1.Uvod

Komisija na podlagi člena 237 Direktive 2006/112/ES (v nadaljnjem besedilu: direktiva o DDV) in na podlagi neodvisne ekonomske ocene Evropskemu parlamentu in Svetu predloži poročilo o splošni oceni vpliva pravil o izdajanju računov, ki veljajo 1. januarja 2013, zlasti na obseg dejanskega zmanjšanja upravnega bremena za podjetja. Komisija je v tem okviru ocenila pravila o izdajanju računov.

Oceno je podprla neodvisna študija, ki jo je vodila svetovalna skupina Economisti Associati, končno poročilo pa je bilo objavljeno februarja 2019.

V oceni so bila ocenjena pravila o izdajanju računov iz Direktive Sveta 2010/45/EU (druga direktiva o izdajanju računov) in zlasti, ali so prispevala k štirim splošnim ciljem, ki so bili prvotno določeni, in sicer: i) zmanjšanju upravnega bremena za podjetja ii) zmanjšanju goljufij na področju DDV/vpliva na dejavnosti nadzora, iii) pravilnemu delovanju notranjega trga in iv) spodbujanju MSP.

Ocena je upoštevala pet meril ocenjevanja iz smernic Komisije za boljše pravno urejanje: ustreznost, uspešnost, učinkovitost, skladnost in dodano vrednost EU.

2.Prenos in izvajanje direktive

Da bi določil izhodišče za ocenjevanje, je svetovalec analiziral, kako so države članice prenesle in izvedle drugo direktivo o izdajanju računov. Ta analiza se je osredotočila na to, ali so države članice pravilno prenesle direktivo, in ocenila, v kolikšni meri se je zaradi nje spremenil nacionalni pravni okvir. Zaradi jasnosti je spodnji povzetek analize razdeljen na tri tematska področja.

2.1.Izdajanje e-računov

Z Direktivo so bile uvedene tri glavne spremembe pravnega okvira EU za elektronske račune (v nadaljnjem besedilu: e-računi): (i) nova opredelitev e-računa; (ii) načelo tehnološke nevtralnosti; in (iii) načelo enake obravnave računov na papirju in elektronskih računov. Spremembe so bile uvedene enakomerno po vsej EU. Tudi kadar se nacionalne določbe nekoliko razlikujejo od besedila direktive, se zdi, da nepravilnih prenosov ni.

Zlasti v zvezi z opredelitvijo e-računa je velika večina držav članic (24) v svojo nacionalno zakonodajo vključila opredelitev e-računa, ki je podobna tisti iz direktive. V štirih državah članicah opredelitev ni bila uvedena ali je nekoliko drugačna od opredelitve iz direktive o DDV. Kar zadeva načelo tehnološke nevtralnosti, je bila ta direktiva prenesena enotno, nobena država članica pa tudi ne zahteva uporabe določene tehnologije za izdajanje e-računov. Čeprav štiri države članice sprejemajo le rešitve za izdajanje e-računov, ki so izrecno navedene v nacionalni zakonodaji, so predvidene možnosti opredeljene dovolj široko, da se davkoplačevalcem zagotovi svobodna izbira. Da se zagotovi načelo enakega obravnavanja, so bile v vseh državah članicah odpravljene zakonodajne zahteve v zvezi z e-računi, ki presegajo zahteve, ki veljajo za račune na papirju.

2.2.Izdajanje računov in njihova vsebina

Druga direktiva o izdajanju računov je uvedla številne spremembe na področju izdajanja računov in njihove vsebine. Spremenila je tri posebne ureditve izdajanja računov: samofakturiranje, poenostavljene račune in skupne račune. Uvedla je tudi spremembe zahtev glede izdajanja računov, ki se uporabljajo za čezmejne transakcije, da bi se zmanjšala bremena in povečalo usklajevanje. Glavne spremembe se nanašajo na veljavne predpise o izdajanju računov, čas izdaje računov in vsebino čezmejnih računov.

Direktiva na splošno kaže zelo dobro raven prenosa. Vse obvezne zahteve iz druge direktive o izdajanju računov so bile prenesene v nacionalne zakonodaje. Poleg tega so države članice v nacionalne zakonodaje uvedle spremembe, ki so bile za države članice neobvezne. Države članice so uvedle še nekatere druge spremembe zaradi dodatnih poenostavitev, čeprav jih direktiva dejansko ne predvideva, vendar ni v nasprotju z njimi.

Treba je omeniti, da je bila nacionalna zakonodaja nekaterih držav članic v zvezi z izdajanjem računov in njihovo vsebino že v skladu z drugo direktivo o izdajanju računov. Zato je obseg sprememb odvisen od tega, kako je bila oblikovana prejšnja nacionalna zakonodaja. Direktiva je tako imela neenakomeren vpliv na različne nacionalne pravne okvire. Zato so bile te določbe za namene ocene prednostno razvrščene glede na obseg pravne spremembe (tj. število držav članic, v katerih so povzročile spremembo nacionalnega pravnega okvira) in glede na mnenje strokovnjakov s področja DDV o tem, ali so vplivale na ravnanje podjetij. Ta prednostna razvrstitev je pokazala, da so se spremembe v zvezi z veljavno pristojnostjo (člen 219a direktive o DDV), poenostavljenimi računi (členi 220a, 226b, 238 direktive o DDV), roki izdajanja računov (člen 222 direktive o DDV) in samofakturiranjem (člen 224 direktive o DDV) obravnavale kot bistvene, druge spremembe, ki jih je uvedla druga direktiva o izdajanju računov, pa so bile obravnavane kot manjše.

2.3.Druga pravila o izdajanju računov

Druga direktiva o izdajanju računov je uvedla eno posebno spremembo, ki zadeva MSP, tako imenovano kombinirano ureditev na podlagi plačane realizacije („cash accounting“) za določena mikropodjetja. Analiza prenosa določbe o ureditvi na podlagi plačane realizacije ne kaže razlik med pravili EU in nacionalnimi pravnimi okviri. Druge spremembe se nanašajo na pravila obveznosti obračuna DDV za dobavo in nakup blaga znotraj Skupnosti, njihov prenos pa je s tega vidika privedel do usklajenega pristopa v državah članicah.

3.Glavni učinki druge direktive o izdajanju računov