Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o ukrepih za evropski enotni trg elektronskih komunikacij in doseganje povezane celine ter spremembi direktiv 2002/20/ES, 2002/21/ES in 2002/22/ES ter uredb (ES) št. 1211/2009 in (EU) št. 531/2012 /* COM/2013/0627 final - 2013/0309 (COD) */





OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1. OZADJE PREDLOGA 1.1. Cilji predloga Da bi Evropa ponovno postala konkurenčna ter ustvarjala inovacije in delovna mesta, mora izkoristiti nove vire za rast. Svetovno gospodarstvo se razvija v smeri internetnega gospodarstva, zato morajo biti IKT v celoti priznane kot vir pametne, trajnostne in vključujoče rasti. Evropa si ne more privoščiti, da se odreče koristim povezanih tehnologij, ki so v preteklih letih v vseh sektorjih prispevale 50 % k rasti produktivnosti in tako za vsaki dve izgubljeni delovni mesti ustvarili pet novih ter so gonilo za nove inovativne storitve, ki lahko hitro prerastejo na svetovno raven, če imajo možnosti za rast. Če odpravimo ovire za rast, ki izvirajo iz sedanje razdrobljenosti, je to ključ, da Evropa iz krize izide močnejša. To stališče je bilo v celoti sprejeto na pomladanskem zasedanju Evropskega sveta 2013, v zaključkih zasedanja pa je bila Komisija pozvana, da do oktobra 2013 pripravi poročilo o preostalih ovirah za dokončno vzpostavitev popolnoma delujočega enotnega digitalnega trga in predloži konkretne ukrepe za čim prejšnjo vzpostavitev enotnega trga informacijskih in telekomunikacijskih tehnologij. Splošni cilj predloga je razvoj v smeri enotnega trga elektronskih komunikacijskih storitev, na katerem: - imajo državljani in podjetja dostop do elektronskih komunikacijskih storitev povsod v Uniji, ne glede na to, kje se zagotavljajo, brez čezmejnih omejitev ali neupravičenih dodatnih stroškov; - delujejo podjetja, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, ne glede na njihov sedež ali geografski položaj njihovih strank v EU. Po več kot desetletju zakonodajnih posegov Unije za liberalizacijo in integracijo teh trgov je ta visoko zastavljeni cilj pomemben že sam po sebi. Resni in odločni ukrepi za njegovo dosego, kot so predstavljeni v tem predlogu, so še toliko bolj nujni, saj bodo nekateri od njih potrebovali več časa, da po sprejetju pričnejo v celoti prinašati rezultate. Enotni trg elektronskih komunikacij bi spodbudil konkurenco, investicije in inovacije v omrežja in storitve, saj bo pospeševal integracijo trgov in čezmejne investicije v omrežja ter zagotavljanje storitev. Posamezni predlagani ukrepi bi morali voditi k večji konkurenci pri kakovosti infrastruktur in cen, intenzivnejšemu inoviranju in diferenciaciji, med drugim tudi na področju poslovnih modelov, ter enostavnejšemu načrtovanju komercialnih in tehničnih dejavnikov investicijskih odločitev v zvezi z vstopom na trg brezžičnih ali žičnih komunikacij ali njegovim širjenjem. Na ta način bo ustvarjena podlaga za druge ukrepe za spodbujanje visoko zastavljenih širokopasovnih ciljev, ki jih določa Evropska digitalna agenda, in za vzpostavitev pravega enotnega digitalnega trga, na katerem je zagotovljen prost pretok vsebin, aplikacij in drugih digitalnih storitev. Višja raven infrastrukturne konkurence in večja integracija po vsej Uniji bi morali voditi k odpravi nekaterih ozkih grl ter posledično ex ante regulaciji trgov elektronskih komunikacij, s čimer bi ta sektor sčasoma postal podoben drugim sektorjem, v katerih veljajo horizontalna regulacija in pravila o konkurenci. Vedno večja razpoložljivost digitalne infrastrukture in storitev bi posledično povečala možnost izbire za potrošnike in kakovost storitev, prispevala k ozemeljski in družbeni koheziji ter olajšala mobilnost po vsej EU, medtem ko bi za digitalno ekonomijo na splošno bolje delujoč sektor elektronskih komunikacij v EU moral voditi k večji izbiri in kakovosti poslovnih vložkov, kar bi omogočilo rast produktivnosti s pomočjo IKT in posodobljenih javnih storitev. Končni cilj je okrepiti evropsko konkurenčnost v svetu, čigar delovanje in rast sta vse bolj odvisna od digitalne ekonomije. Izzivi pri integraciji enotnega trga obsegajo: prvič, odpravo nepotrebnih ovir v odobritvenem režimu in pravilih o zagotavljanju storitev, da je odobritev, pridobljena v eni državi članici, veljavna v vseh državah članicah in da operaterji lahko zagotavljajo storitve na podlagi skladne ter stabilne uporabe regulativnih obveznosti. Drugič, zagotoviti je treba večjo usklajenost pri dostopu do osnovnih vložkov, in sicer tako, da se mobilnim operaterjem zagotovijo predvidljivi pogoji za dodelitve in usklajeni časovni okviri za dostop do spektra za brezžične širokopasovne povezave po vsej EU ter uskladijo načini za dostop do fiksnih evropskih omrežij, da lahko ponudniki storitev enostavneje ponujajo storitve na enotnem trgu. Tretjič, zagotoviti je treba visoko skupno raven varstva potrošnikov v Uniji, za kar je treba določiti enotne komercialne pogoje, vključno z ukrepi za postopno odpravo dodatnih stroškov gostovanja in zaščito dostopa do odprtega interneta. To so jasni izzivi, za katere ta predlog predstavlja jasne rešitve, vsi so bistveni za sprejemanje poslovnih in investicijskih odločitev v tem sektorju ter koristi potrošnikov, vse pa je treba obravnavati skupaj, da se sprosti enotni trg. Ti izzivi obstajajo vzporedno s širšimi izzivi gradnje enotnega digitalnega trga, kot so npr. pravila, ki se nanašajo na internetne vsebine. Da bi Evropejci lahko koristili nove inovativne visokokakovostne storitve, je treba pospešiti investicije v infrastrukturo naslednje generacije. Ustrezno regulativno okolje je ključno za dinamičen in konkurenčen trg. Za tiste, ki so pripravljeni investirati, mora zagotoviti pravilno razmerje med tveganjem in dobičkom. Lahko odpravi tudi razdrobljenost v zagotavljanju storitev, zato da so njihove koristi na voljo vsem sektorjem in uporabnikom po vsej EU. Da se ti cilji podprejo, bo Komisija skupaj s tem predlogom sprejela priporočilo o doslednih in nediskriminacijskih obveznostih ter metodologijah za zaračunavanje stroškov, zato da se spodbudi konkurenca in izboljša okolje za investicije v širokopasovne komunikacije[1]. To priporočilo bo spodbujalo konkurenco in investicije v visokohitrostna omrežja tako, da bo zagotavljalo dolgoročno stabilnost cen za dostop do bakrenih omrežij, omogočalo enakopraven dostop do omrežij prvotnih operaterjev, s čimer se zagotovijo enaki konkurenčni pogoji, ter določilo pogoje, pod katerimi uravnavanje cen dostopa do omrežij naslednje generacije ni več potrebno, zato da bi investitorji v takšna omrežja imeli več manevrskega prostora pri oblikovanju primernih cenovnih strategij, da si zagotovijo donose ob konkurenčnih infrastrukturah, kot so regulirana bakrena in kabelska omrežja in na nekaterih območjih vse bolj pogosto tudi mobilna omrežja 4. generacije. Na ta predlog je treba gledati tudi z vidika drugih nedavnih ali prihajajočih pobud na tem področju. Predlog temelji na in nadgrajuje glavne direktive iz leta 2002, ki urejajo zagotavljanje elektronskih komunikacij, spremenjene leta 2009, saj uvaja neposredno veljavne zakonodajne določbe, ki se uporabljajo skupaj z določbami direktiv npr. na področju odobritve, dodelitve spektra in dostopa do omrežij. Predlog je sprejet na podlagi Komisijinega predloga Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o ukrepih za znižanje stroškov za gradnjo visokohitrostnih elektronskih komunikacijskih omrežij[2], v katerem je že bil uporabljen pristop obravnave več elementov regulativnih stroškov v različnih fazah postopka investiranja v omrežja v enem instrumentu, kar skupaj omogoča znižanje stroškov graditve širokopasovnih povezav do 30 %. Ta predlog je tudi sprejet ob zavedanju, da bo priporočilo Komisije o upoštevnih trgih[3] pregledano leta 2014 in da pripravljalno delo dobro napreduje; hitro sprejetje in izvajanje tega predloga bi omogočilo zmanjšanje števila ali obsega trgov, za katere velja ex ante regulacija kot del predvidene analize razvoja konkurence na enotnem trgu. 1.2. Splošno ozadje V današnjem svetu je veliko novih digitalnih storitev in aplikacij danih na internet na enotnem trgu EU. Današnje priložnosti za inovacijo in rast so pogosto digitalne v dejansko vseh gospodarskih sektorjih, od avtomobilskega sektorja (povezani avtomobili) do energije (pametna omrežja), od javne uprave (e-uprava) do splošnih storitev (e-zdravje). Za vodenje katerega koli podjetja, od malih zagonskih podjetij do velikih družb, je potreben dostop do najsodobnejših storitev in infrastrukture. Ta celotni ekosistem je odvisen od povezav, ki jih zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja. Evropa je danes razdrobljena na 28 ločenih nacionalnih komunikacijskih trgov, pri čemer na vsakem nastopa omejeno število akterjev. Posledično več kot 200 operaterjev deluje na trgu s 510 milijoni potrošnikov, pri čemer noben operater ni prisoten v več kot polovici držav članic, večina dejansko v precej manj državah članicah. Pravila EU o npr. odobritvah, pogojih reguliranja, dodelitvi spektra in varstvu potrošnikov se izvajajo na različne načine. Takšen kolaž ustvarja vstopne ovire in viša stroške operaterjev, ki želijo zagotavljati čezmejne storitve, ter tako preprečuje njihovo širitev. To je v izrazitem nasprotju z ZDA in Kitajsko, ki imajo enoten trg s 330 oziroma 1400 milijoni potrošnikov, na katerem deluje od štiri do pet velikih operaterjev, z eno zakonodajo, enim sistem podeljevanja licenc in eno spektrsko politiko. Ekonomija obsega in nove priložnosti za rast lahko izboljšajo donosnost investicij v visokohitrostna omrežja ter hkrati spodbujajo konkurenco in globalno konkurenčnost. Toda operaterji znotraj EU od njih nimajo toliko koristi, kot bi jih lahko imeli. V drugih delih sveta so prisotna znatna prizadevanja in investicije na področju digitalne tehnologije; te investicije prinašajo koristi tako investitorjem kot potrošnikom, toda v Evropi takšna posodobitev ne poteka dovolj hitro. Poleg tega imajo potrošniki zaradi razdrobljenih nacionalnih trgov manjšo izbiro, manj inovativne in kakovostne storitve ter še vedno plačujejo visoke cene za čezmejne klice ali „gostovanje“ znotraj EU. To pomeni, da ne morejo v celoti izkoristiti potenciala digitalnih storitev, ki je na voljo danes. Posledično Evropa izgublja pomemben potencialen vir rasti. V svetu, v katerem so prisotne IKT, razdrobljen trg elektronskih komunikacij spodkopava učinkovitost in produktivnost celotnega gospodarstva. Neizkoriščen potencial evropskega enotnega trga elektronskih komunikacij je ocenjen na 0,9 % BDP ali 110 milijard EUR letno.[4] Samo koristi enotnega trga poslovnih komunikacijskih storitev znašajo skoraj 90 milijard EUR letno.[5] Stabilen telekomunikacijski trg podpira širšo digitalno ekonomijo, katere dinamika se odraža v njeni trajni rasti zaposlovanja. Dejstvo, da je v EU zaposlenih več kot 4 milijone strokovnjakov IKT, to število pa narašča kljub recesiji, nam pomaga ustvariti podobo o obsegu in robustnosti navedene širše ekonomije. S širšega gospodarskega vidika bi lahko rastoče investicije v IKT, boljše e-spretnosti delovne sile in posodobljeni pogoji za internetno gospodarstvo povečali GDP za dodatnih 5 % do leta 2020[6] in ustvarili 3,8 milijonov delovnih mest.[7] Tržne ovire za elektronske komunikacije manjšajo koristi vseevropskih storitev, ki so: boljša kakovost, ekonomija obsega, višje investicije, višja učinkovitost in večja pogajalska moč. To negativno vpliva na širši digitalni ekosistem, vključno s proizvajalci opreme v EU, ponudniki vsebin in aplikacij, od zagonskih podjetij do vlad. Vpliva tudi na gospodarske sektorje, kot so bančništvo, avtomobilska industrija, logistika, maloprodaja, zdravje, energija ali promet, ki se zanašajo na povezave za izboljšanje produktivnosti, npr. z računalništvom v oblaku, povezanimi objekti in integriranimi storitvami. 