode spremljanja ustrezno upoštevati potrebno zmanjšanje upravnega bremena, povezanega s skladnostjo in izvrševanjem, ter ponudnikom storitev videa na zahtevo zagotoviti tudi preglednost in pravno varnost.

III. OPREDELITEV MAJHNEGA OBČINSTVA IN NIZKEGA PROMETA

1. Uvodne pripombe

V skladu z uvodno izjavo 40 direktive o AVMS zahteve za promocijo evropskih del ne bi smele veljati za ponudnike, ki nimajo pomembnega tržnega deleža, „[z]a zagotovitev, da obveznosti glede promocije evropskih del ne ogrožajo razvoja trga in da se novim udeležencem omogoči vstop na trg“. Medtem ko so zgornji premisleki skupni za člen 13(1) in (2), njune določbe vsebujejo nekaj posebnih razlik, ki jih je treba upoštevati:

— država članica izvora je tista, ki mora zagotoviti, da ponudniki storitev na zahtevo pod njeno pristojnostjo izpolnjujejo obveznost zagotavljanja deleža evropskih del v skladu s členom 13(1); ista država članica izvora mora za te ponudnike uporabiti izjeme v skladu s členom 13(6).

— Pri členu 13(2) je položaj drugačen. Ta določba vsebuje možnost, da katera koli država članica naloži obveznosti sorazmernega in nediskriminatornega finančnega prispevka ponudnikom, ki imajo sedež v drugi državi članici in ciljno občinstvo na njenem ozemlju. V tem primeru je „ciljna“ država članica tista, ki mora uveljaviti svojo zakonodajo, s katero so naloženi taki prispevki, in uporabiti izjeme v skladu s členom 13(6).

Glede na ta različna pravna okvira je pri obravnavi navodil o izjemah iz člena 13(6) primerno obravnavati posebnosti teh obveznosti. Zlasti je treba opozoriti, da je glede na „neposredno povezavo med finančnimi obveznostmi in različnimi kulturnimi politikami držav članic“ državam članicam dovoljeno naložiti finančne obveznosti za ponudnike medijskih storitev, ki so ciljno usmerjeni v njihova ozemlja, kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 36.

Pri opredelitvi majhnega občinstva in nizkega prometa je zato pomembno najti pravo ravnovesje med ciljem ohranitve potrebnega inovacijskega prostora za manjše ponudnike avdiovizualnih storitev in ciljem spodbujanja kulturne raznolikosti z ustreznim financiranjem evropskih del v okviru kulturnih politik držav članic. Čeprav je v smernicah predvideno, da so družbe z nizkim prometom ali majhnim občinstvom, kot je opredeljeno v nadaljevanju, izvzete iz obveznosti v skladu s členom 13, bodo v določenih primerih morda potrebni nekateri dodatni zaščitni ukrepi, zlasti za uporabo finančnih prispevkov za zagotavljanje vzdržnosti sistemov financiranja avdiovizualnih storitev in filmov.

2. Razlikovanje med izjemami, določenimi z zakonodajo Unije in nacionalno zakonodajo

Člen 13(2) direktive o AVMS ne usklajuje obveznosti finančnih prispevkov za promocijo evropskih del. Ta določba samo priznava, da imajo države članice možnost, da tudi čezmejnim ponudnikom, katerih ciljno občinstvo je na njihovem ozemlju, naložijo obveznosti finančnih prispevkov z neposrednimi naložbami in dajatvami v skladu z načeloma nediskriminacije in sorazmernosti. Zato je v pristojnosti države članice, da se odloči izkoristiti to možnost opredelitve in uporabe ustreznih obveznosti.

Če ima država članica vzpostavljene ali uvede obveznosti za ponudnike medijskih storitev, da finančno prispevajo k produkciji evropskih del, in so te obveznosti omejene na ponudnike s sedežem v tej državi članici, se v tem smislu te smernice ne uporabljajo. Te smernice postanejo upoštevne, če navedena država članica take zahteve uporabi tudi za ponudnike, katerih ciljno občinstvo je na njenem ozemlju, vendar imajo sedež v drugi državi članici. V vsakem primeru namen izjem, ki jih določa člen 13(6) direktive o AVMS, ni nadomestiti izjem, določenih na nacionalni ravni, ki opredeljujejo obseg obveznosti prispevkov, temveč opredeliti zaščitne ukrepe za čezmejne ponudnike.

Zato smernice, določene v tem oddelku, ne posegajo v svobodo ciljne države članice, da na nacionalni ravni določi druge prage, ki bodo veljali za ponudnike pod njeno pristojnostjo.

