EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 6.6.2012 COM(2012) 280 final 2012/0150(COD) Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi direktiv Sveta 77/91/EGS in 82/891/ES, direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES in 2011/35/ES ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (Besedilo velja za EGP) {SWD(2012) 166 final}

{SWD(2012) 167 final}



OBRAZLOŽITVENI MEMORANDUM 1.OZADJE PREDLOGA Finančna kriza je pomenila težek preizkus sposobnosti nacionalnih organov in organov na ravni Unije za obvladovanje težav bančnih institucij. Medtem so se finančni trgi Unije med seboj povezali v takšni meri, da se notranji pretresi v eni državi članici lahko hitro prenesejo na druge države članice. Zato je Komisija oktobra 2010 izdala sporočilo, v katerem določa načrte za okvir Unije za krizno upravljanje v finančnem sektorju. Okvir bi organom ponudil skupne in učinkovite instrumente ter pooblastila za predhodno obravnavo bančnih kriz, zaščito finančne stabilnosti in zmanjšanje izpostavljenosti davkoplačevalcev izgubam zaradi insolventnosti. Na mednarodni ravni so voditelji držav G20 pozvali k „pregledu shem za reševanje in stečajne zakonodaje glede na nedavne izkušnje za zagotovitev, da omogočajo urejeno prenehanje velikih in kompleksnih čezmejnih institucij.“ V Cannesu so novembra 2011 potrdili Odbor za finančno stabilnost (FSB) „Ključne lastnosti učinkovitih shem za reševanje finančnih institucij“(ključne lastnosti). To so ključni elementi, za katere FSB meni, da so potrebni za učinkovito shemo za reševanje. Njihovo izvajanje mora organom omogočiti, da rešujejo finančne institucije na urejen način, ne da bi pri tem davkoplačevalce izpostavili izgubam zaradi podpore za solventnost, medtem ko se hkrati ohrani neprekinjeno delovanje ključnih gospodarskih dejavnosti zadevnih institucij. Države G20 bodo junija 2012 začele ocenjevati napredek pri izvajanju teh določb v različnih jurisdikcijah. Evropski parlament je junija 2010 sprejel poročilo na lastno pobudo o priporočilih za čezmejno krizno upravljanje v bančnem sektorju. V njem je poudaril potrebo po okviru Unije za upravljanje bank v finančnih težavah ter priporočil premik k večjemu povezovanju in skladnosti pri zahtevah in shemah za reševanje, ki se uporabljajo za čezmejne institucije. Svet (ECOFIN) je decembra 2010 sprejel sklepe, v katerih je pozval k pripravi okvira Unije za preprečevanje krize, njeno obvladovanje in reševanje. V sklepih je poudarjeno, da se mora okvir uporabljati za banke vseh velikosti, izboljšati mora čezmejno sodelovanje in vključevati tri stebre (pripravljalne in preventivne ukrepe, zgodnje posredovanje ter instrumente in pooblastila za reševanje). Ti morajo biti „usmerjeni v varovanje finančne stabilnosti z ohranjanjem zaupanja javnosti in trgov; s preprečevanjem in pripravljenostjo v prvi vrsti; z zagotavljanjem verodostojnih instrumentov za reševanje; z omogočanjem hitrega in odločnega ukrepanja; z zmanjšanjem moralnega tveganja in minimaliziranjem skupnih stroškov v breme javnih sredstev na podlagi poštene porazdelitve bremen med deležnike finančnih institucij; s prispevanjem k netežavnemu reševanju za čezmejne skupine; z zagotavljanjem pravne varnosti; in z omejevanjem izkrivljanja konkurence.“ Poleg tega bo skupina na visoki ravni v drugi polovici leta 2012 poročala Komisiji, ali bi poleg tekočih regulativnih reform strukturne reforme bank Unije okrepile finančno stabilnost in izboljšale učinkovitost in varstvo potrošnikov. Predlogi skupine se bodo ocenili ločeno po zaključku dela. Komisija je 30. maja 2012 najavila, da bo začela postopek, ki bo „začrtal glavne korake za popolno uresničitev ekonomske in monetarne unije (vključno), med drugim (...) razvoj v smeri bančne unije, vključno z integriranim finančnim nadzorom in enotnim sistemom zajamčenih vlog“. 2.REZULTATI POSVETOVANJ Z ZAINTERESIRANIMI STRANMI IN OCEN UČINKA V obdobju med letoma 2008 in 2012 so službe Komisije organizirale več posvetovanj in razprav s strokovnjaki in ključnimi zainteresiranimi stranmi glede sanacije in reševanja bank. Kot zadnje javno posvetovanje pred sprejetjem predloga je bil januarja 2011 za namene posvetovanja objavljen delovni dokument služb Komisije, v katerem so natančno opisane možnosti politike, ki jih obravnavajo službe Komisije. Posvetovanje se je zaključilo 3. marca 2011. Aprila 2012 so bile organizirane ciljne razprave s strokovnjaki iz držav članic, bančnega sektorja, akademskega sveta in pravnih družb o enem od instrumentov za reševanje, takoimenovanem instrumentu reševanja z zasebnimi sredstvi ali odpisa dolga. V razpravah so se obravnavali ključni parametri instrumenta reševanja z odpisom dolga, vključno z sprožilci reševanja, obsegom reševanja z zasebnimi sredstvi, njegovo potencialno minimalno stopnjo, reševanjem skupin ter upoštevanjem predhodno veljavnih določb. Dokumenti v zvezi z javnimi posvetovanji so objavljeni na spletni strani Evropske komisije. Na podlagi tega je Komisija pripravila priložen zakonodajni predlog. Službe Komisije so prav tako pripravile oceno učinka (IA) za predlog, ki je na voljo na spletni strani Evropske komisije. Upoštevale so se opombe odbora za oceno učinka (IAB), izražene v njihovem prvem in drugem mnenju maja in junija 2011. Poleg tega se je spremenilo besedilo ocene učinka, da odraža najnovejši razvoj na svetovnih forumih ter vključitev rezultatov razprav o instrumentu za reševanje z zasebnimi sredstvi, ki so potekale aprila 2012. Konkretno, revidirana ocena učinka izboljšuje predstavitev pravnega in institucionalnega okolja z opisom odgovornosti nacionalnih nadzornikov in organov za reševanje ter odnosov med predlogom za reševanje z zasebnimi sredstvi in načrtovanimi zahtevami CRD IV. Besedilo ocene učinka bolje razloži vsebino mnenj, zlasti tistih v zvezi z instrumentom reševanja z zasebnimi sredstvi/odpisa dolga. Prav tako so bili dodani učinki instrumenta za reševanje z zasebnimi sredstvi na stroške financiranja bank in nefinančnih podjetij (malih in srednjih). Zaključen je bil oddelek v zvezi s skladnostjo predloga z drugimi regulativnimi predlogi. Končno, dogovori glede spremljanja in vrednotenja so bili nadalje pojasnjeni z opredelitvijo najpomembnejših kazalnikov, ki jih je treba spremljati.



Iz ocene učinka izhajajo naslednji sklepi: Predlagani okvir Unije za reševanje bank bo dosegel cilje izboljšanja finančne stabilnosti, zmanjšal moralna tveganja, zaščitil depozitarje in ključne bančne storitve, prihranil državni denar in zaščitil notranji trg za finančne institucije. Pričakuje se, da bo imel okvir pozitiven družbeni vpliv: prvič, z zmanjšanjem verjetnosti sistemske bančne krize in izognitvijo izgubam gospodarskega blagostanja, ki sledijo bančni krizi; in drugič z zmanjšanjem izpostavljenosti davkoplačevalcev izgubam zaradi podpore institucijam za odpravo insolventnosti. Stroški okvira izhajajo iz možnega povišanja stroškov financiranja za institucije zaradi ukinitve implicitne gotovosti državne podpore ter iz stroškov, povezanih s skladi za reševanje. Institucije lahko te povišane stroške prenesejo na stranke ali delničarje z zniževanjem obrestnih mer za pologe, zviševanjem obrestnih mer za posojila in bančnih provizij ali zniževanjem donosov iz lastniškega kapitala. Vendar lahko konkurenca popolnoma zmanjša zmožnost institucij, da prenašajo stroške. Možne koristi okvira v smislu dolgoročnega gospodarskega blagostanja z vidika zmanjšane verjetnosti za sistemsko krizo so bistveno višje od možnih stroškov. 3.Splošna razlaga: okvir za sanacijo in rešitev Potreba po učinkovitem okviru za sanacijo in rešitev Banke in investicijska podjetja (v nadaljevanju institucije) zagotavljajo pomembne storitve za državljane, podjetja in gospodarstvo na splošno (kot so sprejemanje vlog, posojanje in upravljanje plačilnih sistemov). Večinoma delujejo na podlagi zaupanja in lahko hitro postanejo nesposobni preživeti, če njihove stranke in nasprotne stranke izgubijo zaupanje v njihovo sposobnost izpolnjevanja obveznosti. V primeru propada morajo banke prenehati poslovati po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. Vendar zaradi velike medsebojne odvisnosti med institucijami prihaja do tveganja sistemske krize, saj se lahko težave ene banke razširijo po celotnem sistemu. Zaradi tega sistemskega tveganja in pomembne ekonomske funkcije, ki jo imajo institucije, običajni postopek zaradi insolventnosti v nekaterih primerih morda ni ustrezen. Zaradi odsotnosti učinkovitih instrumentov za upravljanje institucij v krizi je bilo vse prepogosto potrebno uporabiti javna sredstva za obnovo zaupanja tudi v razmeroma majhnih institucijah za preprečitev, da bi domino učinek propadanja institucij resno škodoval realnemu gospodarstvu.