1.3. Politično ozadje Evropska digitalna agenda, vodilna pobuda strategije Evropa 2020, je že opozorila na to ključno vlogo IKT in omrežnih povezav. Vsebuje mnoge pobude za spodbujanje investicij, okrepitev konkurence in znižanje stroškov graditve visokohitrostnih omrežij, da se zagotovi, da imajo vsi Evropejci dostop do hitrih širokopasovnih povezav. Komisija je za obravnavo zaposlitvenega potenciala v tem sektorju prav tako začela veliko koalicijo za digitalna delovna mesta. Komisija tudi izvaja pobude za zagotovitev „enotnega digitalnega trga“ in spodbujanje internetnih vsebin, vključno z e-trgovino in e-upravo. Predlagala je tudi prenovljeno uredbo EU o varstvu podatkov, da zaščiti zasebnost državljanov in hkrati spodbudi inovacije ter poslovanje na enotnem trgu, ter strategijo za spodbujanje kibernetske varnosti ter obrambo kritičnih infrastruktur in omrežij EU, vključno s predlogom direktive o varnosti omrežij in informacij[8], ki predstavlja pomembno podporo za krepitev zaupanja državljanov in potrošnikov v spletno okolje. Razvoj v smeri enotnega trga elektronskih komunikacij bi podprl ekosistem enotnega digitalnega trga. Takšen trg ne bi obsegal samo sodobne infrastrukture, ampak tudi inovativne in varne digitalne storitve. Evropski svet je spomladi 2013 to potrdil in poudaril pomen enotnega digitalnega trga za rast ter Komisijo pozval, da (do oktobrskega zasedanja Evropskega sveta) predloži konkretne ukrepe za čim prejšnjo vzpostavitev enotnega trga IKT. Ta predlog skupaj s priporočilom Komisije o doslednih nediskriminacijskih obveznostih in metodologijah za zaračunavanje stroškov za spodbujanje konkurence ter izboljšanje okolja za investicije v širokopasovne povezave predstavlja nabor uravnoteženih ukrepov, usmerjenih v razvoj enotnega trga telekomunikacij in spodbujanje investicij. 2. REZULTATI POSVETOVANJ Z ZAINTERESIRANIMI STRANMI IN OCENA UČINKA 2.1. Stališča deležnikov Ker je Evropski svet v sklepih pomladanskega zasedanja izrazil potrebo po konkretnih predlogih, ki jih je treba predložiti pred oktobrskim zasedanjem, je bilo treba javna posvetovanja opraviti znotraj tega zahtevnega časovnega okvira. Poleg posebnih formalnih posvetovanj in organiziranih dogodkov se je Komisija obširno posvetovala s številnimi organizacijami deležnikov, da bi ocenila, kakšno je splošno stanje na trgu elektronskih komunikacij in kako vzpostaviti enotni trg. Srečala se je z deležniki, ki zastopajo vse gospodarske segmente, potrošniške organizacije, civilno družbo, nacionalne regulatorje in vlade ter prejela njihova mnenja. Poleg tega je organizirala več dogodkov, ki so se jih udeležili deležniki iz vseh segmentov, potrošnikov in civilne družbe[9]. Ta posvetovanja so pokazala, da se velika večina deležnikov strinja s Komisijino analizo problema in priznava potrebo po hitrem ukrepanju. Razprave so potekale tudi v Evropskem parlamentu in na Svetu Evropske unije (Svet PTE). Na Svetu se je večina predstavnikov strinjala z analizo problema in potrebo po ukrepih za razvoj v smeri enotnega trga, da se varujeta ali izboljšata konkurenca ter izbira za potrošnike, obravnava nevtralnost omrežja in gostovanja ter izogne razsodništvu regulativnih organov ter hkrati zagotovi večja regulativna doslednost, vključno z upravljanjem spektra in hkratnim izogibanjem pretirane centralizacije pristojnosti. Razprave v Evropskem parlamentu so pokazale močno podporo Komisijinim predlogom in zlasti izpostavile nujnost po odpravi gostovanja na enotnem trgu elektronskih komunikacij in uvedbi visoke ravni varstva potrošnikov ter jasnih pravil o nevtralnosti omrežja. 2.2. Strokovno znanje in izkušnje Leta 2012 je bila zaključena pomembna študija o „Korakih k pravemu notranjemu trgu e-komunikacij“, znana tudi kot „stroški ne-Evrope na področju telekomunikacij“.[10] Študija je ocenila stanje enotnega evropskega trga elektronskih komunikacij in gospodarski potencial enotnega trga. Komisija je uporabila tudi druge vire, kot je letni kazalnik napredka digitalne agende in gospodarske študije, ki jih je opravil GD ECFIN, npr. o razdrobljenosti telekomunikacijskega trga v Evropi.[11] Posvetovalni mehanizem EU znotraj regulativnega okvira je prikazal tudi nedosledne prakse nacionalnih regulativnih organov pri reguliranju zadevnih trgov. Nadalje je v zvezi s programom za politiko radiofrekvenčnega spektra Komisija zaznala znatno pomanjkanje skladnosti med državami članicami pri odobritvah in odprtju spektrskih pasov za tehnološko nevtralno uporabo, zlasti glede pripadajočih pogojev in časovnega okvira. 2.3. Ocena učinka predlagane uredbe V skladu s politiko „boljše regulacije“ so službe Komisije pripravile oceno učinka drugih možnosti politike. Glavni vzroki za razdrobljenost regulacije izvirajo iz glavnih sektorskih zahtev za zagotavljanje elektronskih komunikacij, ki so podvržene evropski zakonodaji (odobritve, dostop do fiksnih in brezžičnih omrežij, skladnost s pravili za zaščito končnih uporabnikov). Vsi ti elementi, čeprav imajo zelo izrazite lastnosti in bodo rešitve za razdrobljenost neizogibno zelo različne, so bistveni, če želimo odpraviti glavne ovire za integrirano zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev v Uniji. Zlasti je bila ocena rešitev razdeljena glede na a) ovire zaradi nacionalnih odobritvenih režimov, povezanih z neskladnostjo regulativnih pristopov nacionalnih regulativnih organov; b) pomanjkanje usklajevanja pri dodeljevanju spektrov in pogojih ter regulativno negotovost pri razpoložljivosti frekvenc; c) pomanjkanje veleprodajnih izdelkov, ki v okviru tržnih ukrepov ali vzajemnih pogajanj ob stabilni ravni interoperabilnosti storitev omogočajo zagotavljanje storitev z uporabo omrežja drugega operaterja; d) razdrobljenost pravil o varstvu potrošnikov, kar vodi do neenakih ravni varstva potrošnikov in različnih tržnih pogojev, vključno z visokimi stroški gostovanja in mednarodnih klicev ter blokiranjem in zaviranjem storitev. Za odpravo teh vzrokov razdrobljenosti so bile za nadaljnjo analizo izbrane tri možnosti politike. Prva možnost temelji na regulativnem okviru za elektronske komunikacije. Druga možnost obsega en sam zakonodajni instrument (uredbo), ki regulativni okvir prilagaja le v delih, potrebnih za enotni evropski trg elektronskih komunikacij na podlagi izboljšanega usklajevanja v EU. Tretja možnost obsega bistvo druge možnosti, vendar nadomešča sedanjo upravljavsko strukturo z enim samim regulatorjem EU, da se doseže popolna regulativna uskladitev. Vsaka možnost politike je bila ocenjena z vidika uspešnosti pri doseganju ciljev politike, in sicer z osredotočanjem na stroške ter koristi za povpraševanje in ponudbo, vključno z učinkom na strukturo sektorja elektronskih komunikacij v EU, gospodarstvo, delovna mesta, dodano vrednost za potrošnike in okolje. Ocena učinka vodi k sklepu, da je druga možnost najprimernejša. Cilj enotne evropske odobritve je zmanjšanje upravnih ovir za evropske operaterje, zagotovila pa bi tudi skladnost pri njihovi regulativni obravnavi. Usklajena uporaba radiofrekvenčnega spektra na enotnem trgu bo zagotovila hkratno razpoložljivost spektrskih vložkov in uporabo doslednih pogojev za njegove uporabe po vsej Evropi, s čimer se zagotovi učinkovita uporaba spektra. Istočasno bi to podprlo predvidljivo investicijsko okolje za visokohitrostna omrežja, vključno z njihovim širokim ozemeljskim kritjem, kar je tudi v dolgoročnem interesu končnih uporabnikov. Razpoložljivost standardiziranih veleprodajnih produktov za dostop na ravni EU kot potencialen ukrep za znatno tržno moč bo operaterjem fiksnih omrežij omogočila, da povezljivostne storitve z visoko kakovostjo storitve svojim strankam ponudijo po vsej Uniji. Takšna razpoložljivost bo po pričakovanjih imela pozitiven učinek na investicije, zlasti preko meja držav članic, kar bo podjetjem olajšalo vstop na nove trge, da sledijo povpraševanju strank, in sicer z visokokakovostnimi dostopovnimi izdelki, s čimer se bo okrepila konkurenca, operaterji pa bodo morali ponudbo izboljšati z investiranjem v infrastrukturo in storitve. Skupna pravila o kakovosti storitev bodo zagotovila svoboden dostop uporabnikov do storitev in aplikacij po njihovi izbiri ter na osnovi jasnih pogodbenih pogojev po vsej Uniji, brez da bi bil njihov internetni dostop neupravičeno oviran ali blokiran. Istočasno bodo zagotovila možnost nakupa specializiranih storitev za zagotavljanje posebnih vsebin, aplikacij in storitev z izboljšano kakovostjo storitev. Okrepljena preglednost in pogodbene pravice bi zadovoljile interese potrošnikov za visokokakovostne in zanesljive storitve ter bodo okrepile konkurenčno dinamiko trga. Cilj ukrepov proti neupravičenim cenovnim razlikam med domačimi klici in klici med državami članicami ter ukrepov, ki olajšujejo zagotavljanje ponudb „gostovanje kot doma“ s sporazumi o gostovanju, je odprava neupravičenih dodatnih stroškov za elektronske komunikacijske storitve v čezmejni ponudbi. Ta možnost bi izboljšala zakonodajno predvidljivost in preglednost na najbolj učinkovit in hiter način. Zlasti bi večja tekmovalnost med trgi, bolj poenoteni pogoji poslovanja (dostop do vložkov, pravila o potrošnikih) in prenos koristi iz ekonomije obsega zaradi elastičnosti potrošniških cen morali voditi k večji konvergenci. Večji konkurenčni pritisk, ki poleg prednosti iz večjega obsega poslovanja ustvarja spodbude za diferenciacijo, boljša regulativna predvidljivost in izboljšano okolje za masovno distribucijo inovativnih storitev bi morali pravočasno izboljšati investicijsko okolje. Medtem ko se za te ukrepe pričakuje, da bodo imeli pozitiven učinek na ustvarjanje delovnih mest, je na tej stopnji težko natančno oceniti učinke na družbo in zaposlovanje. Komisija bo pri spremljanju in ocenjevanju zakonodaje na ta vidik še posebej pozorna. V primerjavi z najprimernejšo možnostjo bi ob prej omenjenem potencialnem povečanju BDP do 3,7 % v obdobju 2015–2020 pod možnostma 1 (uporaba obstoječega okvira) in 3 (popolna sprememba regulativnega okvira za vseevropske storitve) bilo potrebnih še tri do pet dodatnih let za dosego želenega rezultata. Ta možnost potrebuje tudi najmanj časa, da ustvari učinke in doseže vse posamezne cilje ter tako ustvari največje možne gospodarske in družbene koristi izmed vseh možnosti. Odbor za oceno učinka je mnenje o osnutku ocene učinka predstavil 6. septembra 2013. Poročilo in pripadajoči povzetek sta objavljena skupaj s predlogom. 3. PRAVNI ELEMENTI PREDLOGA 3.1 Pravna podlaga Predlog temelji na členu 114 Pogodbe o delovanju Evropske unije, saj je povezan z notranjim trgom elektronskih komunikacij in njegovim delovanjem. 3.2 Subsidiarnost S sedanjim regulativnim okvirom cilja – vzpostavitve enotnega trga elektronskih komunikacij ni bilo mogoče doseči. Razlike v nacionalnih predpisih, ne glede na združljivost z obstoječim regulativnim okvirom EU, kljub temu ustvarjajo ovire za čezmejno poslovanje in pridobivanje storitev ter tako omejujejo svobodo ponujanja elektronskih komunikacij, ki jo zagotavlja zakonodaja EU. To neposredno učinkuje na delovanje notranjega trga. Države članice nimajo pristojnosti in spodbude, da bi spreminjale sedanje regulativno okolje. Da bi odpravili temeljne vzroke problema, so potrebni ukrepi na ravni EU. Prvič, sedanja razdrobljenost, ki jo povzroča nacionalna razsežnost splošnih odobritvenih sistemov, bi se odpravila z uvedbo enotne odobritve EU. Mehanizem enotne odobritve EU bi, vezan na nacionalni nadzor umika in/ali začasnega preklica takega pooblastila, olajšal registracijo operaterjev v EU in usklajevanje najresnejših izvršilnih ukrepov, ki veljajo zanje. Z dodelitvijo pooblastila Komisiji, da od nacionalnih regulatorjev zahteva umik predlaganih ukrepov, ki bi bili nezdružljivi z zakonodajo EU, predlog zagotavlja takim družbam večjo regulativno doslednost in predvidljivost. Predlog bi zagotovil veliko več konvergence pri predpisanih pogojih za dostop do fiksnih in brezžičnih vložkov, ki omogočajo zagotavljanje vseevropskih storitev. Popolna harmonizacija pravic končnih uporabnikov zagotavlja državljanom in ponudnikom po vsej EU podobne pravice in obveznosti, zlasti možnost trženja in pridobivanja storitev v tujini pod enakimi pogoji. Načelo subsidiarnosti je upoštevano, saj bo posredovanje EU omejeno na obseg, ki je potreben za odpravo navedenih ovir na notranjem trgu. Prvič, enotna odobritev EU je na voljo operaterjem, ki nameravajo opravljati dejavnosti v vseevropskih razsežnostih, regulativne obveznosti, ki so povezane z lokacijo omrežja ali krajem opravljanja storitev, pa bo določil nacionalni regulativni organ zadevne države članice. Prihodki, zbrani s pristojbinami za dodelitev spektra bodo še naprej ostajali v zadevni državi članici, medtem ko podrobnejša regulativna načela o uporabi spektra, ki bodo dopolnjevala cilje na visoki ravni, vključene v regulativni okvir EU državam članicam še vedno dopuščajo veliko možnosti, da uredijo podrobnosti po lastni presoji. Tudi postopek uradnega sporočanja spektra Komisiji temelji na preverjanju pravne združljivosti in ne na prenosu pravice do presoje Komisije na države članice ter je predmet nadaljnjih zaščitnih ukrepov, kot je na primer postopek pregleda v okviru komitologije. Razširitev ugodnosti splošne odobritve na uporabo maloobmočnih brezžičnih dostopovnih točk je omejena na nemotečo uporabo pri majhni moči, ki je strogo določena v izvedbenih ukrepih. Končno je uvedba evropskih izdelkov virtualnega dostopa še vedno v pristojnosti nacionalnega regulativnega organa države članice, v kateri je omrežje, in sicer na podlagi analize trga, ki temelji na obstoječem okviru; hkrati se za harmonizacijo izdelkov virtualnega dostopa uporablja isti mehanizem kot za veleprodajne izdelke fizičnega dostopa, ki so bili predvideni že v obstoječem okviru. 