Opozoriti je treba, da morajo države članice, ki uporabljajo obveznosti finančnih prispevkov za ponudnike s sedežem v drugi državi članici, spoštovati načelo nediskriminacije. Če imajo vzpostavljene ali uvedejo izjeme na nacionalni ravni, ki veljajo za ponudnike s sedežem na njihovem ozemlju, morajo zato te izjeme nediskriminatorno veljati tudi za čezmejne ponudnike, in sicer tudi če so pragi višji od pragov, navedenih v teh smernicah.

3. Nizek promet

Kar zadeva prag nizkega prometa, ki bi se moral uporabljati kot podlaga za izjemo v skladu s členom 13(6), se Komisija sklicuje na Priporočilo 2003/361/ES o opredelitvi mikro, malih in srednjih podjetij (5).

V skladu z uveljavljenim pristopom k oblikovanju politik bi morala biti mikropodjetja vnaprej izključena s področja uporabe predlagane zakonodaje, razen če se dokažeta nujnost in sorazmernost njihove vključitve (6). Zato Komisija meni, da bi bilo mogoče prag za nizek promet opredeliti glede na koncept mikropodjetja, oblikovan v zgoraj navedenem priporočilu Komisije, ki izrecno temelji na pragu prometa, uporabljenem pri opredelitvi mikropodjetja (tj. podjetja, katerih skupni letni promet ne presega 2 milijonov EUR). Letni promet podjetja bi bilo treba določiti v skladu z določbami zgoraj navedenega priporočila Komisije, pri čemer se upošteva tudi promet partnerskih in povezanih podjetji (7).

Zaradi omejene velikosti in skromnih virov mikropodjetij lahko regulativni stroški ta podjetja še posebno prizadenejo. Izključitev mikropodjetij iz uporabe obveznosti promocije evropskih del (člen 13(1) in (2)) preprečuje oviranje vstopa novih udeležencev na trg. Ta pristop je zato skladen s ciljem spodbujanja ustanavljanja novih podjetij in razvoja trga.

Hkrati uvodna izjava 40 direktive o AVMS določa, da bi bilo treba „pri ugotavljanju nizkega prometa […] upoštevati različno velikost avdiovizualnih trgov v državah članicah“. V nekaterih državah članicah velikost nacionalnih trgov na primer znaša nekaj milijonov EUR. V več primerih znaša velikost teh trgov precej manj kot deset milijonov EUR. Na teh trgih je mogoče celo mikropodjetja šteti za podjetja s pomembnim tržnim deležem.

Glede na navedeno Komisija meni, da bi morale imeti države članice z manjšimi nacionalnimi avdiovizualnimi trgi možnost, da določijo nižje prage prometa. Na podlagi splošnih značilnosti trga bi bili lahko taki nižji pragi utemeljeni in sorazmerni, če bi izključevali podjetja, katerih delež znaša manj kot 1 % skupnih prihodkov na zadevnih nacionalnih avdiovizualnih trgih.

4. Majhno občinstvo

4.1 Storitve videa na zahtevo

4.1.1 Metodologija

V skladu z uvodno izjavo 40 direktive o AVMS je „[m]ajhno občinstvo […] glede na naravo storitve mogoče ugotoviti na primer na podlagi časa gledanja ali na podlagi prodaje […]“. Pri linearnih storitvah se občinstvo tradicionalno meri glede na čas gledanja. Koncept občinstva za storitve videa na zahtevo ni uveljavljen, v državah članicah pa tudi niso na voljo standardizirane panožne meritve. Podatki o občinstvu, ki bi jih preverila tretja oseba in na podlagi katerih bi bilo mogoče preveriti, ali je občinstvo nekega ponudnika storitev videa na zahtevo majhno, zato niso na voljo. Čeprav bi se to lahko v prihodnosti spremenilo, je v tej fazi treba opredeliti praktično metodo za določanje majhnega občinstva pri ponudnikih storitev videa na zahtevo za namene člena 13 direktive o AVMS.

Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 40, je lahko koncept občinstva „na primer“ povezan s prodajo storitev. Ker ni uveljavljenih panožnih meritev, je po mnenju Komisije to trenutno najprimernejša metoda za merjenje občinstva v sektorju storitev videa na zahtevo.

Ker Direktiva državam članicam načeloma ne prepoveduje uporabe alternativnih meril, se te smernice osredotočajo na metodo za določanje občinstva ponudnikov storitev videa na zahtevo na podlagi prodaje storitev.