V skladu s tem je potreben učinkovit okvir politike, da se propadanje bank upravlja na urejen način in se prepreči širjenje negativnega vpliva na druge institucije. Cilj takšnega političnega okvira bi bil zagotoviti zadevnim organom skupne in učinkovite instrumente in pooblastila za vnaprejšnjo obravnavo bančne krize, zaščito finančne stabilnosti in zmanjšanje izpostavljenosti davkoplačevalcev izgubam. Priprava in preprečevanje, zgodnje poseganje in reševanje V ta namen bi morala pooblastila, ki so na voljo zadevnim organom, vključevati tri elemente: (i) pripravljalne ukrepe in načrte za zmanjšanje tveganj možnih težav (priprava in preprečevanje); (ii) v primeru začetnih težav, pooblastila za ustavitev slabšanja položaja banke v zgodnji fazi, da se prepreči insolventnost (zgodnje posredovanje); ter (iii) če insolventnost institucije predstavlja skrb glede splošnega javnega interesa (kot je opredeljeno v členih 27 in 28), jasen postopek za reorganizacijo ali prenehanje banke na urejen način, pri čemer se ohranijo ključne funkcije in čim bolj omeji izpostavljenost davkoplačevalcev izgubam zaradi insolventnosti (reševanje). Skupaj ta pooblastila predstavljajo učinkovit okvir za sanacijo in, kjer je to primerno, reševanje institucij. Ker tveganja, ki ga predstavlja posamezna banka za finančno stabilnost, ni mogoče v celoti vnaprej preveriti, morajo biti ta pooblastila podeljena zadevnim organom za katero koli banko, ne glede na njeno velikost ali obseg njenega poslovanja. Reševanje – posebna ureditev za institucije v primeru insolventnosti V večini držav se za banke in nebančna podjetja v finančnih težavah izvajajo običajni postopki zaradi insolventnosti. Ti postopki dopuščajo reorganizacijo podjetja (kar pomeni zmanjšanje bremena dolga v dogovoru z upniki) ali njegovo likvidacijo in razporeditev izgub na upnike ali oboje. V vseh teh primerih upniki in delničarji niso v celoti poplačani. Vendar izkušnje iz različnih bančnih kriz kažejo, da zakonodaja o insolventnosti ni vedno primerna za učinkovito obravnavo propada finančnih institucij, ker ne obravnava na primeren način potrebe po izognitvi motnjam finančne stabilnosti, ohranitvi ključnih storitev ali zaščite depozitarjev. Poleg tega so postopki v zvezi z insolventnostjo dolgi in v primeru reorganizacije zahtevajo zapletena pogajanja in sporazume z upniki, kar ima lahko določene škodljive učinke za dolžnike in upnike glede zamude, stroškov in rezultata. Reševanje je alternativa običajnim postopkom zaradi insolventnosti ter zagotavlja sredstvo za prestrukturiranje ali prenehanje banke, ki propada in katere propad je zaskrbljujoč z vidika splošnega javnega interesa (grožnje finančni stabilnosti, neprekinjeno delovanje ključnih funkcij banke in/ali varnost pologov, sredstev strank in javnih sredstev). V skladu s tem mora reševanje za institucije doseči podobne rezultate, kot jih dosegajo običajni postopki zaradi insolventnosti, pri čemer se upoštevajo pravila Unije glede državne pomoči v smislu razporeditve izgub na delničarje in upnike, pri čemer se zaščiti finančna stabilnost in omeji izpostavljenost davkoplačevalcev izgubam zaradi podpore za solventnost. V postopku mora zagotoviti tudi pravno varnost, preglednost in predvidljivost glede obravnave delničarjev in bančnih upnikov ter ohraniti vrednost, ki bi se sicer lahko uničila pri bankrotu. Poleg tega bi z odpravo implicitne gotovosti finančne pomoči za institucije iz javnih sredstev, možnost reševanja spodbudila nezavarovane upnike, da bolje ocenijo tveganja svojih naložb. Poleg tega bo zasnova nacionalnih shem financiranja za reševanje v skladu s pravili za državno pomoč zagotovila, da se lahko izpolnijo splošni cilji okvira za reševanje. Ravnovesje med predvidljivostjo za investitorje in diskrecijo za organe Da se zaščitijo obstoječe pravice glede lastnine, je treba začeti postopek reševanja banke na točki, ki je zelo blizu insolventnosti, tj. ko je banka na robu propada. Vendar je presoja o točki začetka reševanja lahko odvisna od več spremenljivk in dejavnikov, povezanih s prevladujočimi pogoji na trgu ali značilnimi težavami z likvidnostjo ali solventnostjo, ki kažejo na potrebo po določeni stopnji diskrecije za organe za reševanje. Prav tako dejanski ukrepi, ki se sprejmejo v okviru reševanja, ne smejo biti vnaprej določeni za katero koli banko, ampak morajo biti sprejeti na podlagi dejanskih okoliščin. Potreben je okvir Unije s podobnimi instrumenti, načeli in postopki, da se zagotovi zadostna konvergenca pri reševanju, ki ga izvajajo nacionalni organi. Pri oblikovanju tega okvira je treba vzpostaviti ravnovesje med potrebno diskrecijo za nadzornike, da se odražajo specifičnosti vsakega posameznega primera, in zagotovitvijo enakih konkurenčnih pogojev ter ohranitvijo celovitosti enotnega trga. Evropskemu bančnemu organu (EBA) mora biti podeljena jasna vloga za izdajo smernic in tehničnih standardov, da se zagotovi dosledno izvajanje pooblastil za reševanje, da sodeluje pri načrtovanju reševanja za čezmejne institucije ter opravlja zavezujoče posredništvo med nacionalnimi organi v primeru nesporazuma o uporabi okvira. Končno, uspešno reševanje zahteva zadostna sredstva, na primer za izdajo jamstev ali zagotovitev kratkoročnih posojil za pomoč ključnim delom rešene institucije pri ponovnem uspešnem poslovanju. V te sklade bi moral načeloma vlagati bančni sektor na pošten in sorazmeren način ter bi moral (ob upoštevanju gospodarskih stroškov) vanje prispevati vnaprej. Skupaj vzeto ti koraki zagotovijo, da ne glede na to, kateri primeren ukrep za reševanje se sprejme, stroške primarno krijejo institucije same ter njihovi lastniki in investitorji. Notranji trg – obravnava čezmejnih skupin Čezmejne skupine so sestavljene iz institucij s sedežem v različnih državah članicah. Okvir za reševanje priznava obstoj čezmejnih skupin v Evropi kot enega od ključnih gonil za povezovanje finančnih trgov Unije. Okvir določa posebna pravila za čezmejne skupine, ki zajemajo pripravo in preprečevanje (členi 7, 8, 11, 12 in 15), zgodnje posredovanje (člen 25) in reševanje (členi od 80 do 83). Prav tako določa pravila za prenos sredstev med subjekti, povezanimi v skupino, v času finančnih težav (členi 16 do 22). Pravila za skupine so namenjena za uravnoteženje interesa za dosego, kjer je to potrebno, učinkovite rešitve za skupino kot celoto z zaščito finančne stabilnosti v državah članicah, kjer skupina deluje, in v Uniji. Učinkovite metode za reševanje čezmejnih skupin so edini način za dosego finančne stabilnosti v Uniji in posledično izboljšujejo delovanje enotnega trga tudi v času krize. Zlasti je treba zagotoviti – ob upoštevanju potrebnih zaščit za države članice gostiteljice – učinkovito in hitro reševanje skupine, ki zmanjša izgubo vrednosti za skupino, tako da se podeli pomembno vlogo organu za reševanje na ravni skupine. Ne glede na pomembno vlogo, ki jo ima organ za reševanje skupine, se ustrezno upoštevajo interesi organa gostitelja za reševanje, in sicer s: a) sklenitvijo dogovorov o sodelovanju med organi za reševanje z oblikovanjem kolegijev organov za reševanje; b) priznavanjem, da je treba pri sprejemanju odločitev v zvezi s skupino upoštevati finančno stabilnost v vseh državah članicah, kjer skupina deluje; c) oblikovanjem jasnega postopka odločanja, ki vsem organom dopušča, da posredujejo svoja stališča ter hkrati zagotavlja, da se glede reševanja skupine sprejme ena sama odločitev; in d) vzpostavitvijo mehanizmov za reševanje sporov med organi za reševanje (posredovanje EBA). EBA bo imel zavezujočo posredniško vlogo, kot je predvideno v Uredbi št. 1093/2010 o ustanovitvi o EBA, zlasti v členu 19. V tem kontekstu se uporabljajo vsa zadevna pravila te uredbe, vključno s členoma 38 in 44(1). Vsi ti mehanizmi morajo zagotoviti, da reševanje skupine ali zagotovitev finančne podpore med povezanimi institucijami ne škoduje nobenemu delu skupine ter se pri tem upošteva finančna stabilnost države članice, v kateri se nahaja podrejena družba. 4.PRAVNI ELEMENTI PREDLOGA 4.1.Pravna podlaga Pravna podlaga predloga je člen 114 PDEU, ki dovoljuje sprejetje ukrepov za približevanje nacionalnih določb, katerih cilj je vzpostavitev in delovanje notranjega trga. Predlog usklajuje nacionalne zakone o sanaciji in reševanju kreditnih institucij in investicijskih podjetij v takšni meri, kot je to potrebno za zagotovitev, da države članice uporabljajo iste instrumente in postopke za obravnavo sistemskih propadov. Na ta način bi moral usklajen okvir spodbujati finančno stabilnost znotraj notranjega trga z zagotavljanjem minimalne zmogljivosti za reševanje institucij v vseh državah članicah ter z olajšanjem sodelovanja med nacionalnimi organi, kadar obravnavajo propad čezmejnih skupin.