3.3 Sorazmernost Ukrepanje EU je omejeno na tisto, kar je potrebno za doseganje opredeljenih ciljev. Ukrepi bodo usmerjeni v odpravo očitnih ozkih grl na enotnem trgu in obstoječi regulativni okvir spreminjajo samo tam, kjer je to potrebno za vzpostavitev pogojev za razvoj novih čezmejnih trgov elektronskih komunikacij na ravni EU. S tem bo omogočeno, da bo dosežen dvojni cilj enotnega trga: prosto zagotavljanje in prosta uporaba elektronskih komunikacijskih storitev. Sočasno se obstoječi regulativni okvir v veliki meri ohrani, npr. tudi kako nacionalni regulativni organi nadzorujejo trg, s čimer se izogne motenju poslovanja tistih ponudnikov, ki bi se odločili za ohranitev dejavnosti na nacionalni (ali podnacionalni) ravni. Poleg tega bi moral razvoj novih čezmejnih trgov potekati po načelu „boljše pravne ureditve“, tj. s postopnim zmanjšanjem regulativnega pritiska, če se izkaže, da so trgi konkurenčni v smislu večje evropske povezanosti, vendar v skladu z nadzornimi pristojnostmi nacionalnih regulativnih organov in ob naknadnem nadzoru konkurence. To je koristno zato, ker bi nacionalni regulativni organi lahko tudi najbolje upoštevali nacionalne posebnosti pri (i) urejanju dostopa do fizične infrastrukture, ki je po svoji naravi še vedno geografsko omejena na nacionalno ali regionalno raven; in (ii) obravnavi vprašanj potrošnikov na nacionalni ravni (zlasti v njihovem jeziku). Tako ti predlagani ukrepi ne bodo vključevali večjih sprememb upravljanja ali prerazporedili pristojnosti na evropsko raven, na primer z uvajanjem regulativnega organa na ravni EU ali izdajanjem vseevropskih licenc za spekter. Te rešitve bodo ustreznim deležnikom omogočile, da bodo izkoristili sinergije velikega enotnega trga ter pravočasno in učinkovito zmanjšali neučinkovitosti v poslovanju in naložbah. Tistim operaterjem, ki se odločijo za opravljanje storitev v eni sami državi članici, predlog hkrati zagotavlja neprekinjeno veljavnost sedanjih pravil, hkrati pa jim omogoča koristi zaradi boljših in jasnejših pravil o pravicah končnih uporabnikov ter bolj predvidljivo okolje za dostop do spektrskih vložkov in visokokakovostnih fiksnih omrežnih dostopovnih izdelkov. 3.4 Temeljne pravice Analiziran je bil učinek predloga na temeljne pravice, kot so svoboda izražanja in obveščanja, svoboda gospodarske pobude, nediskriminacija, varstvo potrošnikov in varstvo osebnih podatkov. Uredba bo zlasti zagotovila dostop do odprtega interneta; določa visok standard za popolnoma harmonizirane pravice končnih uporabnikov, povečuje podjetniško svobodo v evropskem merilu in bi morala sčasoma povzročiti zmanjšanje posebne sektorske ureditve. 3.5 Izbira instrumenta Komisija predlaga uredbo, saj ta zagotavlja odpravo ovir na enotnem trgu z dopolnitvijo obstoječega regulativnega okvira za elektronske komunikacije. Vključuje posebne pravice in obveznosti za ponudnike in končne uporabnike, ki se uporabljajo neposredno; vključuje tudi usklajevalne mehanizme v zvezi z nekaterimi vložki na evropski ravni, da se olajša zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev v tujini. Uredba je na primer pomembna na področjih, kot sta odprti internet in upravljanje prometa, pri katerih je resnično potreben skupni pristop, da bi že na samem začetku preprečili sedanje težnje k različnim rešitvam in omogočili tako celostno upravljanje omrežja kot tudi razvoj spletnih vsebin, aplikacij in storitev, ki bi bile lahko na voljo na enak način po vsej Uniji. 3.6. Zgradba predloga in glavne pravice ter obveznosti Splošne določbe (člena 1 in 2 poglavja I) Poglavje 1 vsebuje splošne določbe, vključno z ustreznimi opredelitvami. Določa regulativna načela, v skladu s katerimi ravnajo zadevni nadzorni organi pri uporabi te uredbe v povezavi z določbami obstoječega okvira. Enotna odobritev EU (členi 3 do 7 poglavja II) Operaterji, ki želijo opravljati storitve v več državah članicah, sedaj potrebujejo odobritev v vsaki izmed njih. Uredba uvaja enotno odobritev EU, ki temelji na enotnem sistemu obveščanja v državi članici glavnega sedeža evropskega ponudnika elektronskih komunikacij (matična država) in določa pogoje, ki veljajo zanjo. Umik in/ali začasni preklic enotne odobritve EU je predmet nadzora v matični državi. Imetniki enotne odobritve EU imajo pravico do enake regulativne obravnave v podobnem položaju v eni ali več državah članicah; novi tržni udeleženci in manjši čezmejni operaterji so oproščeni upravnih pristojbin in prispevkov za financiranje univerzalne storitve v državah članicah, razen v matični državi (države gostiteljice). Imetniki enotne odobritve EU bodo poleg tega zagotavljali storitve po vsej Evropi, ki temeljijo na doslednejši uporabi regulativnih obveznosti. Enotna odobritev EU bo tako zmanjšala nepotrebne upravne ovire in evropskim ponudnikom jamčila doslednejše pravice in obveznosti za poslovanje po vsej EU in doseganje obsega poslovanja. Evropski vložki (poglavje III) Oddelek 1 (členi 8 do 16): Ponudniki mobilnih storitev v Evropi danes pogrešajo potrebno predvidljivost glede razpoložljivosti spektra po vsej EU in se soočajo z različnimi pogoji dodeljevanja. Zato težje dolgoročno načrtujejo, investirajo v tujini in pridobivajo obseg. Tak neenoten položaj pomeni, da proizvajalci naprav svoje izdelke snujejo za druge trge z večjim obsegom in možnostmi za rast. Da bi odpravili te nevzdržne razmere, je treba uskladitev spektrskih vložkov zagotoviti tako, da se: · opredelijo skupna regulativna načela, ki se uporabljajo za države članice pri določanju pogojev za uporabo spektra, ki se uskladi za brezžične širokopasovne komunikacije; · pooblasti Komisijo za sprejemanje izvedbenih aktov, s katerimi uskladi razpoložljivost, časovnico in trajanje pravic do uporabe spektra; · ustanovi mehanizem za posvetovanje, ki Komisiji omogoča, da pregleda osnutek nacionalnih ukrepov za dodeljevanje in uporabo spektra; · poenostavijo pogoji za razširjanje in omogočanje brezžičnega širokopasovnega dostopa z majhno močjo („Wi-Fi“, majhne celice), da se poveča konkurenčnost in zmanjša preobremenjenost omrežja. Oddelek 2 (členi 17 do 20) Usklajen visokokakovostni virtualni dostop do fiksnih omrežij bi olajšal vstop na trg in zagotavljanje čezmejnih storitev za končne uporabnike in podjetja ter pomagal pri spodbujanju konkurence in naložb. Danes so izdelki virtualnega fiksnega dostopa po vsej EU opredeljeni na različne načine. Virtualni dostop do fiksnih omrežij za zagotavljanje čezmejnih storitev se uskladi tako, da se: · Opredelijo skupne značilnosti v EU usklajenih izdelkov za virtualni širokopasovni dostop (virtualna razvezava, IP bitni tok in zaključni segmenti zakupljenih vodov), če so poverjeni operaterjem z znatno tržno močjo. · V skladu s tem morajo nacionalni regulativni organi pri uvajanju regulativnih ukrepov upoštevati uvajanje takih usklajenih dostopovnih izdelkov, pri tem pa primerno pozornost nameniti obstoječi infrastrukturni konkurenci in naložbam ter splošnim zahtevam glede sorazmernosti. Predlog prav tako odraža prakso odločanja v določbi, ki upoštevanje obveznosti nadzora veleprodajnih cen v omrežjih NGA povezuje s konkurenčnimi omejitvami na podlagi alternativne infrastrukture, učinkovitim zagotavljanjem nediskriminacijskega dostopa in ravnijo maloprodajne konkurence v smislu cen, izbire in kakovosti. · Pravica ponudnikov elektronskih komunikacij do ponujanja in dostopa pod razumnimi pogoji do usklajenih povezljivostnih izdelkov z zagotovljeno kakovostjo storitev, kar bo omogočilo nove vrste spletnih storitev. Pravice končnih uporabnikov (členi 21 do 29 poglavja IV) V Evropi se tako ponudniki elektronskih komunikacij kot tudi končni uporabniki srečujejo z neenotnimi pravili o pravicah končnih uporabnikov, kar povzroča neenake ravni zaščite in številne različne predpise, ki jih je treba upoštevati v različnih državah članicah. Ta razdrobljenost je draga za operaterje, nezadovoljiva za končne uporabnike ter navsezadnje ovira zagotavljanje storitev v tujini in negativno vpliva na pripravljenost končnih uporabnikov do njihove uporabe. Da bi se zagotovila primerna raven varstva potrošnikov po vsej EU so bila harmonizirana pravila, ki opredeljujejo pravice končnih uporabnikov, vključno z: – nediskriminacijo med določenimi domačimi storitvami in medevropskimi (mednarodnimi) storitvami znotraj EU (razen če so razlike objektivno upravičene), – obveznim predpogodbenim in pogodbenim obveščanjem, – večjo preglednostjo in ukrepi za preprečevanje neprijetnih presenečenj ob prejemu računa, – pravico do brezplačne prekinitve pogodbe po šestih mesecih (z izjemo preostale vrednosti morebitne subvencionirane opreme ali drugih promocijskih akcij), – obveznostjo ponudnikov, da zagotovijo neovirano povezavo do vseh vsebin, aplikacij ali storitev, do katerih imajo dostop končni uporabniki – imenovano tudi omrežna nevtralnost – ter hkrati urejajo uporabo ukrepov za upravljanje prometa s strani operaterjev glede splošnega internetnega dostopa. Hkrati je pojasnjen pravni okvir za specializirane storitve z večjo kakovostjo. Lažja menjava ponudnika (člen 30 poglavja V) Izboljšana pravila za zamenjavo ponudnika spodbujajo vstop na trg in konkurenco med ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev ter končnim uporabnikom omogočajo lažjo izbiro ponudnika, ki najbolje ustreza njihovim posebnim potrebam. Določena so usklajena načela za postopke zamenjave, kot so stroškovna naravnanost, vodenje postopka s strani sprejemnega ponudnika, samodejna prekinitev pogodbe s prenosnim ponudnikom. Organizacijske in končne določbe (členi 31 do 40 poglavja VI) To poglavje vsebuje naprej splošne določbe o pristojnostih pristojnih nacionalnih organov za sankcioniranje ter pravila o pristojnosti Komisije za sprejemanje delegiranih ali izvedbenih aktov. Določene so tudi spremembe okvirnih direktiv ter uredb o gostovanju in BEREC. V zvezi z vnaprejšnjim urejanjem trga in nadaljnjo pristojnostjo nacionalnih regulativnih organov za svoje (nacionalne) trge, se s spremembami želi zlasti pospešiti večjo skladnost in stabilnost po vsej EU pri ocenjevanju trgov in uvajanju regulativnih obveznosti za imetnike enotne odobritve EU s strani nacionalnih regulativnih organov, da se imetniki enotne odobritve EU ne bi soočali z različnimi obveznostmi za isti tržni neuspeh v vsaki državi članici, v kateri poslujejo. Pri tem določbe določajo pristojnost Komisije, da zahteva umik ukrepov, ki so bili naloženi podjetjem z enotno odobritvijo EU, ter pravno varnost pri merilih za ugotavljanje trgov, za katere veljajo taki vnaprejšnji ukrepi, pri čemer se upoštevajo tudi konkurenčne omejitve enakovrednih storitev, ki jih zagotavljajo ponudniki povrhnjih storitev (storitev OTT). Medtem ko bo uredba o gostovanju III s strukturnimi ukrepi spodbudila večjo konkurenco na trgu, se ne pričakuje, da bi sama po sebi ustvarila razmere, pri katerih bi stranke med potovanjem v tujini brez skrbi posnemale svoje potrošniško vedenje v domači državi članici in tako odpravila dodatne stroške gostovanja po vsej Evropi. Zato se s členom 37 nadgrajuje uredba o gostovanju, saj operaterjem zagotavlja pobude za ponujanje gostovanja po domačih cenah. Predlog uvaja prostovoljen mehanizem za mobilne operaterje, da vstopijo v dvostranske ali večstranske sporazume o gostovanju, ki jim omogočajo, da vključijo veleprodajne stroške gostovanja in do julija 2016 postopno uvedejo storitve gostovanja po domačih cenah, pri tem pa omejijo tveganje cenovne arbitraže. Taki sporazumi o gostovanju kot taki niso novost na trgu. Sporazumi o gostovanju že obstajajo in udeležencem omogočajo (če je to v skladu z zakonodajo o konkurenci) ustvarjanje ekonomij obsega pri zagotavljanju storitev gostovanja na enak način kot med pogodbenimi strankami. Vendar predlog vsebuje zahtevo, da se jih uradno sporoči, da bi se izboljšala preglednost. Namen predlagane prostovoljne ureditve je, da se take legitimne ekonomije obsega razširijo z zagotavljanjem storitev gostovanja po domačih cenah in pod pogoji, ki zagotavljajo, da je gostovanje mogoče po vsej Uniji in da bodo od takih ponudb sčasoma imeli koristi potrošniki po vsej Uniji. Hkrati predlog zagotavlja potrebno ravnovesje, ki operaterjem omogoča, da prilagodijo maloprodajne ponudbe in postopno zagotovijo koristi vsem svojim odjemalcem. Brez dvostranskih in večstranskih sporazumov o gostovanju je nerealno pričakovati, da bi bil operater sam sposoben v predvidenem časovnem okviru zagotoviti gostovanje po vsej Uniji po domačih cenah. Končno, spremembe uredbe BEREC so potrebne, da se organu zagotovi večjo stabilnost in omogoči bolj strateška vloga, zlasti z imenovanjem poklicnega predsednika s triletnim mandatom. 