V okolju storitev videa za zahtevo je približek za tako prodajo število uporabnikov/gledalcev določene storitve. Občinstvo bi bilo zlasti mogoče določiti na podlagi števila aktivnih uporabnikov določene storitve, npr. števila naročnikov, ki plačujejo naročnino za naročniške storitve videa na zahtevo (SVOD), števila posameznih strank/računov, ki se uporabljajo za pridobivanje del za storitve videa na zahtevo „na enoto“ (TVOD), in števila posameznih obiskovalcev za storitve videa na zahtevo z oglaševanjem (AVOD).

Pri storitvah videa na zahtevo „na enoto“ (TVOD) bi se lahko aktivni uporabniki na primer nanašali na uporabnike, ki so v določenem obdobju pridobili vsaj en naslov v katalogu. Pri storitvah videa na zahtevo z oglaševanjem (AVOD) bi bilo mogoče občinstvo določiti kot povprečno število aktivnih uporabnikov v določenem obdobju. Pri naročnikih, ki plačujejo naročnino za paket storitev, ki vključuje tudi račun za storitve videa na zahtevo, število naročnikov, ki plačujejo naročnino za tak paket storitev kot celoto, morda ne bi točno odražalo občinstva storitev videa na zahtevo, saj nekateri od teh naročnikov morda niso uporabniki storitev videa na zahtevo. V takih primerih lahko nacionalni organi uporabijo meritev na podlagi uporabnikov, ki so dejansko dostopali do videovsebin storitve v določenem obdobju. V vseh teh primerih bi moralo biti obdobje, ki bi se upoštevalo, primerno in smiselno (tj. ne prekratko) ter določeno vnaprej, poleg tega pa ne bi smelo biti obremenjujoče v smislu izvajanja.

V praksi bi bilo treba občinstvo določiti v smislu deleža aktivnih uporabnikov, ki ga doseže določena storitev: občinstvo storitve videa na zahtevo bi bilo število njenih uporabnikov, deljeno s številom vseh uporabnikov (podobnih) storitev videa na zahtevo, ki so na voljo na nacionalnem trgu, in pomnoženo s 100, da bi dobili odstotek.

Ker so deleži občinstva dober približek za prodajo in odražajo tržni položaj zadevne storitve v tem sektorju, ponudniki z majhnim številom aktivnih uporabnikov ne bi imeli pomembnega tržnega deleža, kar bi torej upravičevalo uporabo izjeme iz člena 13(6). Ta metoda je tudi blizu pojmu deleža televizijskega občinstva, ki se nanaša na dejanske lastnike televizijskih sprejemnikov, nastavljenih na določene kanale v določenem obdobju, v primerjavi s številom vseh televizijskih sprejemnikov v vzorcu.

4.1.2 Prag

Komisija meni, da bi bilo treba ponudnike z deležem občinstva, nižjim od 1 % v zadevni državi članici, šteti za ponudnike z majhnim občinstvom. Ta prag odraža omejeno uporabo storitev takih ponudnikov v primerjavi z zadevnimi nacionalnimi trgi. Razlog za to je lahko na primer, da je ponudnik nov udeleženec na zadevnem nacionalnem trgu. Na podlagi razpoložljivih podatkov imajo glavni ponudniki naročniških storitev videa na zahtevo (SVOD) v Evropi (8) delež, ki na nacionalnih trgih, kjer so prisotni, precej presega 1 %.

Glede na navedeno je po mnenju Komisije načeloma primerno, da se iz obveznosti v skladu s členom 13 izvzamejo ponudniki, katerih delež občinstva znaša manj kot 1 % v zadevni državi članici.

V zvezi s členom 13(1) to pomeni, da te ponudnike njihova država članica izvora izvzame iz obveznosti v zvezi z deležem v tistih katalogih (namenjenih državi članici izvora ali drugim državam članicam), za katere je njihov delež občinstva pod zgoraj navedenim pragom. V zvezi s členom 13(2) to pomeni, da te ponudnike ciljna država članica izvzame iz obveznosti finančnega prispevka k produkciji evropskih del.

4.2 Linearne avdiovizualne medijske storitve

Pri linearnih storitvah je občinstvo uveljavljen koncept, storitve merjenja občinstva pa obstajajo v več državah članicah. Opredelitev majhnega občinstva bi morala zato temeljiti na že sprejetih kazalnikih, ki se uporabljajo v okviru direktive o AVMS, in sicer na dnevnem deležu občinstva (9), izračunanem za referenčno leto.