Zato je člen 114 PDEU ustrezna pravna podlaga. 4.2.Subsidiarnost Po načelu subsidiarnosti iz člena 5.3 PEU Unija na področjih, ki niso izključno v njeni pristojnosti, ukrepa le, če in kolikor države članice ciljev predlaganega ukrepa ne morejo zadostno uresničiti na centralni ali regionalni in lokalni ravni, ampak je te cilje zaradi njihovega obsega ali učinkov mogoče bolje uresničiti na ravni Unije. Samo ukrepanje na ravni Unije lahko zagotovi, da države članice uporabljajo dovolj združljive ukrepe za obravnavo propadajočih institucij. Čeprav je bančni sektor Unije med seboj močno povezan, so sistemi za ravnanje v primeru bančnih kriz nacionalni in se med seboj precej razlikujejo. Mnogi nacionalni pravni sistemi trenutno ne podeljujejo potrebnih pooblastil organom za prenehanje finančnih institucij na urejen način z ohranitvijo tistih storitev, ki so bistvene za finančno stabilnost, pri čemer bi se minimalizirala izpostavljenost davkoplačevalcev izgubam zaradi podpore za solventnost. Tako raznolika nacionalna zakonodaja ni primerna za ustrezno obravnavo čezmejne razsežnosti kriz, saj so zaradi tega kakršni koli dogovori o sodelovanju med domačo državo in državo gostiteljico zapleteni. Poleg tega lahko precejšnje razlike v nacionalnih postopkih za reševanje povzročijo nesprejemljiva tveganja za finančno stabilnost in ogrozijo učinkovito reševanje čezmejnih skupin. Ker uvedba ustreznih shem za reševanje na ravni Unije zahteva precejšnjo uskladitev nacionalnih praks in postopkov, je primerno, da Unija predlaga potrebne zakonodajne ukrepe. Vendar je reševanje tesno povezano z neusklajenimi področji nacionalnega prava, kot sta insolventnost in stvarno pravo. Zato je direktiva ustrezen pravni instrument, ker je prenos potreben za zagotovitev, da se okvir izvaja na način, ki omogoča dosego nameravanega učinka v okviru značilnosti zadevne nacionalne zakonodaje. 4.3.Sorazmernost V skladu z načelom sorazmernosti vsebina in oblika ukrepa Unije ne smeta preseči tega, kar je potrebno za uresničevanje ciljev pogodb. Načeloma bi morala biti propadla banka predmet običajnih postopkov zaradi insolventnosti, tako kot katero koli drugo podjetje. Vendar se bančni sektor razlikuje od večine drugih poslovnih sektorjev, ker opravlja ključne funkcije v gospodarstvu in je zlasti ranljiv za sistemske krize. Zaradi teh lastnosti ima lahko likvidacija bank precej resnejše posledice kot umik drugih podjetij s trga. To lahko upraviči uporabo posebnih predpisov in postopkov v primeru bančne krize. Ker sistemskega pomena propada bank ni mogoče vnaprej določiti s popolno gotovostjo, mora predlagani okvir za krizno upravljanje načeloma veljati za vse bančne institucije, ne glede na njihovo velikost in kompleksnost. Če je gotovo, da bi propad institucije, ki je po velikosti, tržnem pomenu in povezanosti pomembna v svetovnem merilu, povzročil precejšnje motnje v svetovnem finančnem sistemu in imel negativne gospodarske posledice po vseh državah, je prav tako jasno, da ima lahko istočasen propad pri zelo razširjeni krizi številnih malih institucij, ki tvorijo precejšen del bančnega sektorja v državi, enako uničujoč učinek na gospodarstvo. Okvir zato zagotavlja, da imajo nadzorniki in organi za reševanje na voljo posebna pravila in postopke za učinkovito obravnavo propada ali skorajšnjega propada katere koli banke v okoliščinah sistemskega tveganja. Vendar bodo nacionalni organi tveganje, velikost in medsebojno povezanost banke upoštevali pri pripravi načrtov sanacije in reševanja ter pri uporabi različnih instrumentov, ki jih imajo na voljo, s čimer bodo zagotovili, da se režim uporablja na pravilen način. Določbe so zato sorazmerne s tem, kar je potrebno za dosego ciljev. Poleg tega morajo biti omejitve pravice do lastnine, ki jih lahko vsebuje izvajanje predlaganih pooblastil, skladne z Listino o temeljnih pravicah, kot jo razlaga Evropsko sodišče. Zato mora biti točka za začetek reševanja čim bolj blizu insolventnosti, uporaba pooblastil za reševanje mora biti omejena, kolikor je potrebno, da se izpolnijo cilji splošnega interesa, in sicer ohranitev finančne stabilnosti v Uniji. 4.4.Podrobna obrazložitev predloga 4.4.1.Vsebina in področje uporabe (člen 1) Predlog obravnava krizno upravljanje (priprava, sanacija in reševanje) v zvezi z vsemi kreditnimi institucijami in nekaterimi investicijskimi podjetji. Področje uporabe predloga je enako področju uporabe direktive o kapitalskih zahtevah (CRD), ki usklajuje bonitetne zahteve za institucije, vključno s finančnimi institucijami, vključenimi v bančno skupino, in investicijskimi podjetji. Investicijska podjetja morajo biti del okvira, ker ima njihov propad lahko resne sistemske posledice, kot se je pokazalo v primeru propada banke Lehman Brothers. . Poleg tega morajo pooblastila organov za reševanje veljati tudi za holdinge, če ena ali več podrejenih kreditnih institucij ali investicijskih podjetij izpolnjuje pogoje za reševanje, prav tako je potrebna uporaba instrumentov in pooblastil za reševanje v odnosu do nadrejene družbe za reševanje ene ali več podrejenih družb ali za reševanje skupine kot celote. 4.4.2.Organi za reševanje (člen 3) Predlog zahteva, da države članice prenesejo pooblastila za reševanje na državne upravne organe za zagotovitev, da je cilje okvira mogoče pravočasno uresničiti. Predlog ne določa natančno, kateri organ bi bilo treba imenovati kot organ za reševanje, ker to ni nujno za zagotovitev učinkovite rešitve ter bi posegalo v ustavno in upravno ureditev držav članic. Zato se lahko države članice same odločijo koga bodo imenovale za organ za reševanje, to so lahko državne centralne banke, finančni nadzorniki, sistemi zajamčenih vlog, finančni ministri ali posebni organi. Organi za reševanje bodo morali imeti ustrezne izkušnje in sredstva za upravljanje reševanja bank na nacionalni in čezmejni ravni. Zaradi verjetnosti navzkrižja interesov je potrebna funkcionalna ločitev dejavnosti za reševanje od drugih dejavnosti vsakega imenovanega organa. 4.4.3.Načrti sanacije in reševanja (členi 5 do 13) Zgodnje ukrepanje na podlagi načrtov sanacije lahko prepreči stopnjevanje težav in zmanjša nevarnost propada bank. Institucije bodo morale pripraviti načrte sanacije, v katerih bodo določile sheme in ukrepe, ki jim bodo omogočali zgodnje ukrepanje za obnovo njihovega dolgoročnega uspešnega poslovanja v primeru bistvenega poslabšanja finančnega položaja. Skupine bodo morale pripraviti načrte na ravni skupine ter za posamezne institucije znotraj skupine. Nadzorniki bodo ocenili in odobrili načrte sanacije. Načrti reševanja bodo omogočali reševanje institucije s čim manjšo izpostavljenostjo davkoplačevalcev izgubi zaradi podpore za solventnost ter hkrati zaščitili bistvene gospodarske funkcije. V načrtu reševanja, ki ga pripravijo organi za reševanje v sodelovanju z nadzorniki v mirnih časih, se določijo možnosti za reševanje institucije pri različnih možnih scenarijih, vključno s sistemsko krizo. Takšni načrti morajo vključevati podrobnosti o uporabi instrumentov za reševanje in načine za zagotovitev neprekinjenosti ključnih funkcij. Načrti reševanja skupine bodo vključevali načrt za skupino ter načrte za vsako institucijo znotraj skupine. 4.4.4.Pooblastila za obravnavo ali odpravo ovir za reševanje (členi 14 do 16)

Na podlagi načrta reševanja organi za reševanje ocenijo, ali je institucijo ali skupino mogoče rešiti. Če organi za reševanje prepoznajo bistvene ovire za reševanje institucije ali skupine, lahko od institucije ali skupine zahtevajo, da sprejme ukrepe za poenostavitev reševanja. Takšni ukrepi lahko med drugim vključujejo: zmanjšanje kompleksnosti prek sprememb pravnih ali operativnih struktur za zagotovitev, da je mogoče ključne funkcije pravno in gospodarsko ločiti od drugih funkcij; pripravo sporazumov o storitvah, ki zajemajo zagotavljanje ključnih funkcij; omejevanje maksimalne posamezne ali skupne izpostavljenosti; uvajanje zahtev glede poročanja; omejevanje ali prekinitev obstoječih ali predlaganih dejavnosti; omejevanje ali preprečevanje razvoja novih poslovnih področij ali produktov; ter izdajo dodatnih zamenljivih kapitalskih instrumentov. Ocena možnosti za reševanje skupin se izvede z usklajevanjem, posvetovanjem in skupno oceno organov za reševanje skupine z organi za reševanje podrejenih družb, drugih zadevnih pristojnih organov in EBA. Za zagotovitev, da se ocena možnosti za reševanje in uporaba preventivnih pooblastil s strani zadevnih organov uporabljata enotno v vseh državah članicah, bo imel EBA pomembno vlogo. Konkretno to pomeni, da bo moral pripraviti osnutek tehničnih standardov, v katerih opredeli parametre za oceno sistemskega učinka načrtov reševanja, in tehnične standarde, v katerih opredeli zadeve, ki jih je treba preveriti za oceno možnosti za reševanje institucije ali skupine. 4.4.5.Finančna podpora znotraj skupine (členi 17-23) Predlog je namenjen odpravi trenutnih pravnih omejitev za zagotavljanje finančne podpore enega subjekta znotraj skupine drugemu subjektu. Institucije, ki delujejo znotraj skupine, bodo lahko sklenile sporazume za zagotovitev finančne podpore (v obliki posojila, zagotovitve jamstev ali zagotovitve sredstev za uporabo kot zavarovanja pri poslih) za druge subjekte znotraj skupine, ki se soočajo s finančnimi težavami. Takšna zgodnja finančna pomoč lahko pomaga pri nastajajočih finančnih težavah, s katerimi se soočajo posamezni člani skupine. Sporazum se lahko predloži v vnaprejšnjo odobritev na sejah delničarjev vseh sodelujočih subjektov v skladu z nacionalno zakonodajo ter bo pooblastil vodstvene organe, da odobrijo finančno podporo, če bo ta potrebna na podlagi sporazuma. Na tej podlagi se bo pravna varnost povečala, kadar bo jasno, kdaj in kako je mogoče zagotoviti takšno finančno pomoč. Sporazumi so prostovoljni in bančnim skupinam dopuščajo, da ocenijo, ali bi bili takšni dogovori v interesu skupine (skupina je lahko bolj ali manj povezana ter bolj ali manj dosledno sledi skupni strategiji), ter določijo podjetja, ki bi morala biti vključena v sporazum (lahko je primerno izključiti podjetja, ki izvajajo bolj tvegane dejavnosti). Za zaščito bo imel nadzornik prenosnika v skladu s sporazumom pooblastilo za prepoved ali omejitev finančne podpore, kadar prenos ogroža likvidnost ali solventnost prenosnika ali finančno stabilnost. 4.4.6.Zgodnje posredovanje – posebno upravljanje (člena 23-26) Predlog razširja pooblastila nadzornikov za zgodnje posredovanje v primerih, kadar se finančni položaj ali solventnost institucije poslabšuje. Pooblastila, preučena v predlogu, dopolnjujejo pooblastila, podeljena nadzornikom v členu 136 direktive o kapitalskih zahtevah. Ta pooblastila ne zmanjšujejo nobenih pravic ali postopkovnih obveznosti, določenih v skladu s pravom gospodarskih družb. Pooblastila za zgodnje posredovanje vključujejo pooblastilo za zahtevanje, da institucija izvede sheme in ukrepe, določene v načrtu sanacije; pripravi akcijski program in časovni razpored njegovega izvajanja; zahteva, da poslovodstvo skliče ali neposredno skliče skupščino delničarjev, predlaga dnevni red in sprejetje nekaterih odločitev; ter zahteva, da institucija skupaj z upniki pripravi načrt prestrukturiranja dolga. Poleg tega bi imel nadzornik pooblastilo, da imenuje posebnega upravitelja za omejeno obdobje, kadar se šteje, da je solventnost institucije dovolj ogrožena. Primarna naloga posebnega upravitelja je izboljšanje finančnega položaja institucije ter obnova njenega trdnega in skrbnega poslovanja. Posebni upravitelj bo nadomestil poslovodstvo institucije in imel vsa njegova pooblastila, ne da bi to kakor koli vplivalo na pravice običajnih delničarjev. Pooblastilo za imenovanje posebnega upravitelja bo služilo kot disciplinski ukrep za poslovodstvo in delničarje ter kot sredstvo za spodbujanje reševanja iz zasebnega sektorja za težave, ki bi lahko v primeru neobravnave, povzročile propad institucije. 4.4.7.Pogoji za reševanje (člen 27) Predlog določa skupne parametre za začetek uporabe instrumentov za reševanje. Organi bodo lahko sprejeli ukrepe, kadar je institucija insolventna ali zelo blizu insolventnosti v takšni meri, da bo v primeru, če ne sprejme nobenega ukrepa, v bližnji prihodnosti postala insolventna. Hkrati je treba zagotoviti, da se radikalni ukrepi izvedejo le, kadar je poseganje v pravice deležnikov upravičeno. Zato je treba ukrepe za reševanje izvajati le, če institucija propada ali bo verjetno propadla in če ni druge rešitve, s katero bi se institucija rešila v ustreznem časovnem obdobju. Poleg tega mora biti posredovanje v smislu ukrepov za reševanje upravičeno z javnim interesom, kot je opredeljeno v členu 28. 4.4.8.Splošna načela – zlasti načelo „brez upnika je slabše“ (člen 29) Okvir določa več splošnih načel, ki jih bodo morali organi za reševanje upoštevati. Ta načela se med drugim sklicujejo na razporeditev izgub in obravnavo delničarjev in upnikov ter na posledice, ki bi jih lahko imela uporaba instrumentov na poslovodenje institucije. Okvir določa, da se izgube, ko se ugotovijo s postopkom vrednotenja (člen 30) povsod razporedijo med delničarje in upnike institucije v skladu s hierarhijo terjatev, ki se določi v vsaki nacionalni shemi za insolventnost. Vendar in kot je bilo poudarjeno zgoraj (glej naslov 3) običajne sheme za insolventnost ne upoštevajo dovolj finančne stabilnosti ali drugih skrbi v zvezi z javnim interesom. Zato okvir za reševanje določa nekatera načela za razporeditev izgub in bi ga bilo treba upoštevati ne glede na to, kaj določa posamezna nacionalna shema insolventnosti. Ta načela so: a) izgube je treba najprej v celoti razporediti med delničarje in nato na upnike ter b) upniki istega razreda se lahko obravnavajo različno, če je to utemeljeno z razlogi javnega interesa ter zlasti, da se podpre finančna stabilnost. Ta načela veljajo za vse instrumente za reševanje. Poleg tega ter ob upoštevanju instrumenta za reševanje z zasebnimi sredstvi, okvir vzpostavlja natančnejšo hierarhijo terjatev (člen 43). Ta natančnejša hierarhija bo dopolnila in po potrebi nadomestila hierarhijo, določeno v vsaki nacionalni zakonodaji o insolventnosti. Kadar upniki v ekonomskem smislu prejmejo manj, kot bi prejeli, če bi bila institucija likvidirana po običajnih postopkih zaradi insolventnosti, morajo organi zagotoviti, da prejmejo razliko. To nadomestilo, če sploh, se izplača iz sklada za reševanje. Načelo, da je treba izgube najprej razporediti med delničarje in nato med upnike, skupaj z dejstvom, da je treba ukrep za reševanje sprejeti pred uporabo kakršne koli izredne javne finančne podpore je načeloma pomembno za zagotovitev učinkovitosti cilja zmanjšanja izpostavljenosti davkoplačevalcev izgubam (člen 29). 4.4.9.Vrednotenje (člen 30) Izvajanje instrumentov in pooblastil za reševanje temelji na oceni realne vrednosti sredstev in obveznosti institucije, ki je pred propadom. V ta namen okvir vključuje vrednotenje na podlagi načela „tržne vrednosti“. To bo zagotovilo, da se izgube priznajo v trenutku, ko institucija začne postopek reševanja.