4. PRORAČUNSKE POSLEDICE Predlagana uredba ne vpliva na proračun Unije. Zlasti predlog spremembe Uredbe (ES) št. 1211/2009 ne vpliva na število delovnih mest v kadrovskem načrtu ali na finančni prispevek EU za organ BEREC in je v skladu z vrednostmi iz sporočila Evropskemu parlamentu in Svetu (COM(2013)519 final.). 2013/0309 (COD) Predlog UREDBA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o ukrepih za evropski enotni trg elektronskih komunikacij in doseganje povezane celine ter spremembi direktiv 2002/20/ES, 2002/21/ES in 2002/22/ES ter uredb (ES) št. 1211/2009 in (EU) št. 531/2012 (Besedilo velja za EGP) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije, zlasti člena 114 Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora[12], ob upoštevanju mnenja Odbora regij[13], v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1) Evropa mora izkoristiti vse vire rasti, da bi izšla iz krize, ustvarila delovna mesta ter ponovno postala konkurenčna. Obnovitev gospodarske rasti in ustvarjanja delovnih mest v Uniji je cilj strategije Evropa 2020. Evropski svet je na zasedanju spomladi leta 2013 poudaril pomen digitalnega enotnega trga za rast in pozval k sprejetju konkretnih ukrepov za vzpostavitev enotnega trga informacijskih in komunikacijskih tehnologij (IKT). V skladu s cilji strategije Evropa 2020 in tem pozivom je namen te uredbe, da se z dopolnitvijo in prilagoditvijo obstoječega regulativnega okvira Unije za elektronske komunikacije vzpostavi enotni trg elektronskih komunikacij. (2) Digitalna agenda za Evropo, ki je ena od vodilnih pobud strategije Evropa 2020, je že potrdila nepogrešljivost IKT in omrežne povezljivosti za razvoj našega gospodarstva in družbe. Da bi Evropa lahko izkoristila prednosti digitalne preobrazbe, potrebuje Unija dinamičen enotni trg elektronskih komunikacij za vse sektorje in po vsej Evropi. Takšen pravi enotni trg komunikacij bo temelj inovativnega in „pametnega“ digitalnega gospodarstva ter podlaga za enoten digitalni trg, na katerem se lahko spletne storitve neovirano zagotavljajo prek meja. (3) Na brezhibno delujočem enotnem trgu elektronskih komunikacij bi bilo treba zagotoviti svobodno zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev za vsako stranko v Uniji in pravico vsakega končnega uporabnika, da izbere najboljšo ponudbo na trgu, pri čemer ga ne sme ovirati razdrobljenost trgov zaradi nacionalnih meja. Obstoječi regulativni okvir za elektronske komunikacije te razdrobljenosti ne obravnava v celoti zaradi nacionalnih odobritvenih režimov (namesto splošnega režima na ravni Unije), nacionalnih shem za dodeljevanje spektra, razlik v dostopovnih izdelkih, ki so na voljo ponudnikom elektronskih komunikacij v različnih državah članicah, in različnih naborov veljavnih sektorskih pravil o varstvu potrošnikov. Pravila Unije so v mnogih primerih le izhodiščna in se v državah članicah pogosto različno izvajajo. (4) Pravi enotni trg elektronskih komunikacij bi moral spodbujati integracijo trgov in čezmejne ponudbe storitev ter tako spodbujati konkurenco, naložbe ter inovacije v nova in izboljšana omrežja ter storitve. S tem bi pripomogel k izpolnitvi visoko zastavljenih ciljev v zvezi z visokohitrostnimi širokopasovnimi komunikacijami, ki jih določa Evropska digitalna agenda. Naraščajoča razpoložljivost digitalnih infrastruktur in storitev pa bi morala povečati izbiro uporabnikov, kakovost storitev in raznovrstnost vsebin ter prispevati k ozemeljski in družbeni koheziji ter olajšati mobilnost po vsej Uniji. (5) Koristi, ki izhajajo iz enotnega trga elektronskih komunikacij, bi bilo treba razširiti na širši digitalni ekosistem, ki vključuje proizvajalce opreme Unije, ponudnike vsebin in aplikacij ter širše gospodarstvo s sektorji, kot so bančništvo, avtomobilska industrija, logistika ter maloprodajni, energijski in prometni sektor, ki bi s povezljivostjo izboljšali svojo produktivnost, npr. prek vsesplošnih aplikacij v oblaku, med seboj povezanih objektov in možnosti za zagotavljanje integriranih storitev za različne dele podjetij. Javne uprave in zdravstveni sektor bi morali izkoristiti tudi širšo razpoložljivost storitev e-uprave in e-zdravja. Na trgu elektronskih komunikacij bi se lahko povečala tudi ponudba kulturnih vsebin in storitev ter kulturna raznovrstnost na splošno. Zagotavljanje povezljivosti prek elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev je tako pomembno za širše gospodarstvo in družbo, da bi bilo treba preprečiti neupravičene regulativne ali kakšne koli druge ovire, specifične za ta sektor. (6) Namen te uredbe je z ukrepi na treh širših medsebojno povezanih oseh dokončno vzpostaviti enotni trg elektronskih komunikacij. Prvič, zagotoviti bi moral čezmejno svobodno zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev in omrežij v različnih državah članicah, pri čemer bi moral temeljiti na konceptu enotne odobritve EU, ki določa pogoje za zagotavljanje večje skladnosti in predvidljivosti vsebin ter izvajanje sektorske zakonodaje po vsej Uniji. Drugič, pri čezmejnem zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev je treba omogočiti dostop do bistvenih vložkov po veliko bolj konvergenčnih pogojih ne le za brezžične širokopasovne komunikacije, za katere je ključnega pomena licencirani in nelicencirani spekter, temveč tudi za povezljivost prek fiksne povezave. Tretjič, zaradi uskladitve poslovnih pogojev in povečanja digitalnega zaupanja državljanov bi morala ta uredba uskladiti pravila za zaščito končnih uporabnikov, zlasti potrošnikov. To vključuje pravila glede nediskriminacije, pogodbenih informacij, prekinitve pogodb in zamenjave operaterja ter pravila glede dostopa do spletnih vsebin, aplikacij in storitev ter glede upravljanja prometa, ki ščitijo končne uporabnike in hkrati zagotavljajo neprekinjeno delovanje internetnega ekosistema kot gonilne sile inovacij. Poleg tega bi morali končni uporabniki z nadaljnjo reformo na področju gostovanja pridobiti zaupanje, da med potovanjem po Uniji ostanejo povezani, poleg tega pa bi morale reforme sčasoma postati gonilna sila za usklajeno oblikovanje cen in drugih pogojev v Uniji. (7) Ta uredba bi torej morala dopolnjevati sedanji regulativni okvir Unije (Direktivo 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta[14], Direktivo 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta[15], Direktivo 2002/21/ES Evropskega parlamenta in Sveta[16], Direktivo 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta[17], Direktivo 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta[18], Direktivo Komisije 2002/77/ES[19] ter Uredbo (ES) št. 1211/2009 Evropskega parlamenta in Sveta[20], Uredbo (EU) št. 531/2012 Evropskega parlamenta in Sveta[21] ter Sklep št. 243/2012/EU Evropskega parlamenta[22]) in relevantno nacionalno zakonodajo, sprejeto v skladu z zakonodajo Unije, in sicer tako, da bi s posledičnimi spremembami obstoječih direktiv ter Uredbe (EU) št. 531/2012 uvedla posebne pravice in obveznosti za ponudnike elektronskih komunikacij in končne uporabnike ter tako zagotovila večjo konvergenco ter nekatere vsebinske spremembe v skladu s konkurenčnejšim enotnim trgom. (8) Pri ukrepih iz te uredbe je upoštevano načelo tehnološke nevtralnosti, kar pomeni, da ne nalagajo ali diskriminirajo uporabe določene vrste tehnologije. (9) Zagotavljanje čezmejnih elektronskih komunikacij še vedno trpi zaradi večjih upravnih bremen, kot jih povzročajo ovire zaradi nacionalnih meja. Zlasti morajo čezmejni ponudniki še vedno uradno obveščati pristojne organe in plačevati prispevke v posameznih državah članicah gostiteljicah. Za imetnike enotne odobritve EU bi bilo treba vzpostaviti en sam sistem uradnega obveščanja v državi članici, v kateri imajo glavni sedež (matični državi članici), s čimer bi se zmanjšalo upravno breme za čezmejne operaterje. Enotna odobritev EU bi se morala uporabljati pri vsakem podjetju, ki zagotavlja ali namerava zagotavljati elektronske komunikacijske storitve in omrežja v več kot eni državi članici, s čimer bi lahko v vsaki posamezni državi članici uživalo pravice, povezane s svobodo do zagotavljanja elektronskih komunikacijskih storitev in omrežij v skladu s to uredbo. Enotna odobritev EU, ki opredeljuje pravni okvir za operaterje elektronskih komunikacijskih storitev v državah članicah na podlagi splošne odobritve v matični državi članici, bi morala zagotavljati učinkovito svobodo do zagotavljanja elektronskih komunikacijskih storitev in omrežij v vsej Uniji. (10) Čezmejno zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev ali omrežij lahko poteka v različnih oblikah, odvisno od več dejavnikov, kot so vrsta zagotovljenega omrežja ali storitev, obseg potrebne fizične infrastrukture ali število naročnikov v različnih državah članicah. Namen čezmejnega zagotavljanja elektronskih komunikacijskih storitev ali upravljanja elektronskega komunikacijskega omrežja v več kot eni državi članici se lahko dokaže z dejavnostmi, kot so pogajanja o sporazumih o dostopu do omrežij v določeni državi članici ali trženje prek internetne strani v jeziku ciljne države članice. (11) Ne glede na to, kako se ponudnik odloči, da bo upravljal elektronska komunikacijska omrežja ali zagotavljal čezmejne elektronske komunikacijske storitve, bi moral biti regulativni režim, ki se uporablja za evropskega ponudnika elektronskih komunikacij, nevtralen glede poslovnih odločitev, ki so osnova za organizacijo nalog in dejavnosti v državah članicah. Zato bi se morala matična država članica evropskega ponudnika elektronskih komunikacij ne glede na korporativno strukturo podjetja šteti za državo članico, v kateri se sprejemajo strateške odločitve v zvezi z zagotavljanjem elektronskih komunikacijskih omrežij ali storitev. (12) Enotna odobritev EU bi morala temeljiti na splošni odobritvi v matični državi članici. Zanjo ne bi smeli veljati pogoji, ki se že uporabljajo na podlagi druge obstoječe nacionalne zakonodaje, ki ni specifična za sektor elektronskih komunikacij. Poleg tega bi morale določbe te uredbe in Uredbe (EU) št. 531/2012 veljati tudi za ponudnike evropskih elektronskih komunikacij. (13) Večina pogojev, specifičnih za sektor, na primer glede dostopa do omrežij, varnosti in celovitosti omrežij ali dostopa do storitev v sili, je močno vezana na kraj, kjer se nahaja omrežje ali zagotavlja storitev. Zato lahko za evropskega ponudnika elektronskih komunikacij veljajo pogoji, ki se uporabljajo v državah članicah, v katerih posluje, razen če ta uredba določa drugače. (14) Če države članice od sektorja zahtevajo, da prispeva k financiranju obveznosti univerzalne storitve in upravnih stroškov nacionalnih regulativnih organov, bi morali biti merila in postopki za porazdelitev prispevkov sorazmerni in nediskriminacijski do evropskih ponudnikov elektronskih komunikacij, da se prepreči oviranje čezmejnega vstopa na trg, zlasti novih tržnih udeležencev in manjših operaterjev; pri prispevkih posameznih podjetij bi zato morala biti upoštevana tržni delež v smislu prometa, ustvarjenega v zadevni državi članici, in prag de minimis. (15) Zagotoviti je treba, da v podobnih okoliščinah različne države članice evropskih ponudnikov elektronskih komunikacij ne diskriminirajo in da se na enotnem trgu uporabljajo med seboj usklajene regulativne prakse, zlasti pri ukrepih, ki spadajo v področje uporabe člena 15 ali 16 Direktive 2002/21/ES ali člena 5 ali 8 Direktive 2002/19/ES. Evropski ponudniki elektronskih komunikacij bi zato morali imeti pravico do enake obravnave v različnih državah članicah v objektivno enakih situacijah, s čimer bi se omogočilo bolj integrirano večozemeljsko poslovanje. Poleg tega bi morali biti v takih primerih v Uniji vzpostavljeni posebni