V smislu deleža tujih ponudnikov se trg linearnih storitev razlikuje od trga storitev videa na zahtevo. Pri storitvah videa na zahtevo na nacionalnih trgih prevladujejo tuji ponudniki; to pa ne velja za linearne storitve. Najpomembnejši udeleženci na trgu so običajno televizijske skupine, ki na splošno dosegajo celoten ali večinski delež občinstva na domačih trgih. V skladu z nedavno študijo je za avdiovizualni trg EU značilno omejeno število televizijskih kanalov, ki dosegajo velik del občinstva. Velika večina kanalov ima majhen delež občinstva: samo 5 % televizijskih kanalov ima delež občinstva, višji od 10 %, približno 80 % televizijskih kanalov v kateri koli državi v Uniji pa ima delež občinstva, ki znaša 2 % ali manj (10).

Prag za majhno občinstvo bi bilo treba določiti ob upoštevanju deleža in umestitve kanalov na trg linearnih avdiovizualnih medijskih storitev v smislu občinstva. Zato bi bilo treba ob upoštevanju značilnosti trga linearnih storitev čezmejne kanale z deležem občinstva, nižjim od 2 % v zadevni ciljni državi članici, šteti za kanale z majhnim občinstvom v smislu člena 13(6) direktive o AVMS (11). Zlasti pri ponudnikih z več ciljnimi kanali lahko države članice pri uporabi izjeme upoštevajo splošni položaj ponudnika na nacionalnem trgu (12).

5. Prilagoditve zaradi upoštevanja posebne narave finančnih prispevkov

Člen 13(2) direktive o AVMS se nanaša na dve vrsti obveznosti finančnih prispevkov za produkcijo evropskih del, in sicer na neposredne naložbe v avdiovizualno vsebino in prispevke v nacionalne sklade (dajatve). Komisija meni, da bi bilo treba pri določanju ustreznih pragov upoštevati različne vplive teh vrst obveznosti na čezmejne ponudnike. Neposredna naložba (npr. produkcija, koprodukcija, pridobitev pravic do del) na splošno pomeni večja podjetniška prizadevanja kot plačilo dajatve, in sicer zaradi različne stopnje finančne udeležbe in povezanih tveganj. Izpolnitev naložbene obveznosti je odvisna tudi od razpoložljivosti evropskih del, vključno s produkcijskimi projekti, v katere bo ponudnik morda investiral razpoložljive vire.

Komisija razume, da se v nekaterih državah članicah, zlasti glede na velikost in strukturo avdiovizualnega trga, uporaba obveznosti finančnih prispevkov tudi za storitve na zahtevo s prometom, nižjim od 2 milijona EUR, ali deležem občinstva, nižjim od 1 %, ter za čezmejne linearne storitve z deležem občinstva, nižjim od 2 %, zlasti za storitve plačljive televizije, morda zdi pomembna, saj se njihov delež na nacionalnih trgih lahko še vedno zdi pomemben. Da bi se države članice spoprijele s takimi položaji, lahko določijo uporabo nižjih pragov, in sicer v ustrezno utemeljenih primerih in v skladu s cilji kulturne politike, vključno s ciljem, da se zagotovi vzdržnost nacionalnih sistemov financiranja avdiovizualnih storitev in filmov.

Ti pragi in naloženi finančni prispevki bi morali upoštevati finančno sposobnost storitve ter spoštovati načeli nediskriminacije in sorazmernosti, poleg tega pa ne bi smeli ogrožati razvoja trga in bi morali omogočati vstop novih udeležencev na trg.

Kar zadeva čezmejne obveznosti neposrednih naložb, Komisija države članice, zlasti tiste z večjimi avdiovizualnimi trgi, poziva, naj razmislijo tudi o izvzetju podjetij, katerih skupni promet presega 2 milijona EUR (13), z določitvijo višjega praga ali naj zanje uporabijo vsaj manj zahtevne naložbene obveznosti, zlasti ob upoštevanju morebitnih težav pri iskanju avdiovizualnih produkcij v zadevni državi članici, v katere bi vložila razpoložljive vire.

IV. POSTOPKOVNE OPOMBE

Čeprav so za izvajanje člena 13(1) in (2) direktive o AVMS pristojni nacionalni organi, se ti spodbujajo, naj na področjih, ki jih pokrivajo te smernice, aktivno sodelujejo s partnerskimi organi v drugih državah članicah. To sodelovanje bi lahko bilo utemeljeno zlasti z zbiranjem ustreznih podatkov ali informacij ter omejitvijo tveganj različnih razlag s strani nacionalnih organov. Ustrezni forum za olajšanje takega sodelovanja bi bila lahko skupina evropskih regulatorjev za avdiovizualne medijske storitve (ERGA).