Vrednotenje mora opraviti neodvisni strokovnjak, razen če obstajajo razlogi za nujo, v tem primeru bi organi za reševanje nadaljevali z začasnim vrednotenjem, ki bo pozneje dopolnjeno z dokončnim vrednotenjem ob sodelovanju neodvisnega strokovnjaka. Organom za reševanje so podeljena potrebna pooblastila za spremembo njihovih ukrepov za reševanje v skladu z morebitnimi razlikami med začasnim in dokončnim vrednotenjem. 4.4.10.Instrumenti in pooblastila za reševanje (členi 31-64) Kadar so pogoji za začetek reševanja izpolnjeni, bodo organi za reševanje pooblaščeni za uporabo naslednjih instrumentov za reševanje: (a)prodaja poslovanja; (b)premostitvena institucija; (c)ločevanje sredstev; (d)reševanje z zasebnimi sredstvi. Za uporabo teh instrumentov bodo imeli organi za reševanje pooblastila za obvladovanje institucije, ki je propadla ali je na robu propada, prevzem vloge delničarjev in poslovodij, prenos sredstev in obveznosti ter izvrševanje pogodb. Instrumenti za reševanje se lahko uporabijo posamezno ali v povezavi. Vsi vključujejo stopnjo prestrukturiranja banke. Takšno prestrukturiranje ni značilno le za reševanje z zasebnimi sredstvi. Instrument ločevanja sredstev se uporablja v vseh okoliščinah v povezavi z drugimi instrumenti (člen 32). Po potrebi bo morala biti uporaba instrumentov za reševanje v skladu z okvirom Unije za državne pomoči. V zvezi s tem bo treba vsako zatekanje k javni podpori in/ali uporabi skladov za reševanje za pomoč pri reševanju propadajočih institucij prijaviti Komisiji ter se bo ocenilo v skladu z zadevnimi določbami o državni pomoči, da se ugotovi njegova združljivost z notranjim trgom. Predlog določa minimalni sklop instrumentov za reševanje, ki jih morajo sprejeti vse države članice. Vendar bodo lahko nacionalni organi poleg tega zadržali specifične nacionalne instrumente in pooblastila za obravnavo propadajočih institucij, če so združljive z načeli in cilji okvira Unije za reševanje in Pogodbe o delovanju Evropske unije ter ne predstavljajo ovir za učinkovito reševanje skupine. Nacionalni organi za reševanje bi lahko uporabljali te nacionalne instrumente in pooblastila le, če utemeljijo, da jim noben od instrumentov (posamezno ali v povezavi z drugimi), vključenih v okvir Unije, ne omogoča sprejemanja učinkovitih ukrepov za reševanje. Instrument prodaje poslovanja omogoča organom za reševanje, da izvršijo prodajo institucije ali vseh njenih poslovnih dejavnosti ali njihovega dela pod tržnimi pogoji, ne da bi bila za to potrebna privolitev delničarjev ali izpolnjevanje postopkovnih zahtev, kar bi bilo sicer obvezno. Kolikor je to mogoče glede na okoliščine, morajo organi za reševanje tržiti institucijo ali dele njenih poslovnih dejavnosti, namenjene prodaji. Instrument premostitvene institucije omogoča organom za reševanje, da prenesejo vse ali del poslovnih dejavnosti institucije na subjekt pod državnim nadzorom. Premostitvena institucija mora imeti licenco v skladu z direktivo o kapitalskih zahtevah in se bo upravljala kot tržno podjetje v okviru omejitev, ki jih predpisuje državni okvir za pomoč. Dejavnosti premostitvene institucije so začasne, njen cilj je prodati podjetje zasebnemu sektorju, ko so tržni pogoji ugodni. Namen instrumenta ločevanja sredstev je organom za reševanje omogočiti prenos oslabljenih ali problematičnih sredstev na nosilec za upravljanje sredstev, da se lahko z njimi upravlja in se jih sčasoma reši. Sredstva se prenesejo po tržni ali dolgoročni ekonomski vrednosti (v skladu s členom 30), da se vse izgube prepoznajo v času prenosa. Za zmanjšanje izkrivljanja konkurence in nevarnosti moralnega tveganja je ta instrument treba uporabljati skupaj z drugim instrumentom za reševanje. Instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi (členi od 37 do 51) Instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi bo organom za reševanje dal pooblastilo za odpis terjatev nezavarovanih upnikov propadajoče institucije in za pretvorbo dolžniških terjatev v lastniški kapital. Instrument se lahko uporablja za dokapitalizacijo institucije, ki propada ali je na robu propada, s čimer se dovoli organom, da jo prestrukturirajo prek postopka reševanja in obnovijo njeno uspešno poslovanje po reorganizaciji in prestrukturiranju. To bi organom omogočilo večjo prožnost pri njihovem odzivu na propad velikih, kompleksnih finančnih institucij. Skupaj s tem ukrepom bi se odstavilo poslovodstvo, odgovorno za težave institucije, prav tako bi se izvedel načrt obnove poslovnih dejavnosti. Organ za reševanje mora biti pooblaščen za zagotovitev odpisa ali pretvorbe vseh obveznosti institucije. Vendar obstajajo nekatere obveznosti, ki bi se vnaprej izključile (kot so zavarovane obveznosti, kriti pologi in obveznosti s preostalim časom do zapadlosti manj kot en mesec). Izjemoma in kadar obstaja utemeljena potreba za zagotovitev ključnih dejavnosti institucije in njenih ključnih poslovnih področij ali finančne stabilnosti (člen 38) lahko organ za reševanje izključi obveznosti iz izvedenih finančnih instrumentov. Usklajena uporaba možne izključitve na ravni Unije se zagotovi z delegiranimi akti Komisije. Za uporabo instrumenta reševanja z zasebnimi sredstvi je nujno, da lahko organi za reševanje zagotovijo, da bi institucije imele dovolj obveznosti v svojih bilancah stanja, za katere bi se lahko uporabila pooblastila za reševanje z zasebnimi sredstvi. Najnižji znesek bo sorazmeren in prilagojen za vsako kategorijo institucij glede na njihovo tveganje ali sestavo njihovih virov financiranja (člen 39). Usklajena uporaba minimalne zahteve na ravni Unije se zagotovi z delegiranimi akti Komisije. Kot primer in na podlagi dokazov iz nedavne finančne krize in iz opravljenih vzorčnih simulacij, je lahko ustrezen odstotek vseh obveznosti, za katere se lahko uporabi reševanje z zasebnimi sredstvi, enak 10 % vseh obveznosti (razen regulatornega kapitala). Kot je razloženo v točki 4.4.8, člena 43 in 44 določata natančno hierarhijo, ki dopolnjuje in po potrebi nadomešča hierarhijo, določeno v nacionalni zakonodaji o insolventnosti. Načeloma bi se morale terjatve delničarjev poplačati pred terjatvami podrejenih upnikov. Šele ko so te terjatve poplačane, lahko organi za reševanje določijo izgube iz nadrejenih terjatev (členi 43 in 44). Vendar lahko v nekaterih okoliščinah organi za reševanje posežejo v imenu pravic upnikov, preden se izplačajo terjatve delničarjev. Te okoliščine so značilne za instrument reševanja z zasebnimi sredstvi in se lahko pojavijo, kadar ima institucija v postopku reševanja še nekaj preostalega kapitala (institucija po pogojih za reševanje propada ali bo verjetno propadla, če je izčrpala ves svoj kapital ali njegov bistven del). V tem primeru lahko organi za reševanje, potem ko razporedijo izgube na delničarje ter zmanjšajo ali razveljavijo večino terjatev delničarjev, spremenijo v kapital podrejene in (če je potrebno) nadrejene obveznosti. Ta pretvorba bo potekala na način, ki precej razvodeni preostale terjatve delničarjev. 4.4.11.Omejitve prekinitve in zaščitni ukrepi za nasprotne stranke (členi 68-73 in 77) Za učinkovito uporabo instrumentov za reševanje je organom za reševanje treba omogočiti, da uvedejo začasni odlog na izvajanje pravic upnikov in nasprotnih strank v zvezi z izvrševanjem terjatev do propadajoče institucije ter v zvezi z realizacijo poravnave zaradi predčasnega prenehanja, takojšnje dospelosti ali drugih prekinitev pogodb, sklenjenih s propadajočo institucijo. Takšen začasni odlog, ki ne traja dlje kot do 17:00 naslednjega delovnega dne, da organom na voljo čas za opredelitev in vrednotenje pogodb, ki jih je treba prenesti na solventno tretjo stran, ne da bi pri tem obstajala nevarnost spremembe vrednosti finančnih pogodb in področja njihove uporabe, ko nasprotne stranke uveljavljajo svoje pravice do prekinitve pogodbe. Pravice do prekinitve tistih nasprotnih strank, ki ohranijo sodelovanje s propadlo institucijo, začnejo ponovno veljati po koncu odloga. Vendar prenos na delujočo tretjo stranko ne pomeni neplačila, ki bi sprožilo pravice do prekinitve.