postopki za pregled osnutkov sklepov o ukrepih po členu 7a Direktive 2002/21/ES, da bi se izognili neupravičenim razhajanjem v obveznostih, ki se za evropske ponudnike elektronskih komunikacij uporabljajo v različnih državah članicah. (16) Med matično državo članico in vsako državo članico gostiteljico evropskih ponudnikov elektronskih komunikacij bi bilo treba razporediti regulativne in nadzorne pristojnosti, da se zmanjšajo ovire za vstop in hkrati zagotovi, da ti ponudniki ustrezno upoštevajo veljavne pogoje za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev in omrežij. Medtem ko bi moral vsak nacionalni regulatorni organ nadzorovati izpolnjevanje pogojev, ki se uporabljajo na njegovem ozemlju v skladu z zakonodajo Unije, vključno s pomočjo sankcij in vmesnih ukrepov, bi zato moral samo nacionalni regulativni organ v matični državi članici imeti pravico, da začasno prekliče ali umakne pravice evropskega ponudnika elektronskih komunikacij do zagotavljanja elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev v vsej Uniji ali njenem delu. (17) Radiofrekvenčni spekter je javna dobrina in bistven vir za notranji trg mobilnih, brezžičnih širokopasovnih in satelitskih komunikacij v Uniji. Razvoj brezžičnih širokopasovnih komunikacij prispeva k izvajanju Evropske digitalne agende, zlasti k doseganju cilja glede zagotavljanja dostopa do širokopasovne povezave s hitrostjo najmanj 30 Mb/s do leta 2020 za vse državljane Unije ter zagotavljanja največje možne hitrosti in zmogljivosti širokopasovnih povezav v Uniji. Vendar Unija pri širjenju in gostoti zadnje generacije brezžičnih širokopasovnih tehnologij, ki so potrebne za doseganje navedenih ciljev politike, zaostaja za drugimi pomembnimi svetovnimi regijami, kot so Severna Amerika, Afrika in deli Azije,. Postopek izdajanja odobritev in zagotavljanja razpoložljivosti pasu 800 MHz za brezžične širokopasovne komunikacije je razdrobljen, saj več kot polovica države članice zaprosi za odstopanje ali tega iz drugih razlogov ne stori do roka iz programa za politiko radiofrekvenčnega spektra (RSPP) iz Odločbe 243/2012 Evropskega parlamenta in Sveta[23], kar priča o nujnosti ukrepanja v okviru RSPP. Ukrepi Unije za uskladitev pogojev glede razpoložljivosti in učinkovite uporabe radiofrekvenčnega spektra za brezžične širokopasovne komunikacije v skladu z Odločbo 676/2002/ES Evropskega parlamenta in Sveta[24] ne zadostujejo za odpravo tega problema. (18) Izvajanje različnih nacionalnih politik ustvarja neskladnost in razdrobljenost na notranjem trgu ter tako ovira nadaljnje širjenje vseevropskih storitev in dokončno vzpostavitev notranjega trga brezžičnih širokopasovnih komunikacij. Zlasti bi lahko ustvarilo neenake pogoje za dostop do teh storitev in oviralo konkurenco med podjetji s sedežem v različnih državah članicah, naložbe v naprednejša omrežja in tehnologije ter pojav inovativnih storitev, s čimer bi državljane in podjetja prikrajšalo za vsesplošne visokokakovostne integrirane storitve, operaterje brezžičnih širokopasovnih omrežij pa oviralo pri povečevanju učinkovitosti, ki bi ga zagotovilo obsežnejše in bolj integrirano poslovanje. Zato bi morali razvoj širšega integriranega kritja z naprednimi brezžičnimi širokopasovnimi komunikacijskimi storitvami po Uniji spremljati ukrepi na ravni Unije, ki se nanašajo na nekatere vidike dodeljevanja radiofrekvenčnega spektra. Hkrati bi morale države članice obdržati pravico, da sprejmejo ukrepe, s katerimi svoj radiofrekvenčni spekter organizirajo za potrebe javnega reda, javne varnosti in obrambe. (19) Ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev, vključno z mobilnimi operaterji ali konzorciji takih operaterjev, bi moralo biti omogočeno, da v dolgoročno korist končnih uporabnikov skupaj organizirajo učinkovito in cenovno dostopno pokritost velikega dela ozemlja Unije ter tako uporabljajo radiofrekvenčni spekter v več državah članicah pod podobnimi pogoji, postopki, stroški, časovnimi načrti, trajanjem v usklajenih pasovih ter dopolnilnimi paketi radiofrekvenčnega spektra, kakršna je kombinacija nižjih in višjih frekvenc za pokritost gosto in redkeje poseljenih območjih. Pobude za večjo usklajenost in skladnost bi prav tako izboljšale predvidljivost okolja naložb v omrežja. Takšno predvidljivost bi močno podprla tudi jasna politika v prid dolgoročne veljavnosti pravic do uporabe radiofrekvenčnega spektra, ne da bi pri tem posegala v časovno neomejenost takih pravic v nekaterih državah članicah, vendar vseeno bila povezana z jasnimi pogoji za prenos, zakup ali souporabo dela celotnega radiofrekvenčnega spektra, za katerega velja takšna posamezna pravica do uporabe. (20) Usklajenost in skladnost pravic do uporabe radiofrekvenčnega spektra bi se morali izboljšati vsaj pri pasovih, ki so bili usklajeni za brezžične fiksne, nomadske in mobilne širokopasovne komunikacije. To vključuje pasove, opredeljene na ravni ITU za napredne sisteme mednarodne mobilne telekomunikacije (IMT), ter pasove, ki se uporabljajo za radijska lokalna omrežja (RLAN), kot sta pasova 2,4 GHz in 5 GHz. Vključeni bi morali biti tudi pasovi, ki jih bo mogoče uskladiti za brezžične širokopasovne komunikacije v prihodnosti, kakor določata člen 3(b) programa za politiko radiofrekvenčnega spektra in mnenje Skupine za politiko radiofrekvenčnega spektra o strateških izzivih, s katerimi se sooča Evropa pri obravnavanju naraščajočega povpraševanja po radiofrekvenčnem spektru za brezžične širokopasovne storitve, sprejetem 13. junija 2013, na primer v bližnji prihodnosti pasovi 700 MHz, 1,5 GHz in 3,8–4,2 GHz. (21) K usklajenosti različnih nacionalnih postopkov za dodeljevanje radiofrekvenčnega spektra bi pripomogle jasnejše določbe o merilih glede časovnega načrta odobritvenih postopkov; obdobjem, za katero se dodeli pravica do uporabe, prispevki in načini plačila prispevkov; obveznostmi glede zmogljivosti in pokritosti; opredelitvijo obsega radiofrekvenčnega spektra in spektrskih blokov, za katere se uporablja odobritveni postopek; objektivnimi zahtevami glede pragov za spodbujanje učinkovite konkurence; pogoji za trgovanje s pravicami uporabe, vključno s pogoji souporabe. (22) Omejitev obremenitve zaradi prispevkov na nujne prispevke, potrebne za optimalno upravljanje radiofrekvenčnega spektra, z uravnoteženim razmerjem med takojšnjimi plačili in rednimi prispevki, bi spodbudila naložbe v infrastrukturo in širjenje tehnologije ter končnim uporabnikom zagotovila s tem povezane stroškovne prednosti. (23) Bolj hkratno dodeljevanje radiofrekvenčnega spektra in posledično širjenje brezžičnih širokopasovnih povezav po vsej Uniji bi moralo prispevati k doseganju učinkov obsega v s tem povezanih sektorjih, kot sta sektorja omrežne opreme in terminalskih naprav. Ti sektorji bi zato lahko bolj upoštevali pobude in politike Unije glede uporabe radiofrekvenčnega spektra kot do sedaj. Zato bi bilo treba določiti usklajevalni postopek za časovne načrte za dodeljevanje pasov in minimalno ali skupno trajanje pravic uporabe v takih pasovih. (24) Pri drugih glavnih vsebinskih pogojih, ki so lahko vezani na pravice do uporabe radiofrekvenčnega spektra za brezžične širokopasovne povezave, bi usklajeno izvajanje regulativnih načel in meril iz te uredbe s strani posameznih držav članic podprlo usklajevalni mehanizem, ki bi Komisiji in pristojnim organom drugih držav članic omogočil, da predložijo pripombe, preden določena država članica dodeli pravice do uporabe, Komisija pa bi imela možnost, da ob upoštevanju stališč držav članic prepreči izvajanje predlogov, za katere meni, da niso v skladu s pravom Unije. (25) Glede na masivno rast povpraševanja po radiofrekvenčnem spektru za brezžične širokopasovne povezave bi bilo treba spodbujati rešitve za alternativni spektrsko učinkovit dostop do brezžičnih širokopasovnih povezav. To vključuje uporabo brezžičnih dostopovnih sistemov majhne moči za obratovanje v maloobmočnem dosegu, na primer tako imenovanih žarišč (hotspots) radijskih lokalnih omrežjih (RLAN, znanih tudi kot „Wi-Fi“), kot tudi omrežij majhnih celičnih dostopovnih točk majhne moči (imenovanih tudi femto-, piko- ali metrocelice). (26) Dopolnilni brezžični dostopovni sistemi, kakršen je RLAN, zlasti javno dostopne dostopovne točke RLAN, končnim uporabnikom vedno bolj omogočajo dostop do interneta, mobilnim operaterjem pa razbremenitev mobilnega prometa, pri čemer uporabljajo vire usklajenega radiofrekvenčnega spektra, ne da bi za to potrebovali posamezno odobritev ali pravico do uporabe radiofrekvenčnega spektra . (27) Večino dostopovnih točk RLAN za enkrat uporabljajo zasebni uporabniki kot lokalno brezžično podaljšanje njihove širokopasovne povezave. Če se končni uporabniki v okviru omejitev naročniškega razmerja za dostop do interneta odločijo za delitev dostopa do njihovega omrežja RLAN z drugimi, bi morala razpoložljivost velikega števila takšnih dostopovnih točk, zlasti na gosto poseljenih območjih, s ponovno uporabo radiofrekvenčnega spektra čim bolj povečati zmogljivost brezžičnega podatkovnega prenosa in vzpostaviti stroškovno učinkovito dopolnilno brezžično širokopasovno infrastrukturo, ki bi bila dostopna drugim končnim uporabnikom. Zato bi bilo treba odpraviti ali preprečiti nepotrebne omejitve, ki končne uporabnike ovirajo pri delitvi dostopa do njihovih dostopovnih točk RLAN z drugimi končnimi uporabniki ali pri povezovanju do takšnih dostopovnih točk. (28) Poleg tega bi bilo treba odpraviti tudi nepotrebne omejitve za uvedbo in medsebojno povezovanje dostopovnih točk RLAN. Javni organi ali izvajalci javnih storitev v svojih prostorih vse pogosteje uporabljajo dostopovne točke RLAN za lastne namene (na primer, da jih lahko uporablja njihovo osebje), da bi poenostavili stroškovno učinkovit dostop državljanov do storitev e-uprave ali podprli zagotavljanje pametnih javnih storitev z informacijami v realnem času, na primer za javni prevoz ali upravljanje prometa. Ti organi bi lahko zagotovili dostop do takšnih dostopovnih točk tudi za državljane na splošno, in sicer kot pomožno storitev tistim storitvam, ki jih ponujajo javnosti v takih prostorih, to pa jim bi moralo biti omogočeno v skladu s pravili konkurence in javnega naročanja. Ponudnik, ki zagotavlja lokalni dostop do elektronskih komunikacijskih omrežij v zasebnih prostorih ali v njihovi okolici oz. v omejenem javnem območju kot pomožno storitev za drugo dejavnost, ki ni odvisna od takega dostopa, kakršna so žarišča RLAN, ki se na tem področju zagotavljajo strankam drugih komercialnih dejavnosti ali splošni javnosti, se ne šteje za ponudnika elektronskih komunikacij. (29) Maloobmočne brezžične dostopovne točke majhne moči so zelo majhna in nemoteča oprema, podobna usmerjevalnikom Wi-Fi za domačo uporabo, za katero bi bilo treba na ravni Unije določiti tehnične specifikacije za njihovo uvedbo in uporabo v različnih lokalnih okoljih, za kar je potrebna splošna odobritev, ki ne bi vsebovala neupravičenih omejitev, ki bi izhajale iz urbanističnih ali drugih dovoljenj. Sorazmernost ukrepov, ki določajo tehnične lastnosti za tako uporabo, ki bi izkoristila prednosti splošne odobritve, bi bilo treba zagotoviti z občutno strožjimi lastnostmi, kot so veljavni najvišji pragovi, določeni z ukrepi Unije za parametre, kakršna je izhodna moč. (30) Države članice bi morale zagotoviti, da upravljanje radiofrekvenčnega spektra na nacionalni ravni drugim državam članicam ne preprečuje, da bi uporabljale radiofrekvenčni spekter, do katerega so upravičene, ali izpolnjevale obveznosti glede pasov, za katere uporaba na ravni Unije ni usklajena. Krepitev obstoječih dejavnosti Skupine za politiko radiofrekvenčnega spektra je potrebna, da se zagotovi, da ima vsaka država članica enakopraven dostop do radiofrekvenčnega spektra in da so rezultati usklajevanja usklajeni in izvršljivi. (31) Izkušnje pri izvajanju regulativnega okvira Unije kažejo, da obstoječe določbe, ki zahtevajo skladno izvajanje regulativnih ukrepov, skupaj s ciljem prispevanja k razvoju notranjega trga, niso ustvarile zadostnih spodbud za oblikovanje dostopovnih izdelkov na podlagi usklajenih standardov in procesov, zlasti pri fiksnih omrežjih. Pri poslovanju v različnih državah članicah operaterji težko najdejo dostopovne vložke z ustrezno kakovostjo ter stopnjo omrežne in storitvene interoperabilnosti, kadar pa so na voljo, imajo ti vložki različne tehnične lastnosti. To povečuje stroške in predstavlja oviro pri zagotavljanju storitev prek nacionalnih meja. (32) Integracija enotnega