Glede na zgoraj navedeno so nacionalni regulativni organi pozvani k izmenjavi informacij, podatkov in dobrih praks znotraj skupine ERGA ter k razpravi o vseh vprašanjih, s katerimi se srečujejo pri uporabi teh smernic. V tem okviru bi morala skupina ERGA Komisijo opozoriti na pomembna vprašanja v zvezi s pristopi nacionalnih regulativnih organov. Komisija bo odbor za stike iz direktive o AVMS obveščala o takem razvoju dogodkov.

V okviru obveznosti poročanja iz člena 13(4) direktive o AVMS bi morale države članice Komisijo obvestiti o uporabi teh smernic.

(1) V teh smernicah sklicevanje na „direktivo o AVMS“ pomeni sklicevanje na Direktivo 2010/13/EU o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) (UL L 95, 15.4.2010, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/1808 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 (UL L 303, 28.11.2018, str. 69).

(2) Filmsko franšizo je treba razumeti kot zaporedje povezanih filmov z istim fiktivnim univerzumom.

(3) V skladu s študijo Evropskega avdiovizualnega observatorija večino produkcije v EU predstavljajo kratke oblike programa (naslovi igranega televizijskega programa s 26 deli ali manj). Natančneje, 90 % vseh naslovov televizijskega igranega programa ima 26 delov ali manj, od tega je 44 % televizijskih filmov (1–2 dela). Vendar ti znašajo omejen delež, tj. 33 % celotnega programa. Nasprotno dolge oblike televizijskega igranega programa predstavljajo samo 10 % števila ustvarjenih naslovov, vendar pa pomenijo 67 % vseh ur ustvarjenega televizijskega igranega programa. V navedeni študiji je poudarjeno tudi, da je mogoče krajše oblike programa šteti za visokokakovostni igrani televizijski program z možnostjo za koprodukcijo in izvoz, dolge oblike programa pa imajo običajno nižje stroške produkcije in močnejše nacionalno ozadje ter verjetno manj možnosti za čezmejno uporabo. S tega vidika bi lahko izračun po naslovih in sezonah pozitivno vplival na pretok evropskih del z resnično možnostjo za čezmejno uporabo. Glej G. Fontaine, TV fiction production in the European Union (Produkcija televizijskega igranega programa v Evropski uniji), Evropski avdiovizualni observatorij, Strasbourg, 2017.

(4) C. Grece, Films in VOD catalogues – Origin, Circulation and Age – Edition 2018 (Filmi v katalogih storitev videa na zahtevo – izvor, pretok in starost – izdaja 2018), Evropski avdiovizualni observatorij, Strasbourg, 2018.

(5) Priporočilo Komisije 2003/361/ES z dne 6. maja 2003 o opredelitvi mikro, malih in srednjih podjetij (notificirano pod dokumentarno številko C(2003) 1422) (UL L 124, 20.5.2003, str. 36).

(6) https://ec.europa.eu/info/law/law-making-process/planning-and-proposing-law/impact-assessments_sl

(7) Glej zlasti člena 3 in 6 Priporočila.

(8) Glej na primer članek Main OTT SVOD groups in Europe by estimated number of subscribers (Glavne skupine naročniških storitev videa na zahtevo, ki delujejo s pomočjo OTT-storitev, v Evropi po ocenjenem številu naročnikov) (december 2018), objavljen v letopisu Evropskega avdiovizualnega observatorija za leto 2019, Strasbourg, december 2018.

(9) Glej dokument Revised guidelines for monitoring the application of Articles 16 and 17 of the Audiovisual and Media Services (AVMS) Directive (Revidirane smernice za spremljanje uporabe členov 16 in 17 direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah (AVMS)), Doc CC AVMSD (2011) 2, str. 3.

(10) A. Schneeberger, The internationalisation of TV audience markets in Europe (Internacionalizacija trgov televizijskega občinstva v Evropi), Evropski avdiovizualni observatorij, Strasbourg, 2019, str. 16.

(11) Za take trge so značilni zelo veliki deleži majhnega števila kanalov (običajno 80 % občinstva pokriva največjih 20 % kanalov) in veliko število kanalov z majhnim občinstvom (80 % televizijskih kanalov v Evropi ima v povprečju delež občinstva, ki znaša 2 % ali manj).

(12) Ocenijo lahko, ali je ponudnik na splošno eden od največjih ponudnikov, ki imajo 80-odstotni delež občinstva v zadevni državi.

(13) Izračunan v skladu z določbami zgoraj navedenega Priporočila Komisije 2003/361/ES o opredelitvi mikro, malih in srednjih podjetij.