Te potrebne omejitve pogodbenih pravic se uravnotežijo z zaščitnimi klavzulami za nasprotne stranke, ki organom preprečujejo, da bi ločevali povezane obveznosti, pravice in pogodbe: v okviru delnega prenosa lastništva je treba povezane sheme prenesti v celoti ali se sploh ne prenesejo. Sheme vključujejo sporazume o pobotu zaradi predčasnega prenehanja, dogovore o poravnavi, dogovore o prenosu lastniške pravice na finančnih zavarovanjih, dogovore o jamstvu in strukturirane finančne dogovore. 4.4.12.Omejitve sodnih postopkov (člena 77 in 78) Zadevne strani imajo v skladu s členom 47 Listine o temeljnih pravicah pravico do sodnega varstva in učinkovitega pravnega sredstva zoper ukrepe, ki nanje vplivajo. Zato je treba omogočiti sodni nadzor nad odločitvami, ki jih sprejmejo organi za reševanje. Vendar sodni pregled ne sme vplivati na upravni akt in/ali transakcijo, sklenjeno na podlagi razveljavljenega sklepa, da se zaščitijo tretje osebe, ki so kupile sredstva, pravice in obveznosti institucije v postopku reševanja, ki ga izvajajo organi za reševanje z izvrševanjem pooblastil za reševanje, in da se zagotovi stabilnost finančnih trgov. Ukrepe za odpravo nezakonitega sklepa bi bilo zato treba omejiti na dodelitev nadomestila za škodo, ki so jo utrpele prizadete strani. Poleg tega je treba preprečiti začetek ali izvajanje drugih pravnih ukrepov v zvezi z banko v postopku reševanja. V ta namen okvir zagotavlja, da nacionalni sodnik, preden začne postopke zaradi insolventnosti za institucijo, obvesti organ za reševanje o vsakem uporabljenem ukrepu; organ za reševanje ima pravico, da se v obdobju 14 dni po obvestilu odloči glede izvedbe reševanja zadevne institucije. 4.4.13.Čezmejno reševanje (členi 80-83) Okvir za sanacijo in reševanje upošteva čezmejno naravo nekaterih bančnih skupin s ciljem oblikovati obsežen in celosten okvir za sanacijo in reševanje bank v Uniji. V skladu s tem je treba pripraviti načrte sanacije in reševanja, se o njih dogovoriti in jih izvesti za skupino kot celoto, pri čemer se upoštevajo posebnosti strukture vsake skupine in razdelitev med odgovornosti nacionalnih organov obeh vpletenih držav. To bo doseženo z ukrepi, ki bodo zahtevali izboljšano sodelovanje med nacionalnimi organi in pripravo spodbud za uporabo skupinskega pristopa v vseh fazah priprave, sanacije in reševanja. Ustanovijo se kolegiji za reševanje z jasno opredeljenim vodstvom ter s sodelovanjem Evropskega bančnega organa (EBA). EBA bo spodbujal sodelovanje organov in po potrebi deloval kot posrednik. Cilj kolegijev je usklajevati pripravljalne ukrepe in ukrepe za reševanje med nacionalnimi organi, da se zagotovijo optimalne rešitve na ravni Unije. 4.4.14.Odnosi s tretjimi državami (členi 84-89) Ker so številne institucije Unije in bančne skupine dejavne v tretjih državah, je treba zagotoviti učinkovit okvir za reševanje za zagotovitev sodelovanja z organi tretjih držav. Predlog zagotavlja organom Unije potrebna pooblastila za podporo tujih ukrepov za reševanje propadlih tujih bank, tako da izvedejo prenose svojih sredstev in obveznosti, ki se nahajajo pod njihovo jurisdikcijo ali jih ureja njihova zakonodaja. Vendar se takšna podpora zagotovi le, če so tuji ukrepi zagotovili pravično in enakopravno obravnavo lokalnih depozitarjev in upnikov ter niso ogrozili finančne stabilnosti v državi članici. Organi Unije za reševanje morajo imeti tudi pooblastila za uporabo instrumentov za reševanje pri nacionalnih podružnicah institucij iz tretjih držav, kadar je potrebno ločeno reševanje zaradi finančne stabilnosti ali zaščite lokalnih depozitarjev. Predlog zagotavlja podporo za tuje ukrepe za reševanje, kadar imajo organi za reševanje sporazum o sodelovanju s tujim organom za reševanje. Takšni sporazumi morajo biti sredstvo za zagotovitev učinkovitega načrtovanja, odločanja in usklajevanja mednarodnih skupin. EBA mora pripraviti in skleniti okvirne upravne dogovore z organi tretjih držav v skladu s členom 33 Uredbe št. 1093/2010, nacionalni organi pa bi morali skleniti dvostranske dogovore v skladu, kolikor je to mogoče, z okvirnimi dogovori EBA. 4.4.15.Financiranje reševanja (členi 90-99) Reševanje dopušča boljšo razporeditev obremenitev zaradi stroškov reševanja na delničarje in upnike v postopku reševanja, kadar so postopki zaradi insolventnosti neustrezni glede na možna tveganja za finančno stabilnost. Vendar to morda ni vedno dovolj in bo morda potrebno dodatno financiranje, da se na primer zagotovi likvidnost premostitvene banke. Glede na pretekle izkušnje je treba skleniti dogovore o financiranju s strani institucij samih, da se zmanjša izpostavljenost davkoplačevalcev izgubam zaradi podpore za solventnost. Členi 90 do 99 določajo določbe, ki so potrebne v ta namen. Člen 89 določa, da mora vsaka država članica vzpostaviti sheme financiranja. Nameni, za katere je mogoče te sheme uporabljati, so našteti v odstavku 2 člena 89 in segajo od jamstev do posojil ali prispevkov. Izgube primarno bremenijo delničarje in upnike, vendar načeloma ni mogoče izključiti drugih shem financiranja. Člen 90 določa pravila o prispevkih v sheme financiranja ter vključuje mešanico predhodnih prispevkov, dopolnjeno z naknadnimi prispevki in, kjer je nujno, posojilnimi mehanizmi finančnih institucij ali centralne banke. Za zagotovitev, da so ves čas na voljo določena sredstva in glede na procikličnost v zvezi z naknadnim financiranjem, se določi minimalna ciljna stopnja sredstev, ki jo je treba doseči z vnaprejšnjimi prispevki v obdobju 10 let. Na podlagi vzorčnega izračuna se določi optimalna minimalna ciljna raven sredstev v višini 1 % kritih vlog. Za izboljšanje odpornosti nacionalnih shem financiranja člen 97 določa pravico, da se lahko v okviru nacionalnih shem izposoja iz podobnih shem v drugih državah članicah. Za odražanje razporeditev zmogljivosti med različnimi nacionalnimi organi pri reševanju skupine člen 98 določa pravila glede zadevnih prispevkov iz nacionalnih shem financiranja za reševanje skupin. Ta prispevek bo temeljil na predhodno dogovorjenem v okviru načrtov reševanja skupine. Nacionalne sheme financiranja, skupaj s posojilnimi mehanizmi in vzajemno uporabo nacionalnih shem v primeru reševanja čezmejnih skupin (člen 98) tvorijo evropski sistem shem financiranja. Člen 99 obravnava vlogo sistemov zajamčenih vlog znotraj okvira za reševanje. Sisteme zajamčenih vlog se lahko pri reševanju uporablja na dva načina. Prvič, sistemi zajamčenih vlog morajo prispevati k zagotavljanju stalnega dostopa do kritih vlog. Sistemi zajamčenih vlog trenutno obstajajo v vseh državah članicah v skladu z Direktivo 94/19/ES. Malim depozitarjem izplačajo nadomestila v višini do 100 000 EUR za nerazpoložljive vloge in nato prevzamejo njihovo mesto v likvidacijskem postopku. Nasprotno pa reševanje preprečuje nerazpoložljivost kritih vlog, kar je bolj zaželeno z vidika depozitarjev. Zato je zaželeno, da sistem zajamčenih vlog prispeva v višini zneska, ki ustreza izgubam, ki bi jih moral kriti v običajnem postopku zaradi insolventnosti, kot je navedeno v odstavku 1 člena 99. Za zagotovitev zadostnega financiranja se uvede razvrstitev sistemov zajamčenih vlog v hierarhiji terjatev, pri čemer se sistemi zajamčenih vlog uvrstijo na isto mesto kot nezavarovane neprednostne terjatve. Prispevek sistema zajamčenih vlog mora biti v gotovini, da se absorbirajo izgube, ki bremenijo krite vloge. Drugič, medtem ko morajo države članice uporabiti sistem zajamčenih vlog vsaj za zagotavljanje gotovine za zagotovitev neprekinjenega dostopa do kritih vlog, se lahko same odločajo o tem, kako bodo financirale reševanje: odločijo se lahko za oblikovanje shem financiranja ločeno od sistemov zajamčenih vlog ali uporabijo svoje sisteme zajamčenih vlog tudi kot sheme financiranja iz člena 91. Dejansko obstajajo sinergije med shemami zajamčenih vlog in reševanjem. Kadar se uporablja okvir za reševanje, ki omejuje širjenje težav, zmanjša število propadov bank ter s tem verjetnost izplačil iz sistemov zajamčenih vlog. Zato predlog dovoljuje državam članicam, da uporabljajo sisteme zajamčenih vlog za financiranje reševanja, da imajo koristi od ekonomij obsega. Kadar sta dve shemi ločeni, je sistem zajamčenih vlog odgovoren za zaščito kritih depozitarjev v obsegu in pod pogoji iz odstavkov 1 do 4 člena 99, medtem ko se zagotovi dodatno financiranje z ločenimi shemami financiranja, ustanovljenimi v skladu s členom 91. Nasprotno, kadar se države odločijo za eno shemo financiranja, bo ta zajemala izgube, ki bremenijo krite vloge in druge namene iz člena 92. V tem primeru morajo biti sistemi zajamčenih vlog v skladu z vsemi pogoji o prispevkih, posojilih in vzajemnosti, ki so določeni v členih 93 do 98. V vsakem primeru, če po prispevku iz sistema zajamčenih vlog institucija v postopku reševanja pozneje propade in če sistem zajamčenih vlog nima zadostnih sredstev za poplačilo depozitarjev, mora imeti sistem zajamčenih vlog sheme, s katerimi takoj zbere ustrezne zneske od svojih članov.