trga elektronskih komunikacij bi se pospešila z vzpostavitvijo okvira, ki bi opredeljeval določene ključne evropske virtualne izdelke, ki so zlasti pomembni za ponudnike elektronskih komunikacijskih storitev pri zagotavljanju čezmejnih storitev in pri sprejemanju vseevropske strategije v vedno bolj AIPN okolju, ki temelji na ključnih parametrih in minimalnih lastnostih. (33) Obravnavati bi bilo treba operativne potrebe, ki jih izpolnjujejo različni virtualni izdelki. Evropski virtualni širokopasovni dostopovni izdelki bi se morali zagotavljati, če mora operater z veliko tržno močjo po Okvirni direktivi in Direktivi o dostopu pod predpisanimi pogoji zagotavljati dostop na določeni dostopovni točki v svojem omrežju. Prvič, učinkovit čezmejni vstop na trg bi bilo treba olajšati z usklajenimi izdelki, ki bi čezmejnim ponudnikom omogočali začetno zagotavljanje storitev končnim strankam brez zamud ter s predvidljivo in zadostno kakovostjo, vključno s storitvami za poslovne stranke na več lokacijah v različnih državah članicah, kadar bi bilo to potrebno in sorazmerno glede na tržno analizo. Ti usklajeni izdelki bi morali biti na voljo dovolj dolgo, da bi iskalci dostopa in ponudniki lahko načrtovali srednje- in dolgoročne naložbe. (34) Drugič, visoko razviti virtualni dostopovni izdelki, ki zahtevajo večje naložbe iskalcev dostopa ter jim omogočajo večji nadzor in diferenciacijo, zlasti z zagotavljanjem dostopa na bolj lokalni ravni, so ključnega pomena za ustvarjanje pogojev za trajnostno konkurenco na notranjem trgu. Te veleprodajne dostopovne izdelke, ki so ključni za dostopovna omrežja naslednje generacije, bi bilo zato treba uskladiti, da se olajšajo čezmejne naložbe. Ti virtualni širokopasovni dostopovni izdelki bi morali biti oblikovani tako, da bi imeli enakovredne funkcije za fizični razvezani dostop, s čimer bi se razširil obseg morebitnih veleprodajnih ukrepov, ki so na voljo nacionalnim regulativnim organom v okviru ocene sorazmernosti v skladu z Direktivo 2002/19/ES. (35) Tretjič, treba je uskladiti tudi veleprodajni dostopovni izdelek za zaključne segmente zakupljenih vodov z okrepljenimi vmesniki, da se za najzahtevnejše poslovne uporabnike omogoči čezmejno zagotavljanje povezljivostnih storitev, ki so ključnega pomena za nemoteno poslovanje. (36) Glede na postopno migracijo na AIPN omrežja pomanjkanje razpoložljivih povezljivostnih izdelkov, ki temeljijo na protokolu IP za različne razrede storitev z zagotovljeno kakovostjo storitev, ki znotraj držav članic in med njimi omogočajo komunikacijske poti po omrežnih domenah in prek meja omrežij, ovira razvoj aplikacij, ki so odvisne od dostopa do drugih omrežij, s čimer se omejujejo tehnološke inovacije. Poleg tega se tako onemogoča obsežnejše širjenje učinkovitosti, ki je povezana z upravljanjem in zagotavljanjem omrežij na podlagi IP in povezljivostnih izdelkov z zagotovljeno ravnjo kakovosti storitev, zlasti večjo varnostjo, zanesljivostjo in prilagodljivostjo, stroškovno učinkovitostjo in hitrejšim zagotavljanjem storitev, kar prinaša koristi omrežnim operaterjem, ponudnikom storitev in končnim uporabnikom. Zato je nujno potreben usklajen pristop k oblikovanju in dostopnosti teh izdelkov pod razumnimi pogoji, po potrebi vključno z navzkrižnim zagotavljanjem med zadevnimi podjetji elektronskih komunikacij. (37) Uvedba evropskih virtualnih širokopasovnih dostopovnih izdelkov v skladu s to uredbo bi se morala upoštevati v oceni nacionalnih regulativnih organov o najustreznejših ukrepih glede dostopa do omrežij operaterjev z znatno tržno močjo, pri čemer bi bilo treba preprečiti prekomerno urejanje zaradi preštevilnih veleprodajnih dostopovnih izdelkov, ne glede na to, ali se naložijo na podlagi tržne analize ali pod drugimi pogoji. Uvedba evropskih virtualnih dostopovnih izdelkov sama po sebi zlasti ne bi smela povečati števila reguliranih dostopovnih izdelkov, naloženih določenemu operaterju. Poleg tega obveznost nacionalnih regulativnih organov, ki se naloži s sprejetjem te uredbe, da ocenijo, ali bi se moral namesto obstoječih ukrepov za veleprodajni dostop uvesti evropski virtualni širokopasovni dostopovni izdelek in ali je uvedba evropskega virtualnega širokopasovnega dostopovnega izdelka primerna v okviru prihodnjih pregledov trga, s katerimi opredelijo podjetja s pomembno tržno močjo, ne bi smela vplivati na njihovo odgovornost za določanje najprimernejših in sorazmernih ukrepov za obravnavanje ugotovljenih težav glede konkurence v skladu s členom 16 Direktive 2002/21/ES. (38) Zaradi regulativne predvidljivosti bi morala zakonodaja odražati tudi ključne elemente razvijajoče se prakse odločanja v okviru veljavnega pravnega okvira, ki vplivajo na pogoje, pod katerimi se veleprodajni dostopovni izdelki, vključno z evropskimi virtualnimi veleprodajnimi dostopovnimi izdelki, zagotavljajo za dostopovna omrežja naslednje generacije. Ti bi morali vključevati določbe, ki odražajo pomembnost razmerja med konkurenčnimi omejitvami alternativnih infrastruktur za fiksne in brezžične komunikacije, učinkovitim zagotavljanjem nediskriminacijskega dostopa in obstoječo ravnjo konkurence v smislu cen, izbire in kakovosti na maloprodajni ravni za analizo veleprodajnih dostopovnih trgov in zlasti za vprašanje, ali obstaja potreba po nadzoru cen takega dostopa do dostopovnih omrežij naslednje generacije. Od slednjega so odvisne koristi za končne uporabnike. Na primer z oceno vsakega posameznega primera v skladu s členom 16 Direktive 2002/21/ES ter ne glede na oceno pomembne tržne moči in izvajanja pravil EU o konkurenci lahko nacionalni regulativni organi presodijo, da so tržni pogoji v prisotnosti dveh fiksnih dostopovnih omrežij naslednje generacije dovolj konkurenčni, da lahko omogočijo nadgradnje omrežij in razvoj v smeri zagotavljanja ultra hitrih storitev, kar je eden od pomembnih parametrov konkurence na maloprodajni ravni. (39) Predpostavlja se, da bo okrepljena konkurenca na enotnem trgu privedla do postopnega zmanjšanja sektorskega urejanja na podlagi tržnih analiz. Eden od rezultatov dokončne vzpostavitve enotnega trga bi dejansko moral biti večji poudarek na učinkoviti konkurenci na zadevnih trgih z naknadno uporabo konkurenčnega prava, ki vedno bolj velja za zadostnega pri zagotavljanju delovanja trga. Da bi se pravna jasnost in predvidljivost regulativnih pristopov zagotovila prek meja, bi bilo treba določiti jasna in zavezujoča merila, na podlagi katerih bi se ocenilo, ali določeni trg še vedno upravičuje uvedbo predhodnih regulativnih obveznosti na podlagi obstoječih ozkih grl in možnosti za konkurenco, zlasti na infrastrukturi temelječo konkurenco, ter pogojev za konkurenco na maloprodajni ravni glede parametrov, kot so cene, izbira in kakovost, ki so nenazadnje tisti, ki so pomembni za končne uporabnike in globalno konkurenčnost gospodarstva EU. S tem bi se podprli postopni pregledi seznama trgov, ki so lahko predmet naknadne regulacije, nacionalnim regulativnim organom pa bi to pomagalo, da se osredotočijo na dele trga, na katerih konkurenca še ni učinkovita, in sicer na konvergenten način. Vzpostavitev resnično enotnega trga elektronskih komunikacij lahko vpliva tudi na geografski obseg trgov, tako za namene sektorskega urejanja na podlagi konkurenčnih načel kot tudi za namene izvajanja samega konkurenčnega prava. (40) Razlike v nacionalnem izvajanju sektorskih predpisov o zaščiti končnih uporabnikov ustvarjajo velike ovire za enotni digitalni trg, zlasti zaradi povečanih stroškov usklajevanja za ponudnike javnih elektronskih komunikacij, ki želijo storitve ponuditi v več državah članicah. Poleg tega razdrobljenost in negotovost glede ravni zaščite v različnih državah članicah spodkopava zaupanje končnih uporabnikov in jih odvrača od nakupovanja elektronskih komunikacijskih storitev v tujini. Da bi dosegli cilj Unije glede odprave ovir na notranjem trgu je treba obstoječe različne nacionalne pravne ukrepe nadomestiti z enotnim in v celoti usklajenim naborom sektorskih pravil, ki bo zagotovil visoko skupno raven varstva končnih uporabnikov. Takšna popolna uskladitev pravnih določb ponudnikom javnih elektronskih komunikacij ne bi smela preprečevati, da končnim uporabnikom ponudijo pogodbene dogovore, ki presegajo to raven varstva. (41) Ker ta uredba usklajuje samo nekatera sektorska pravila, ne sme posegati v splošna pravila o varstvu potrošnikov, kot jih določajo akti Unije in nacionalna zakonodaja, ki jih izvaja. (42) Če se določbe v poglavjih 4 in 5 te uredbe nanašajo na končne uporabnike, se takšne določbe uporabljajo ne le za potrošnike, temveč tudi za druge kategorije končnih uporabnikov, predvsem za mikropodjetja. Končni uporabniki, razen potrošnikov, se lahko na lastno zahtevo z individualno pogodbo dogovorijo za odstopanje od nekaterih določb. (43) Dokončna vzpostavitev enotnega trga elektronskih komunikacij zahteva, da se odpravijo ovire in končnim uporabnikom tako omogoči dostop do elektronskih komunikacijskih storitev po vsej Uniji. Javni organi zato ne bi smeli vzpostavljati ali ohranjati ovir za čezmejne nakupe takih storitev. Ponudniki javnih elektronskih komunikacij ne bi smeli preprečevati ali omejevati dostopa oz. diskriminirati končnih uporabnikov na podlagi njihovega državljanstva ali države članice prebivališča. Razlikovanje pa je mogoče na podlagi objektivno upravičenih razlik v stroških, tveganjih in tržnih pogojev, kakršne so spremembe povpraševanja in določanje cen s strani konkurentov. (44) Zelo velike razlike v cenah še vedno obstajajo pri fiksnih in mobilnih komunikacijah, domačih govornih in sporočilnih komunikacijah ter zaključevanju komunikacij v drugi državi članici. Velike razlike med državami, operaterji in tarifnimi paketi ter med mobilnimi in fiksnimi storitvami še naprej vplivajo na ranljivejše skupine potrošnikov in predstavljajo oviro za nemoteno komunikacijo znotraj Unije. Stanje je takšno kljub bistvenemu zmanjšanju cen zaključevanja klicev v različnih državah članicah in konvergenci v absolutnem smislu ter nizkim cenam na tranzitnih trgih. Poleg tega bi se morali s prehodom na AIPN okolje elektronskih komunikacij v določenem času dodatno znižati stroški. Kakršne koli večje razlike v maloprodajnih tarifah med domačimi fiksnimi medkrajevnimi komunikacijami, med katere se ne štejejo komunikacije znotraj enega lokalnega območja, kot ga opredeljuje geografska območna koda v nacionalnem načrtu oštevilčenja, in fiksnimi komunikacijami, ki se zaključijo v drugi državi članici, bi zato bilo treba utemeljiti na podlagi objektivnih meril. Maloprodajne tarife za mednarodne mobilne komunikacije ne bi smele biti višje od evropskih govornih tarif in evropskih sporočilnih tarif za regulirane gostujoče klice oz. sporočila SMS, ki jih določa Uredba (EU) št. 531/2012, razen če so utemeljene z objektivnimi merili. Takšna merila lahko vključujejo dodatne stroške ter razumne s tem povezane zgornje meje. Drugi objektivni dejavniki lahko vključujejo razlike v s tem povezani cenovni prožnosti in lahki dostopnosti za vse končne uporabnike do alternativnih tarif ponudnikov javnih elektronskih komunikacij, ki čezmejne komunikacije v Uniji ponujajo z majhnim doplačilom ali brez doplačila, ali do storitev informacijske družbe s primerljivimi funkcijami, pod pogojem, da ponudniki končne uporabnike aktivno obvestijo o takšnih alternativah. (45) Internet se je v preteklih desetletjih razvijal kot odprta platforma za inovacije z majhnimi ovirami za dostop končnih uporabnikov, ponudnikov vsebin in aplikacij ter ponudnikov internetnih storitev. Obstoječi regulativni okvir je namenjen spodbujanju možnosti za končne uporabnike, da imajo dostop do informacij in jih razširjajo ali da uporabljajo aplikacije in storitve po lastni izbiri. Nedavno pa je poročilo Organa evropskih regulatorjev za elektronske komunikacije (BEREC) o upravljanju spletnega prometa, objavljeno maja 2012 v študiji o delovanju trga internetnega dostopa in njegovem zagotavljanju z vidika potrošnikov, ki jo je naročila Izvajalska agencija za zdravje in potrošnike in je bila objavljena decembra 2012, pokazalo, da je znatno število končnih uporabnikov oškodovanih zaradi praks upravljanja spletnega prometa, ki onemogočajo ali upočasnjujejo določene aplikacije. Za odpravo teh trendov so potrebna jasna pravila na ravni Unije, da bi internet ostal odprta platforma in da se prepreči razdrobljenost enotnega trga zaradi ukrepov posameznih držav članic. (46) Svoboda končnih uporabnikov, da imajo dostop do informacij in