Državna pomoč je verjetno prisotna pri posredovanju skladov za reševanje, ne glede na vrsto nacionalnih shem financiranja (tj. sklad za reševanje ločen od sistema zajamčenih vlog ali uporaba sistema zajamčenih vlog kot sklada za reševanje). 4.4.16.Skladnost s členoma 290 in 291 PDEU Komisija je 23. septembra 2009 sprejela predloge za uredbe o ustanovitvi EBA, EIOPA in ESMA. V zvezi s tem želi Komisija opozoriti na izjave v zvezi s členoma 290 in 291 PDEU, ki jih je dala ob sprejetju uredb o ustanovitvi evropskih nadzornih organov: „Komisija v zvezi s postopkom sprejemanja regulativnih standardov poudarja edinstven značaj sektorja finančnih storitev, ki izhaja iz Lamfalussyjeve strukture in je izrecno priznan v izjavi št. 39 k PDEU. Vendar ima Komisija resne dvome o tem, ali so omejitve glede njene vloge pri sprejemanju delegiranih aktov in izvedbenih ukrepov skladne s členoma 290 in 291 PDEU.“ 4.4.17.Spremembe direktive o prenehanju in direktive o pravu družb in uredbe o EBA (členi 104 – 111) Direktiva 2001/24/ES določa medsebojno priznavanje in izvrševanje ukrepov za reorganizacijo ali prenehanje kreditnih institucij, ki imajo podružnice v drugih državah članicah. Direktiva si prizadeva zagotoviti, da se kreditna institucija in njene podružnice v drugih državah članicah reorganizirajo ali prenehajo delovati v skladu z načeli enotnosti in univerzalnosti, s čimer se zagotovi, da obstaja le en sklop postopkov v primeru insolventnosti, v katerih se kreditna institucija obravnava kot ena enota. Enotnost in univerzalnost postopkov zagotavljata enako obravnavo upnikov ne glede na njihovo narodnost in stalno ali začasno prebivališče. Za zagotovitev enake obravnave upnikov tudi v postopku reševanja je Direktiva 2001/24/ES spremenjena tako, da se njeno področje uporabe razširi na investicijska podjetja in na uporabo instrumentov za reševanje za vse subjekte, ki so vključeni v shemo reševanja. Direktiva Unije o pravu družb vsebuje pravila za zaščito delničarjev in upnikov. Nekatera od teh pravil lahko ovirajo hitro ukrepanje organov za reševanje. Druga direktiva o pravu družb zahteva, da se o vsakem povečanju kapitala delniških družb dogovori na skupščini delničarjev, medtem ko Direktiva 2007/36 (direktiva o pravicah delničarjev) zahteva, da se takšna skupščina skliče 21 dni vnaprej. Hitro izboljšanje finančnega stanja kreditne institucije s povečanjem kapitala tako ni mogoče. Predlog zato spreminja direktivo o pravicah delničarjev, da se skupščini delničarjev omogoči vnaprejšnja odločitev, da se za skupščine delničarjev, na katerih se odloča o povečanju kapitala v izrednih razmerah, uporabi krajše obdobje za sklic. Takšno dovoljenje bo del načrta sanacije. To bo omogočalo hitro ukrepanje, pri čemer se ohranijo pooblastila delničarjev za odločanje. Poleg tega direktiva o pravu družb zahteva, da se o povišanju ali znižanju kapitala, združitvah in delitvah dogovorijo delničarji, pri tem se prednostne pravice uveljavljajo kadar koli se kapital poveča z denarnimi vložki. Poleg tega direktiva o ponudbah za prevzem zahteva obvezne ponudbe, kadar kateri koli subjekt – tudi država – kupuje takšno število delnic podjetja, ki kotira na borzi, da preseže prag za obvladovanje podjetja (navadno 30–50 %). Za obravnavo teh ovir predlog dopušča državam članicam, da odstopajo od teh določb, ki zahtevajo soglasje upnikov ali delničarjev ali drugače ovirajo učinkovito in hitro reševanje. Za zagotovitev, da so organi, ki so odgovorni za reševanje, zastopani v evropskem sistemu finančnega nadzora, vzpostavljenem z Uredbo (EU) št. 1093/2010, in za zagotavljanje, da ima EBA potrebno strokovno znanje za izvajanje nalog, predvidenih v tej direktivi, je treba Uredbo (EU) št. 1093/2010 spremeniti tako, da vključi nacionalne organe za reševanje, kot so opredeljeni v tej direktivi, v koncept pristojnih organov, ustanovljenih z navedeno uredbo. 4.4.18.Začetek veljavnosti Direktiva bo začela veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu. V skladu z običajno prakso je rok za prenos direktive 18 mesecev, tj. 31. december 2014. Za določbe o instrumentu za reševanje z zasebnimi sredstvi se uporablja daljše obdobje prenosa in jih je treba uporabljati od 1. januarja 2018 naprej. Ta datum upošteva ugotovljene cikle zapadlosti obstoječega dolga, potrebo po izognitvi razdolževanju in potrebo, da institucije uvedejo nove kapitalske zahteve do leta 2018. V skladu s skupno politično izjavo držav članic in Komisije z dne 28. septembra 2011 o obrazložitvenih dokumentih, morajo države članice obvestilu o izvedbenih ukrepih priložiti korelacijske tabele. To je utemeljeno s kompleksnostjo direktive, ki zajema različne subjekte in bo verjetno zahtevala več izvedbenih ukrepov, zato so nekatere države članice že sprejele zakonodajne akte, ki delno izvajajo to direktivo. 5.PRORAČUNSKE POSLEDICE Zgoraj navedene možnosti politike bodo imele posledice za proračun Unije. Trenutni predlog bi od EBA zahteval, da (i) razvije okrog 23 tehničnih standardov in 5 smernic, (ii) sodeluje v kolegijih za reševanje, odloča v primeru nesporazumov in opravlja zavezujoče posredovanje ter (iii) poskrbi za priznanje postopkov tretjih držav za reševanje v skladu s členom 85 ter sklene nezavezujoče okvirne dogovore o sodelovanju s tretjimi državami v skladu s členom 88. Tehnični standardi bi morali biti pripravljeni v 12 mesecih po začetku veljavnosti direktive, ki naj bi po ocenah začela veljati med junijem in decembrom 2013. Predlog Komisije vključuje dolgoročne naloge za EBA, ki bodo zahtevale ustanovitev 5 dodatnih delovnih mest (začasni uslužbenci) od leta 2014 naprej. Poleg tega je predvidenih 11 napotenih nacionalnih strokovnjakov za izvajanje začasnih nalog v letih 2014 in 2015. 2012/0150 (COD) Predlog DIREKTIVA EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA

o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi direktiv Sveta 77/91/EGS in 82/891/ES, direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES in 2011/35/ES ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (Besedilo velja za EGP) EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA – ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije, zlasti člena 114 Pogodbe, ob upoštevanju predloga Evropske komisije, po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom, ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, ob upoštevanju mnenja Evropske centralne banke, v skladu z rednim zakonodajnim postopkom, ob upoštevanju naslednjega: (1)Med finančno krizo, ki se je začela leta 2008, se je pokazalo, da na ravni Unije ni ustreznih instrumentov za učinkovito obravnavanje nestabilnih kreditnih institucij ali propadajočih kreditnih institucij. Takšni instrumenti so potrebni predvsem za preprečevanje insolventnosti ali, kadar se ta pojavi, za zmanjšanje negativnih posledic z ohranitvijo sistemsko pomembnih funkcij zadevne institucije. Te težave so med krizo bistveno prispevale k temu, da so morale države članice reševati kreditne institucije z javnimi sredstvi. (2)Finančni trgi Unije so zelo integrirani in medsebojno povezani, pri čemer veliko kreditnih institucij velik del dejavnosti opravlja zunaj nacionalnih meja. Propad čezmejne kreditne institucije lahko vpliva na stabilnost finančnih trgov v različnih državah članicah, v katerih posluje. Če države članice ne uspejo obvladati propadajoče kreditne institucije in je rešiti tako, da uspešno preprečijo širšo sistemsko škodo, lahko to ogrozi zaupanje med državami članicami in verodostojnost notranjega trga na področju finančnih storitev. Zato je stabilnost finančnih trgov bistvena za vzpostavitev in delovanje notranjega trga. (3)Postopki za reševanje kreditnih institucij na ravni Unije zdaj niso usklajeni. Nekatere države članice uporabljajo za kreditne institucije enake postopke kot za druga insolventna podjetja, pri čemer so bili v nekaterih primerih ti prilagojeni kreditnim institucijam. Zakoni in drugi predpisi, ki urejajo insolventnost kreditnih institucij v državah članicah, se vsebinsko in postopkovno zelo razlikujejo. Poleg tega se je med finančno krizo pokazalo, da splošni postopki zaradi insolventnosti za podjetja niso vedno primerni za kreditne institucije, ker ne zagotavljajo vedno hitrega posredovanja, nadaljnjega izvajanja ključnih funkcij kreditnih institucij in ohranitve finančne stabilnosti. (4)Zato je potrebna shema, s katero bodo organi imeli na voljo instrumente za dovolj zgodnje in hitro posredovanje v nestabilni ali propadajoči kreditni instituciji, da se zagotovi nadaljnje izvajanje njenih ključnih finančnih in gospodarskih funkcij in hkrati čim bolj zmanjša vpliv njenega propada na finančni sistem ter se zagotovi, da delničarji in upniki prevzamejo ustrezne izgube. Nova pooblastila bi morala organom omogočati nemoten dostop do vlog in plačilnih transakcij, po potrebi prodajo rentabilnih delov podjetja ter pravično in predvidljivo porazdelitev izgub. Ti cilji bi morali prispevati k preprečevanju destabilizacije finančnih trgov in zmanjšanju stroškov za davkoplačevalce. (5)Nekatere države članice so že sprejele zakonodajne spremembe, s katerimi so uvedle mehanizme za reševanje propadajočih kreditnih institucij; druge pa so izrazile namero za uvedbo takšnih mehanizmov, če ne bodo sprejeti na ravni Unije. Zaradi različnih nacionalnih pogojev, pooblastil in postopkov za reševanje kreditnih institucij je lahko ovirano nemoteno delovanje notranjega trga in je omejeno sodelovanje med nacionalnimi organi pri obravnavanju propadajočih čezmejnih bančnih skupin. To velja zlasti takrat, ko nacionalni organi zaradi različnih pristopov nimajo enake stopnje obvladovanja ali enake zmožnosti za reševanje kreditnih institucij. Takšne razlike v shemah za reševanje lahko različno vplivajo tudi na stroške financiranja bank v posameznih državah članicah in lahko izkrivljajo konkurenco med bankami. Učinkovite sheme za reševanje so potrebne v vseh državah članicah tudi za zagotovitev, da institucije pri uveljavljanju pravic do ustanavljanja, povezanih z enotnim trgom, niso omejene zaradi finančne zmogljivosti nadrejene države članice za obvladovanje njihovega propada. (6)Te ovire bi bilo treba odpraviti in sprejeti pravila za zagotovitev spoštovanja določb, ki urejajo delovanje notranjega trga. Zato bi morala za pravila, ki urejajo reševanje institucij, veljati splošna minimalna uskladitvena pravila. (7)Ker ciljev ukrepa, ki ga je treba sprejeti, tj. uskladitve predpisov in postopkov za reševanje kreditnih institucij, države članice ne morejo zadovoljivo doseči, ampak jih je zaradi posledic propada katere koli institucije za celotno Unijo lažje doseči na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji. Skladno z načelom sorazmernosti, kot je določeno v navedenem členu, ta direktiva ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje teh ciljev. (8)Za zagotovitev skladnosti z veljavno zakonodajo Unije na področju finančnih storitev in čim večje finančne stabilnosti različnih institucij bi se morala ureditev za reševanje poleg kreditnih institucij uporabljati tudi za investicijska podjetja, za katera veljajo bonitetne zahteve iz Direktive 2006/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o kapitalski ustreznosti investicijskih podjetij in kreditnih institucij. Režim bi se moral uporabljati tudi za finančne holdinge, mešane finančne holdinge, določene z Direktivo 2002/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2002 o dopolnilnem nadzoru kreditnih institucij, zavarovalnic in investicijskih družb v finančnem konglomeratu, ki spreminja direktive Sveta 73/239/EGS, 79/267/EGS, 92/49/EGS, 92/96/EGS, 93/6/EGS in 93/22/EGS ter direktivi 98/78/ES in 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta, holdinge z mešanimi dejavnostmi in finančne institucije, kadar so te podrejene družbe kreditne institucije ali investicijskega podjetja. Kriza je pokazala, da lahko insolventnost subjekta v skupini hitro vpliva na solventnost celotne skupine in ima torej lahko celo lastne sistemske posledice. Zato bi morali organi imeti tudi učinkovita sredstva za ukrepanje v zvezi s temi subjekti, da preprečijo širjenje negativnega vpliva in pripravijo usklajen sistem reševanja za skupino kot celoto, ker lahko insolventnost subjekta v skupini hitro vpliva na solventnost celotne skupine. (9)Uporaba instrumentov in pooblastil za reševanje, določenih v tej direktivi, lahko moti pravice delničarjev in upnikov. Na lastninske pravice delničarjev bo vplivalo zlasti pooblastilo organov, da lahko brez soglasja delničarjev na zasebnega kupca prenesejo delnice, del sredstev institucije ali vsa njena sredstva. Poleg tega lahko njihovo pooblastilo za odločanje, katere obveznosti se prenesejo iz propadajoče kreditne institucije, na podlagi ciljev zagotavljanja nadaljnjega opravljanja storitev in preprečevanja škodljivega vpliva na finančno stabilnost vplivajo na enako obravnavo upnikov. (10)Nacionalni organi bi morali tveganje, velikost in medsebojno povezanost institucije upoštevati v načrtih sanacije in reševanja ter pri uporabi različnih instrumentov, ki jih imajo na voljo, s čimer zagotovijo, da se režim uporablja na ustrezen način.

(11)Države članice bi morale za zagotovitev potrebne hitrosti ukrepanja in neodvisnosti drugih od gospodarskih udeležencev ter za preprečitev navzkrižja interesov imenovati javne upravne organe, ki opravljajo funkcije in naloge, povezane z reševanjem v skladu s to direktivo. Države članice bi morale zagotoviti, da so navedenim organom za reševanje dodeljena ustrezna sredstva. Imenovanje javnih organov ne bi smelo izključevati prenosa pooblastil pod odgovornostjo organa za reševanje. Vendar ni treba natančno predpisati, kateri organ bi morale države članice imenovati za organ za reševanje. Čeprav bi z uskladitvijo tega vidika morda olajšali usklajevanje, bi to pomenilo tudi znaten poseg v ustavne in upravne sisteme držav članic. Ustrezno stopnjo usklajevanja je možno doseči tudi z zahtevo, ki manj posega v sisteme držav članic: vsi nacionalni organi, ki sodelujejo pri reševanju institucij, bi morali biti zastopani v kolegijih za reševanje, v katerih se izvaja usklajevanje na čezmejni ali evropski ravni. Zato bi bilo treba državam članicam omogočiti, da prosto izberejo organe, ki bodo pristojni za uporabo instrumentov za reševanje in izvajanje pooblastil iz te direktive. (12)Glede na posledice, ki jih lahko ima propad kreditne institucije ali investicijskega podjetja na finančni sistem in gospodarstvo države članice, in glede na možno potrebo po uporabi javnih sredstev za reševanje krize bi morala finančna ministrstva ali druga ustrezna ministrstva v državah članicah dovolj zgodaj tesno sodelovati v postopku kriznega upravljanja in reševanja krize. (13)Učinkovito reševanje institucij ali skupin, ki delujejo v Uniji, zahteva sodelovanje med pristojnimi organi in organi za reševanje znotraj kolegijev za nadzor in reševanje na vseh stopnjah, ki jih zajema ta direktiva, od priprave načrtov sanacije in reševanja do dejanskega reševanja institucije. V primeru nesporazuma med nacionalnimi organi pri odločitvah, ki jih je treba sprejeti v skladu s to direktivo v zvezi z institucijami, bi moral Evropski bančni organ (EBA) kot zadnjo možnost prevzeti vlogo zavezujočega posredovanja. V ta namen bi bilo treba Evropski bančni organ pooblastiti za sprejemanje odločitev, ki od nacionalnih organov zahtevajo, da sprejmejo določene ukrepe ali se od njih vzdržijo v skladu z določbami Uredbe (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o ustanovitvi Evropskega nadzornega organa (Evropski bančni organ) in o spremembi Sklepa št. 716/2009/ES ter razveljavitvi Sklepa Komisije 2009/78/ES. (14)Za zagotovitev enotnega in doslednega pristopa na področju, ki ga zajema ta direktiva, bi bilo treba EBA pooblastiti za sprejemanje smernic in pripravo regulativnih in tehničnih standardov, ki jih potrdi Komisija z delegiranimi akti v skladu s členom 290 Pogodbe o delovanju Evropske unije. (15)Za učinkovito obravnavo propadajočih institucij, bi morali biti organi pooblaščeni za uvedbo pripravljalnih in preventivnih ukrepov. (16)Bistveno je, da vse organizacije pripravijo in redno posodabljajo načrte sanacije, ki določajo ukrepe, ki jih morajo te institucije sprejeti v različnih okoliščinah ali pri različnih scenarijih. Takšni načrti bi morali biti podrobni in morajo temeljiti na realnih predpostavkah, pri čemer jih mora biti mogoče uporabiti pri različno neugodnih in resnih scenarijih. Vendar bi se priprava načrta sanacije morala zahtevati le, če je to sorazmerno s sistemsko pomembnostjo institucije ali skupine. V tem smislu bi bilo treba v zahtevani vsebini upoštevati tudi vrsto virov financiranja institucije in stopnjo, do katere bi bila zanesljivo na voljo podpora skupine. Institucije bi morale načrte pravočasno predložiti nadzornim organom, ki jih v celoti ocenijo, pri čemer ocenijo tudi, ali so načrti izčrpni in ali tudi v obdobjih finančnih težav omogočajo ponovno vzpostavitev uspešnega poslovanja institucije. (17)Kadar institucija ne predstavi ustreznega načrta sanacije, bi bilo treba nadzornike pooblastiti, da od institucije zahtevajo, da sprejme ukrepe, ki so potrebni za obravnavo pomanjkljivosti v načrtu, vključno s spremembami poslovnega modela ali njegovih strategij financiranja. Ta zahteva lahko vpliva na svobodo gospodarske pobude, ki jo zagotavlja člen 16 Listine o temeljnih pravicah. Vendar je omejitev te temeljne pravice potrebna, da se uresničijo cilji finančne stabilnosti ter zaščitijo depozitarji in upniki. Zlasti je takšna omejitev potrebna, da se okrepi poslovanje institucij in prepreči, da bi institucije prekomerno rasle ali prevzemale prekomerna tveganja ne da bi pri tem obravnavale zastoje in izgube ter obnovile svojo bazo kapitala. Omejitev je prav tako sorazmerna, ker lahko le preventivni ukrep zagotovi sprejetje ustreznih previdnostnih ukrepov in je zato v skladu s členom 52 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije. (18)Načrtovanje reševanja je bistven del učinkovitega reševanja. Organi bi morali imeti vse informacije, ki so potrebne za načrtovanje, kako bistvene funkcije institucije ali čezmejne skupine ločiti od ostalih poslovnih področij ter jih prenesti, da se zagotovita ohranitev ključnih funkcij in njihovo nadaljnje izvajanje. Vendar bi bilo treba zahtevo za pripravo načrta reševanja poenostaviti, da bo odražala sistemski pomen institucije ali skupine. (19)Organom za reševanje bi bilo treba omogočiti, da zahtevajo spremembe strukture in organizacije institucij ali skupin, da se odpravijo praktične ovire za uporabo instrumentov za reševanje ter se zagotovi rešljivost zadevnih subjektov. Zaradi potencialno sistemske narave vseh institucij, je bistveno, da imajo za ohranitev finančne stabilnosti organi možnost reševanja katere koli institucije. Za spoštovanje svobode gospodarske pobude iz člena 16 Listine o temeljnih pravicah, bi bilo treba diskrecijsko pravico organov omejiti na to, kar je potrebno za poenostavitev strukture in delovanja institucije, samo za izboljšanje njene rešljivosti. Poleg tega bi moral biti vsak ukrep, uveden v ta namen, v skladu s pravom Unije. Ukrepi ne bi smeli biti neposredno ali posredno diskriminatorni na podlagi narodnosti in morajo biti utemeljeni glede na prevladujoč razlog, ki je, da se opravljajo v javnem interesu finančne stabilnosti. Pri določanju, ali je bil ukrep sprejet v splošnem javnem interesu, organi za reševanje, ki ukrepajo v javnem interesu, pri izpolnjevanju ciljev reševanja ne bi smeli biti ovirani pri uporabi instrumentov za reševanje ali izvajanju pooblastil, ki so jim podeljena. Poleg tega ukrep ne bi smel presegati okvira, ki je nujno potreben za doseganje ciljev. Pri določanju ukrepov, ki jih je treba sprejeti, bi morali organi za reševanje upoštevati opozorila in priporočila Evropskega odbora za sistemska tveganja, ustanovljenega z Uredbo (EU) št. 1092/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o makrobonitetnem nadzoru nad finančnim sistemom Evropske unije in ustanovitvi Evropskega odbora za sistemska tveganja. (20)Predlagani ukrepi za obravnavo ali odpravo ovir za rešljivost institucije ali skupine ne bi smeli institucijam preprečevati uveljavljanja pravice do ustanavljanja iz Pogodbe o delovanju Evropske unije. (21)Načrti sanacije in reševanja ne bi smeli predvideti dostopa do izredne javne finančne podpore ali izpostaviti davkoplačevalcev tveganju izgube. Dostop do likvidnostnih posojil, ki jih zagotavljajo centralne banke, vključno z izrednimi likvidnostnimi posojili, bi bilo treba obravnavati kot izredno javno finančno podporo, če je institucija solventna v trenutku zagotovitve likvidnosti in takšna zagotovitev likvidnosti ni del obsežnejšega paketa pomoči; če je posojilo v celoti zavarovano s premoženjem, za katero se uporabljajo odbitki pri vrednotenju glede na kakovost in tržno vrednost, če centralne banke zaračunavajo kazenske obresti upravičencu; in če centralna banka da sama pobudo za ukrep, ki predvsem ni podprt z nobeno državno kontragarancijo. (22)Zagotavljanje finančne podpore subjekta v čezmejni skupini drugemu subjektu v tej skupini trenutno omejuje več določb iz nacionalne zakonodaje. Namen teh določb je zaščititi upnike in delničarje posameznega subjekta. Vendar te določbe ne upoštevajo soodvisnosti subjektov v isti skupini ali interesa skupine. Na mednarodni ravni se je pojem interesa skupine s sodno prakso ali zakonodajo razvil le v nekaterih pravnih sistemih. Pri tem pojmu je poleg interesa posameznega subjekta v skupini upoštevan posredni interes za uspešnost skupine kot celote, ki ga ima vsak subjekt v skupini. Vendar se razlikuje od države članice do države članice ter ne zagotavlja potrebne pravne varnosti. Zato je primerno določiti pogoje, pod katerimi se lahko finančna podpora prenese med subjekti čezmejne bančne skupine, da se zagotovi finančna stabilnost skupine kot celote. Finančna podpora med skupinami bi morala biti prostovoljna. Primerno je, da države članice izvajanja pravice do ustanavljanja neposredno ali posredno ne pogojujejo z obstojem sporazuma o zagotavljanju finančne podpore. (23)Za ohranitev finančne stabilnosti je pomembno, da lahko pristojni organi ustavijo slabšanje finančnega in ekonomskega položaja skupine, preden institucija doseže točko, na kateri organi nimajo na razpolago druge možnosti, kot je njeno reševanje. Zato bi bilo treba pristojnim organom dati pooblastila za zgodnje posredovanje, vključno s pooblastilom za zamenjavo poslovodstva institucije s posebnim upraviteljem; tako bi zadevno institucijo spodbudili, da dovolj zgodaj sprejme ukrepe za ponovno vzpostavitev finančne trdnosti in/ali reorganizacijo poslovanja za zagotovitev uspešnega poslovanja. Naloga posebnega upravitelja bi morala biti sprejeti vse potrebne ukrepe in spodbujati reševanje, da se obravnava finančni položaj institucije. Vendar se pri imenovanju posebnega upravitelja ne bi smelo odstopati od pravic delničarjev ali lastnikov