zakonitih vsebin ter jih razširjajo ter da uporabljajo storitve po lastni izbiri, je pogojena s pravom Unije in nacionalno zakonodajo, ki je z njim skladna. Ta uredba opredeljuje meje za omejevanje te svobode s strani ponudnikov javnih elektronskih komunikacij, vendar ne posega v drugo zakonodajo Unije, vključno z avtorskimi pravicami in Direktivo 2000/31/ES. (47) V odprtem internetu ponudniki javnih elektronskih komunikacij v okviru pogodbeno dogovorjenih omejitev glede podatkovnih količin in podatkovnih hitrosti za internetne dostopovne storitve ne bi smeli onemogočati in upočasnjevati specifičnih vsebin, aplikacij, storitev ali posebnih razredov le-teh oz. jim zmanjševati kakovosti ali jih diskriminacijsko obravnavati, razen v primeru omejenega števila smiselnih ukrepov za upravljanje spletnega prometa, ki morajo biti pregledni, sorazmerni in nediskriminacijski. Smiselno upravljanje spletnega prometa obsega preprečevanje ali oviranje hudih kaznivih dejanj, vključno s prostovoljnimi ukrepi ponudnikov za preprečevanje dostopa do otroške pornografije in njenega razširjanja. Čim večje zmanjšanje učinkov prezasedenosti omrežja bi se moralo šteti za smiselno pod pogojem, da je omrežna prezasedenost le začasna ali da do nje pride samo v izjemnih okoliščinah. (48) Količinske tarife bi se morale šteti za združljive z načelom odprtega interneta, če končnim uporabnikom omogočajo, da na podlagi preglednih informacij o pogojih in posledicah takšne izbire izberejo tarifo, ki ustreza njihovi običajni podatkovni porabi. Hkrati bi take tarife ponudnikom javnih elektronskih komunikacij omogočile, da zmogljivosti omrežij bolje prilagodijo na pričakovane podatkovne količine. Bistveno je, da so končni uporabniki popolnoma obveščeni, preden sprejmejo dogovor o omejitvah podatkovne količine ali hitrosti in veljavnih tarifah, da lahko stalno spremljajo porabo in da se jim zlahka povečajo razpoložljive količine podatkov, če tako želijo. (49) Poleg tega končni uporabniki povprašujejo po storitvah in aplikacijah, za katere je potrebna povečana zagotovljena raven kakovosti, ki jo ponujajo ponudniki javnih elektronskih komunikacij ali ponudniki vsebin, aplikacij ali storitev. Take storitve lahko med drugim obsegajo radiodifuzijo prek internetnega protokola (IP-TV), videokonference in nekatere zdravstvene aplikacije. Končni uporabniki bi zato morali imeti tudi možnost, da s ponudniki javnih elektronskih komunikacij ali ponudniki vsebin, aplikacij ali storitev sklenejo sporazume o zagotavljanju specializiranih storitev z okrepljeno kakovostjo storitev. (50) Poleg tega ponudniki vsebin, aplikacij in storitev povprašujejo po zagotavljanju prenosnih storitev, ki temeljijo na prožnih parametrih kakovosti, vključno z nižjimi prednostnimi ravnmi za časovno neodvisen spletni promet. Možnost ponudnikov vsebin, aplikacij in storitev, da se s ponudniki javnih elektronskih komunikacij pogajajo o takšni prilagodljivi ravni kakovosti storitve, je nujno potrebna za zagotavljanje specializiranih storitev, pričakuje pa se, da bo imela pomembno vlogo pri razvoju novih storitev, kakršne so komunikacije stroj-stroj. Hkrati bi morali taki dogovori ponudnikom javnih elektronskih komunikacij omogočiti, da bolje uravnotežijo spletni promet in preprečijo preobremenjenost omrežja. Ponudnikom vsebin, aplikacij in storitev ter ponudnikom javnih elektronskih komunikacij bi zato moralo biti omogočeno, da prosto sklepajo sporazume o specializiranih storitvah z opredeljenimi ravnmi kakovosti storitve, če takšni sporazumi bistveno ne poslabšajo splošne kakovosti internetnih dostopovnih storitev. (51) Nacionalni regulativni organi imajo ključno vlogo pri zagotavljanju, da lahko končni uporabniki svobodo do internetnega dostopa tudi dejansko izvajajo. Nacionalnim regulativnim organom bi bilo zato treba naložiti obveznost spremljanja in poročanja, poskrbeti pa bi morali tudi, da ponudniki javnih elektronskih komunikacij spoštujejo določbe ter zagotavljajo nediskriminacijske internetne dostopovne storitve visoke kakovosti, ki jih specializirane storitve niso poslabšale. Pri oceni morebitnega splošnega poslabšanja internetnih dostopovnih storitev bi morali nacionalni regulativni organi upoštevati parametre kakovosti, npr. časovne načrte in zanesljivostne parametre (prehodni čas, trepetanje in izguba paketa), ravni in učinke prezasedenosti omrežja, dejanske hitrosti v primerjavi z oglaševanimi, zmogljivost internetnih dostopovnih storitev v primerjavi s specializiranimi storitvami ter kakovost, kot jo dojemajo končni uporabniki. Nacionalne regulativne organe bi bilo treba pooblastiti, da vsem posameznim ponudnikom javnih elektronskih komunikacij naložijo zahteve glede minimalne kakovosti storitev, če je to nujno, da se prepreči splošno poslabšanje kakovosti internetnih dostopovnih storitev. (52) Ukrepi za zagotavljanje večje preglednosti in primerljivosti cen, tarif in pogojev ter parametrov kakovosti storitev, vključno s parametri, ki se nanašajo na zagotavljanje internetnega dostopa, bi morali povečati možnost končnih uporabnikov, da čim bolje izberejo ponudnike in tako v celoti izkoristijo prednosti konkurence. (53) Končni uporabniki bi morali biti pred nakupom storitve ustrezno obveščeni o ceni in vrsti ponujene storitve. Ti podatki bi morali biti na voljo tudi neposredno pred vzpostavitvijo povezave, če za klic na določeno številko ali storitev veljajo posebni pogoji oblikovanja cen, na primer klici na premijske storitve, za katere pogosto veljajo posebne cene. Če je taka obveznost glede na trajanje in stroške nesorazmerna s tarifnimi informacijami ponudnika storitev v primerjavi s povprečnim trajanjem klica in stroškovnim tveganjem, ki mu je izpostavljen končni uporabnik, lahko nacionalni regulativni organi odobrijo odstopanje. Končni uporabniki bi morali biti prav tako obveščeni, če za brezplačno telefonsko številko veljajo dodatne pristojbine. (54) Ponudniki javnih elektronskih komunikacij naj bi na ustrezen način obveščali končne uporabnike, med drugim o svojih storitvah in tarifah, parametrih kakovosti storitev, dostopu do storitev v sili in morebitnih omejitvah ter o izbiri storitev in izdelkov, ki so zasnovani za invalidne porabnike. Te informacije bi morale biti predstavljene jasno in pregledno ter se nanašati na države članice, v katerih se storitve opravljajo; v primeru sprememb bi jih bilo treba posodobiti. Pri ponudbah na podlagi individualnih pogajanj bi morali biti ponudniki izvzeti iz takšnih zahtev po informacijah. (55) Razpoložljivost primerljivih podatkov o izdelkih in storitvah je ključnega pomena, da lahko končni uporabniki neodvisno ocenijo ponudbe. Izkušnje kažejo, da se z dostopnostjo zanesljivih in primerljivih podatkov povečuje zaupanje končnih uporabnikov pri uporabi storitev in krepi njihova pripravljenost za uveljavljanje pravice do izbire. (56) Pogodbe so pomembno sredstvo, ki končnim uporabnikom zagotavlja visoko raven preglednosti informacij in pravne varnosti. Ponudniki javnih elektronskih komunikacij bi morali končnim uporabnikom zagotoviti jasne in razumljive informacije o vseh bistvenih sestavinah pogodbe, preden jih pogodba zavezuje. Informacije bi morale biti obvezne in se ne bi smele spreminjati, razen s kasnejšim dogovorom med končnim uporabnikom in ponudnikom. Komisija in več nacionalnih regulativnih organov je nedavno ugotovilo bistvena razhajanja med oglaševano hitrostjo internetnega dostopa in hitrostjo, ki je dejansko na voljo končnim uporabnikom. Ponudniki javnih elektronskih komunikacij bi zato morali pred sklenitvijo pogodbe končne uporabnike obvestiti o hitrosti in drugih parametrih kakovosti storitev, ki jih lahko resnično zagotovijo na glavni lokaciji končnega uporabnika. (57) Glede terminalske opreme bi morale biti v pogodbi navedene morebitne omejitve ponudnika v zvezi z uporabo opreme, na primer z „zaklenjenimi SIM karticami“ pri mobilnih napravah in z vsemi stroški, ki nastanejo zaradi prekinitve pogodbe pred dogovorjenim potekom veljavnosti. Stroški ne bi smeli dospeti v plačilo po izteku dogovorjenega trajanja pogodbe. (58) V izogib neprijetnim presenečenjem ob prejemu računa bi morali imeti končni uporabniki možnost, da opredelijo finančne zgornje meje stroškov, nastalih z uporabo govornih storitev in storitev internetnega dostopa. Ta instrument bi moral biti na voljo brezplačno in bi moral vsebovati ustrezno obvestilo, ki ob približevanju mejne vrednosti omogoča ponoven ogled. Ko je dosežena zgornja meja, končni uporabniki ne bi smeli več prejemati teh storitev ali se jim ne bi smele več zaračunavati, razen če izrecno zahtevajo nadaljnje zagotavljanje po dogovoru s ponudnikom. (59) Izkušnje iz držav članic in nedavna raziskava, ki jo je naročila Izvajalska agencija za potrošnike in zdravje, so pokazale, da dolga pogodbena obdobja in samodejno ali tiho podaljšanje pogodbe predstavljajo pomembne ovire pri spreminjanju ponudnika. Zaželeno je torej, da bi lahko končni uporabniki brez stroškov prekinili pogodbo šest mesecev po njeni sklenitvi. V tem primeru bi lahko ponudniki od končnih uporabnikov zahtevali, da poravnajo preostalo vrednost subvencionirane terminalske opreme ali vrednost drugih promocijskih akcij po načelu časovne sorazmernosti. Pogodbe, ki so bile tiho podaljšane, bi morale imeti možnost prekinitve z enomesečnim odpovednim rokom. (60) Bistvene spremembe pogodbenih pogojev, ki jih naložijo ponudniki javnih elektronskih komunikacijskih storitev v škodo končnega uporabnika, na primer v zvezi s stroški, tarifami, omejitvami količine in hitrosti prenosa podatkov, pokritostjo ali obdelavo osebnih podatkov, bi bilo treba šteti za pravico končnega uporabnika do prekinitve pogodbe brez stroškov. (61) Paketi, ki vključujejo elektronske komunikacije in druge storitve, kot je na primer linearna radiodifuzija, so vse bolj pogosti in so pomemben element konkurenčnosti. Če za različne storitve iz takšnih svežnjev veljajo različna pogodbena pravila o prekinitvi pogodbe in zamenjavi ponudnika, to končnim uporabnikom učinkovito preprečuje prehod na konkurenčno ponudbo za celotni paket ali njegove dele. Določbe te uredbe o prekinitvi pogodbe in zamenjavi ponudnika bi torej morale veljati za vse dele takega paketa. (62) Da bi lahko končni uporabniki v celoti izkoristili konkurenčno okolje, bi morali imeti možnost izbire na podlagi informacij in zamenjave ponudnika, če je to v njihovem interesu. Končni uporabniki bi zato morali imeti možnost zamenjave ponudnika brez pravnih, tehničnih ali postopkovnih ovir, vključno s pogodbenimi pogoji in dajatvami. Prenosljivost številk potrošnikom bistveno olajša izbiro in spodbuja učinkovito konkurenco. Izvajati bi ga bilo treba z najkrajšim možnim časovnim zamikom, tako da se številka učinkovito aktivira v enem delovnem dnevu po sklenitvi sporazuma o prenosu številke. Poravnava odprtih računov ne bi smela biti pogoj za izvršitev prenosa. (63) Da bi podprli zagotavljanje storitev po načelu „vse na enem mestu“ in olajšali nemoteno zamenjavo za končne uporabnike, bi moral postopek zamenjave ponudnika voditi sprejemni ponudnik javnih elektronskih komunikacij. Prenosni ponudnik javnih elektronskih komunikacij ne bi smel zavlačevati ali ovirati postopka zamenjave. Čim bolj bi morali uporabljati samodejne postopke in zagotavljati visoko raven varstva osebnih podatkov. Razpoložljivost preglednih, natančnih in pravočasnih informacij o zamenjavi ponudnika bi morala okrepiti zaupanje končnih uporabnikov v zamenjavo in povečati njihovo pripravljenost do bolj aktivnega sodelovanja v konkurenčnem procesu. (64) Pogodbe s prenosnimi ponudniki javnih elektronskih komunikacij bi se morale samodejno prekiniti po zamenjavi ponudnika, ne da bi se od končnih uporabnikov zahtevala dodatna dejanja. V primeru predplačniških storitev bi se moral pozitiven saldo, ki ni bil porabljen, povrniti potrošniku, ki menja ponudnika. (65) Končnim uporabnikom bi morala biti zagotovljena kontinuiteta pri menjavi pomembnih identifikacijskih podatkov, kot so elektronski naslovi. V ta namen in da se zagotovi, da se elektronska sporočila ne izgubijo, bi končni uporabniki morali imeti možnost, da v primerih, ko jim elektronski naslov zagotavlja prenosni ponudnik, brezplačno izberejo storitev preusmerjanja elektronske pošte, ki jo ponuja prenosni ponudnik storitve internetnega dostopa. (66) Pristojni nacionalni organi lahko predpišejo celovite postopke za prenos številk in zamenjavo ponudnikov, pri čemer upoštevajo tehnološki razvoj in potrebe po zagotovitvi hitrega, učinkovitega in potrošniku prijaznega postopka zamenjave ponudnika. Pristojni nacionalni organi bi morali imeti možnost, da naložijo sorazmerne ukrepe za primerno zaščito končnih uporabnikov v celotnem postopku zamenjave ponudnika, vključno s primernimi sankcijami, ki so potrebne za zmanjšanje nevarnosti zlorab ali zamud ter zamenjave ponudnika brez soglasja končnih uporabnikov. Prav tako bi morali imeti možnost, da v takih primerih uvedejo samodejni mehanizem odškodnin za končne uporabnike. (67) Pristojni nacionalni regulativni organi bi morali imeti možnost, da sprejmejo učinkovite ukrepe za spremljanje in zagotovitev skladnosti z določbami te uredbe, vključno s pristojnostjo za naložitev učinkovitih denarnih ali upravnih sankcij v primeru kršitev Uredbe. (68) Da bi se upošteval razvoj trga in tehnični napredek, bi moralo biti Komisiji v skladu s členom 290 Pogodbe o delovanju Evropske unije podeljeno pooblastilo za sprejemanje aktov v zvezi s spremembami prilog k tej uredbi. Zlasti je pomembno, da Komisija pri pripravljalnem delu opravi ustrezna posvetovanja, vključno na ravni strokovnjakov. Komisija bi morala pri pripravi in oblikovanju delegiranih aktov zagotoviti, da ustrezne dokumente istočasno, pravočasno in na ustrezen način predloži Evropskemu parlamentu in Svetu. (69) Da se zagotovijo enotni pogoji za izvajanje te uredbe, bi bilo treba Komisiji podeliti izvedbena pooblastila glede sklepa, ki od držav članic zahteva, da načrte za doseganje skladnosti prilagodijo skupni časovnici za podeljevanje pravic do uporabe in dovoljevanje dejanske uporabe. (70) Izvedbena pooblastila v zvezi s harmonizacijo in uskladitvijo odobritev za radiofrekvenčni spekter, značilnostmi maloobmočnih brezžičnih dostopovnih točk, usklajevanjem med državami članicami glede dodeljevanja radiofrekvenčnega spektra, podrobnejšimi tehničnimi in metodološkimi pravili o evropskih virtualnih dostopovnih izdelkih in zagotavljanjem internetnega dostopa ter smiselno upravljanja prometa in kakovosti storitev bi bilo treba izvajati v skladu z Uredbo (EU) št. 182/2011 Evropskega parlamenta in Sveta.[25] (71) Da bi se zagotovila skladnost med cilji in ukrepi, ki so potrebni za dokončno vzpostavitev enotnega trga elektronskih komunikacij v skladu s to uredbo, in nekaterimi posebnimi obstoječimi zakonodajnimi določbami ter da bi zakonodaja odražala ključne elemente razvijajoče se prakse odločanja, bi bilo treba spremeniti Direktivo 2002/21/ES, direktivi 2002/20/ES in 2002/22/ES ter Uredbo št. 531/2012. To pomeni, da se Direktiva 2002/21/ES in z njo povezane Direktive uporabljajo v povezavi s to uredbo, uvedbo okrepljenih pristojnosti Komisije za zagotavljanje usklajenosti ukrepov, ki veljajo za evropske ponudnike elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo v okviru evropskega mehanizma posvetovanja, harmonizacijo meril, sprejetih pri ocenjevanju opredelitve in konkurenčnosti pomembnih trgov, prilagajanje sistema uradnega obveščanja v skladu z Direktivo 2002/20/ES v smislu enotne odobritve v EU ter razveljavitev določb o minimalni harmonizaciji pravic končnih uporabnikov iz Direktive 2002/22/ES, ki so ob popolni harmonizaciji, ki jo določa ta uredba, postale odvečne. (72) Trg mobilnih komunikacij je v Uniji še vedno razdrobljen, saj ni mobilnih omrežij, ki bi krila vse države članice. Posledično morajo ponudniki storitev gostovanja, ki želijo domačim strankam, ki potujejo po Uniji, zagotavljati mobilne komunikacijske storitve, te storitve nabavljati po veleprodajnih cenah pri izvajalcih v obiskani državi članici. Te veleprodajne cene predstavljajo pomembno oviro pri zagotavljanju storitev gostovanja na cenovni ravni, ki bi ustrezala domačim mobilnim storitvam. Zato bi bilo treba sprejeti dodatne ukrepe, ki bi olajšali zniževanje teh cen. Komercialni ali tehnični sporazumi med ponudniki storitev gostovanja, ki omogočajo virtualno razširitev pokritosti z njihovim omrežjem po vsej EU, so sredstvo za vključevanje veleprodajnih stroškov. Da bi se zagotovile primerne spodbude, bi bilo treba prilagoditi nekatere regulativne obveznosti iz Uredbe (ES) št. 531/2012 Evropskega parlamenta in Sveta[26]. Zlasti če ponudniki storitev gostovanja prek svojih omrežij ali z dvostranskimi ali večstranskimi sporazumi o gostovanju zagotavljajo, da se vsem potrošnikom v Uniji samodejno nudijo tarife gostovanja na ravni domačih tarif, zanje ne bi smela veljati obveznost domačih ponudnikov, da svojim potrošnikom omogočijo dostop do storitev govornega, SMS in podatkovnega gostovanja pri katerem koli alternativnem ponudniku gostovanja, pri čemer bi bilo treba upoštevati prehodno obdobje, če je bil tak dostop že dodeljen. (73) Dvostranski ali večstranski sporazumi o gostovanju lahko mobilnemu operaterju omogočijo, da gostovanje domačih strank v omrežjih svojih partnerjev v veliki meri šteje za enakovredno zagotavljanju storitev takim strankam v lastnih omrežjih, kar ima posledične učinke na njegove maloprodajne cene za tako virtualno pokritost z lastnim omrežjem (on-net) po vsej Uniji. Taka ureditev na veleprodajni ravni bi lahko omogočila razvoj novih izdelkov gostovanja ter tako povečala izbiro in konkurenco na maloprodajni ravni. (74) Digitalna agenda za Evropo in Uredba št. 531/2012 določata cilj politike, v skladu s katerim naj bi se razlika med cenami gostovanja in domačimi tarifami zniževala proti nič. V praksi to pomeni, da bi morali potrošniki, ki sodijo v eno od širših opazovanih kategorij domače potrošnje, opredeljenih na osnovi različnih domačih maloprodajnih paketov pogodbene stranke, med občasnimi potovanji po Uniji imeti možnost, da brez skrbi posnemajo tipičen vzorec domače potrošnje, povezan z njihovimi ustreznimi domačimi maloprodajnimi paketi, ne da bi pri tem imeli dodatne stroške poleg tistih, ki nastanejo v domačem okolju. Take širše kategorije se lahko opredelijo glede na trenutno komercialno prakso, na primer na osnovi razlikovanja med: predplačniki in naročniki pri domačih maloprodajnih paketih; paketi, ki vsebujejo samo storitve GSM (tj. govorni klici, SMS); paketi, prilagojenimi različnim obsegom porabe; paketi za podjetja oziroma potrošnike; maloprodajni paketi s cenami na porabljeno enoto in paketi, ki zagotavljajo „svežnje“ enot (npr. govornih minut, megabajtov prenosa podatkov) za standardno plačilo, ne glede na dejansko porabo. Raznovrstnost maloprodajnih tarifnih shem in paketov, ki so na voljo strankam na domačih mobilnih trgih po vsej Uniji, upošteva različne potrebe uporabnikov, povezane s konkurenčnim trgom. Taka prožnost na domačih trgih bi se morala odražati tudi v okolju gostovanja znotraj Unije, pri čemer je treba upoštevati, da so zaradi potrebe ponudnikov storitev gostovanja po veleprodajnih vložkih neodvisnih upravljavcev omrežij v različnih državah članicah omejitve s sklicevanjem na razumno uporabo, če za tako porabo storitev gostovanja veljajo domače tarife, še vedno lahko upravičene. (75) Čeprav naj bi ponudniki gostovanja predvsem sami ocenili razumen obseg gostujočih govornih klicev, sporočil SMS in prenosa podatkov, za katere bo v njihovih različnih maloprodajnih paketih veljala domača tarifa, bi morali nacionalni regulativni organi nadzirati, kako ponudniki gostovanja omejujejo razumno uporabo in zagotoviti, da so omejitve podrobno opredeljene glede na podrobno količinsko določene podatke v pogodbah na način, ki je potrošnikom jasen in razumljiv. Pri tem bi morali nacionalni regulativni organi v največji možni meri upoštevati ustrezne usmeritve BEREC. BEREC bi moral v svojih usmeritvah opredeliti različne vzorce uporabe, utemeljene z osnovnimi trendi uporabe govornih, podatkovnih in SMS storitev na ravni Unije ter razvoj pričakovanj, zlasti glede porabe brezžičnih podatkovnih storitev. (76) Poleg tega bi moralo bistveno znižanje povprečne cene zaključevanja klicev v mobilnih omrežjih po vsej Uniji pred kratkim omogočiti, da se pri dohodnih klicih odpravijo dodatni stroški gostovanja. (77) Da bi bile dejavnosti BEREC stabilne in strateško vodene, bi moral odbor regulatorjev BEREC zastopati stalno zaposleni predsednik, ki bi ga po odprtem izbirnem postopku, ki bi ga organiziral in upravljal Odbor regulatorjev ob pomoči Komisije, imenoval upravni odbor regulatorjev na podlagi dosežkov, spretnosti, poznavanja tržnih udeležencev in trgov elektronskih komunikacij ter izkušenj, pomembnih za nadzor in regulacijo. Za imenovanje prvega predsednika odbora regulatorjev bi morala Komisija med drugim pripraviti ožji seznam kandidatov na podlagi dosežkov, spretnosti, poznavanja tržnih udeležencev in trgov elektronskih komunikacij ter izkušenj, pomembnih za nadzor in regulacijo. Za naslednja imenovanja bi morala v poročilu, pripravljenem v skladu s to uredbo, preučiti možnost, da Komisija pripravi ožji seznam kandidatov. Organ evropskih regulatorjev za elektronske komunikacije bi zato morali sestavljati predsednik odbora regulatorjev, upravni odbor in upravni vodja. (78) Direktive 2002/20/ES, 2002/21/ES in 2002/22/ES ter uredbi (ES) št. 1211/2009 in (EU) št. 531/2012 bi bilo zato treba ustrezno spremeniti. (79) Komisija lahko vedno zahteva mnenje BEREC v skladu z Uredbo (ES) št. 1211/2009, če meni, da je to potrebno za izvajanje določb te uredbe. (80) V tej uredbi so spoštovane temeljne pravice in upoštevane pravice in načela Listine o temeljnih pravicah Evropske unije, zlasti v členu 8 (varstvo osebnih podatkov), členu 11 (svoboda izražanja in obveščanja), členu 16 (svoboda gospodarske pobude), členu 21 (nediskriminacija) in členu 38 (varstvo potrošnikov). (81) Ker cilja te uredbe, tj. določitve regulativnih načel in podrobnih pravil, potrebnih za dokončno vzpostavitev enotnega evropskega trga elektronskih komunikacij, ne morejo v zadostni meri doseči države članice ter ga je zato zaradi obsega in učinkov lažje doseči na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega okvirov, potrebnih za doseganje navedenih ciljev – SPREJELA NASLEDNJO UREDBO: Poglavje I Splošne določbe Člen 1 – Vsebina in področje uporabe 1. Ta uredba določa regulativna načela in podrobna pravila, potrebna za dokončno vzpostavitev evropskega enotnega trga elektronskih komunikacij, na katerem: (a) imajo ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev in omrežij pravico, možnost in pobude za razvijanje, razširjanje in upravljanje svojih omrežij ter zagotavljanje storitev ne glede na sedež njihovega podjetja ali geografski položaj strank v Uniji, (b) imajo državljani in podjetja pravico in možnost za dostop do konkurenčnih, varnih in zanesljivih komunikacijskih storitev ne glede na to, od kod iz Unije se zagotavljajo, ne da jih pri tem ovirajo čezmejne omejitve ali neupravičeni dodatni stroški. 2. Ta uredba določa zlasti regulativna načela v povezavi z določbami direktiv št. 2002/19/ES, 2002/20/ES, 2002/21/ES in 2002/22/ES, na podlagi katerih Komisija, Organ evropskih regulatorjev za elektronske komunikacije (BEREC) in pristojni nacionalni organi delujejo v okviru svojih pristojnosti: (a) da bi zagotovili poenostavljene, predvidljive in konvergenčne regulativne pogoje za ključne upravne in komercialne parametre, med drugim tudi kar zadeva sorazmernost posameznih obveznosti, ki se lahko naložijo na podlagi tržne analize; b) da bi spodbujali vzdržno konkurenco na enotnem trgu in globalno konkurenčnost Unije ter zmanjšali sektorsko tržno ureditev glede na to, kdaj se ti cilji dosežejo; c) da bi spodbujali naložbe in inovacij v nove in okrepljene visokozmogljive infrastrukture, ki segajo po vsej Uniji in ki lahko zadovoljijo spreminjajoče se povpraševanje končnih uporabnikov; d) da bi poenostavili zagotavljanje inovativnih in visokokakovostnih storitev; e) da bi zagotovili razpoložljivost in visoko učinkovito uporabo radiofrekvenčnega spektra za brezžične širokopasovne storitve, ki podpirata inovacije, naložbe, delovna mesta in koristi končnih uporabnikov ne glede na to, ali gre za splošne odobritve ali posamezne pravice uporabe; f) da bi služili interesom državljanov in končnih uporabnikov pri povezljivosti, pri čemer bi spodbujali naložbene pogoje za večjo izbiro in kakovost dostopa do omrežij in storitev ter omogočali mobilnost v Uniji ter družbeno in ozemeljsko vključenost. 3. Da se zagotovi upoštevanje splošnih regulativnih načel iz odstavka 2, ta uredba določa tudi podrobna pravila za: (a) enotno odobritev EU za evropske ponudnike elektronskih komunikacij; (b) nadaljnjo konvergenco regulativnih pogojev glede potrebnosti in sorazmernosti ukrepov, ki jih evropskim ponudnik