ali postopkovnih obveznosti, določenih s pravom gospodarskih družb Unije ali posamezne države ter je treba spoštovati mednarodne obveznosti Unije ali držav članic glede zaščite naložb. Pooblastila za zgodnje posredovanje bi morala vključevati pooblastila iz Direktive 2006/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij za okoliščine, ki niso zgodnje posredovanje, ter druge situacije, potrebne za ponovno vzpostavitev finančne stabilnosti institucije. (24)Okvir za reševanje bi moral zagotoviti pravočasen začetek reševanja, preden bilanca stanja finančne institucije pokaže insolventnost in preden se ves kapital izčrpa. Reševanje bi bilo treba začeti, ko podjetje ni več sposobno uspešno poslovati ali verjetno ne bo več sposobno uspešno poslovati ter so se drugi ukrepi izkazali kot nezadostni za preprečitev propada. Dejstvo, da institucija ne izpolnjuje zahtev za dovoljenje samo po sebi ne bi smelo upravičiti začetka reševanja, zlasti če je institucija še vedno sposobna uspešno poslovati ali bo verjetno sposobna uspešno poslovati. Institucija bi se morala šteti kot propadajoča institucija ali institucija, ki bo verjetno propadla, kadar krši ali bo kršila kapitalske zahteve za nadaljnje dovoljenje, ker je ustvarila takšne izgube ali jih bo verjetno ustvarila, ki bi izčrpale vse ali velik del njenih sredstev, kadar sredstva institucije so ali bodo postala nižja od njenih obveznosti, kadar institucija ni več sposobna ali verjetno ne bo več sposobna plačevati svojih obveznosti do roka zapadlosti ali kadar zaprosi za izredno javno finančno podporo. Potreba po nujni likvidnostni pomoči centralne banke ne bi smela biti sama po sebi pogoj, ki zadostno dokazuje, da institucija je ali bo v bližnji prihodnosti postala nesposobna plačevati svoje zapadle obveznosti. Za ohranitev finančne stabilnosti, zlasti v primeru sistemskega pomanjkanja likvidnosti državna jamstva za likvidnostna posojila, ki jih odobrijo centralne banke, ali državna jamstva za novo izdane obveznosti ne bi smele sprožiti okvira za reševanje, če so izpolnjeni določeni pogoji. Zlasti morajo biti ukrepi državnih jamstev odobreni v okviru državne pomoči in ne smejo biti del večjega paketa pomoči, uporaba jamstvenih ukrepov pa mora biti časovno strogo omejena. V obeh primerih morajo biti banke solventne. (25)Pooblastila organov za reševanje bi morala veljati tudi za holdinge, kadar oba, holding in podrejena družba, propadata ali bosta verjetno propadla. Poleg tega, ne glede na dejstvo, da holding morda ne propada ali verjetno ne bo propadel, bi morala pooblastila organov za reševanje veljati za holding, kadar ena ali več podrejenih kreditnih institucij ali investicijskih podjetij izpolnjuje pogoje za reševanje, poleg tega je uporaba instrumentov in pooblastil za reševanje za holding potrebna za reševanje ene ali več od podrejenih družb ali za reševanje skupine kot celote. (26)Če institucija propada ali bo verjetno propadla, bi morali imeti nacionalni organi na razpolago minimalno usklajen sklop instrumentov in pooblastil za reševanje. Za njihovo izvajanje bi morali veljati skupni pogoji, cilji in splošna načela. Potem ko je organ za reševanje sprejel odločitev, da za institucijo začne postopek reševanja, bi bilo treba izključiti običajne postopke zaradi insolventnosti. Države članice bi morale imeti možnost organom za reševanje podeliti pooblastila in instrumente poleg tistih, ki so jim podeljena v okviru te direktive. Vendar bi morala biti uporaba teh dodatnih instrumentov in pooblastil v skladu z načeli in cilji reševanja, kot so določeni v tej direktivi. Zlasti uporaba takšnih instrumentov in pooblastil ne bi smela vplivati na učinkovito reševanje čezmejnih skupin in bi morala zagotoviti, da delničarji krijejo izgube. (27)Za preprečitev moralnega tveganja bi bilo treba vsaki insolventni instituciji, ne glede na njeno velikost in medsebojno povezanost, omogočiti izstop s trga, kar pa ne sme povzročiti sistemske motnje. Propadajoča institucija se načeloma likvidira po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. Vendar lahko likvidacija po običajnem postopku zaradi insolventnosti ogrozi finančno stabilnost, povzroči motnje pri zagotavljanju ključnih storitev in vpliva na zaščito depozitarjev. V takem primeru je uporaba instrumentov za reševanje v javnem interesu. Zato bi morali biti cilji reševanja zagotovitev nadaljnjega opravljanja ključnih finančnih storitev, ohranitev stabilnosti finančnega sistema, zmanjšanje moralnega tveganja s preprečevanjem uporabe javne finančne podpore za propadajoče institucije in zaščita depozitarjev. (28)Možnost prenehanja insolventne institucije po običajnih postopkih zaradi insolventnosti bi bilo treba vedno upoštevati, preden se sprejme odločitev za ohranitev institucije kot delujočega podjetja. Insolventno institucijo bi bilo treba ohraniti kot delujoče podjetje, ki kolikor je mogoče, uporablja zasebna sredstva.To je mogoče doseči s prodajo ali združitvijo s kupcem iz zasebnega sektorja ali po odpisu obveznosti institucije ali po preoblikovanju njenega dolga v kapital, da se izvede dokapitalizacija. (29)Organi za reševanje bi morali pri uporabi instrumentov za reševanje in izvajanju pooblastil za reševanje zagotoviti, da delničarji in upniki krijejo ustrezen del izgub, da se poslovodje zamenjajo, da so stroški reševanja institucije čim manjši in da se vsi upniki insolventne institucije istega razreda obravnavajo podobno. Kadar je za uporabo instrumentov za reševanje potrebna odobritev državne pomoči, bi bilo treba posredovanje oceniti v skladu z ustreznimi določbami o državni pomoči. Pri tem je lahko med drugim zajeta državna pomoč, kadar se skladi za reševanje ali jamstvo nad vlogami uporabijo kot pomoč pri reševanju propadajočih institucij. (30)Omejitve pravic delničarjev in upnikov bi morale biti v skladu s členom 52 Listine o temeljnih pravicah. Instrumente za reševanje bi bilo zato treba uporabiti le za tiste institucije, ki propadajo ali bodo verjetno propadle, in le kadar je potrebno uresničevati cilj finančne stabilnosti v javnem interesu. Instrumente za reševanje bi bilo treba uporabiti zlasti, kadar prenehanje institucije ni mogoče po običajnih postopkih zaradi insolventnosti, ne da bi pri tem destabilizirali finančni sistem, ukrepi pa so potrebni, da se zagotovi hiter prenos in nadaljevanje sistemsko pomembnih funkcij ter kadar ni realne možnosti za kakršno koli alternativno zasebno reševanje, vključno s povečanjem kapitala s strani obstoječih delničarjev ali tretjih strani, s katero bi se lahko v celoti obnovilo uspešno poslovanje institucije.

(31)Poseganje v lastninske pravice ne bi smelo biti nesorazmerno. Posledično prizadeti delničarji in upniki ne bi smeli imeti večjih izgub od izgub, ki bi jih imeli, če bi institucija prenehala poslovati v času sprejetja odločitve o reševanju. V primeru delnega prenosa sredstev institucije v postopku reševanja na zasebnega kupca ali premostitveno banko, bi moral preostali del institucije v postopku reševanja prenehati poslovati po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. Za zaščito delničarjev in upnikov, ki ostanejo v postopku prenehanja institucije, bi morali le-ti imeti pravico, da prejmejo plačila svojih terjatev v postopkih prenehanja, ki niso nižja od tega, kar bi po oceni prejeli, če bi celotna institucija prenehala poslovati po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. (32)Za zaščito pravic delničarjev in upnikov do prejema najmanj zneska, ki bi ga prejeli pri običajnih postopkih zaradi insolventnosti, bi bilo treba določiti jasne obveznosti glede vrednotenja sredstev in obveznosti institucije, poleg tega bi moralo biti na voljo dovolj časa, da se ustrezno oceni obravnava, ki bi je bili deležni, če bi institucija prenehala poslovati po običajnih postopkih zaradi insolventnosti. Takšno vrednotenje bi moralo biti mogoče začeti že v zgodnji fazi posredovanja. Preden se sprejme kakršen koli ukrep za reševanje, bi bilo treba oceniti sredstva in obveznosti institucije ter obravnave, ki bi je bili deležni delničarji in upniki v običajnih postopkih zaradi insolventnosti. Takšno vrednotenje bi moralo biti predmet sodnega pregleda le skupaj z odločitvijo o reševanju. Poleg tega bi morala obstajati obveznost, da se po tem, ko so bili uporabljeni instrumenti za reševanje, naredi naknadna primerjava med dejansko obravnavo delničarjev in upnikov ter njihovo obravnavo v okviru običajnih postopkov zaradi insolventnosti. Če se ugotovi, da so delničarji in upniki pri poplačilu terjatev prejeli manj, kot bi prejeli v okviru običajnih postopkov zaradi insolventnosti, bi morali biti upravičeni do izplačila razlike. V nasprotju z vrednotenjem pred reševanjem bi bilo treba omogočiti ugovarjanje tej primerjavi ločeno od odločitve o reševanju. Odločitev o tem, kako bo delničarjem in upnikom izplačana ugotovljena razlika v obravnavi, bi morala biti prepuščena državam članicam. Ta razlika, če obstaja, bi morala biti izplačana v skladu s finančnimi ureditvami, določenimi v skladu s to direktivo. (33)Ob propadu institucije je pomembno priznati izgube. Pri vrednotenju sredstev in obveznosti propadajočih institucij bi bilo treba kot glavno načelo upoštevati njihovo tržno vrednost v trenutku uporabe instrumentov za reševanje, pod pogojem, da trgi ustrezno delujejo. Če trgi dejansko ne delujejo, se lahko sredstva in obveznosti vrednotijo glede na svojo ustrezno utemeljeno dolgoročno ekonomsko vrednost. Če je nujno, bi bilo treba organom za reševanje omogočiti hitro vrednotenje sredstev ali obveznosti propadajoče institucije. To vrednotenje bi moralo biti začasno in bi se moralo uporabljati do izvedbe neodvisnega vrednotenja. (34)Hitro ukrepanje je nujno, da se ohrani zaupanje v trg in čim bolj zmanjša širjenje negativnega vpliva. Ko je ugotovljeno, da institucija propada ali bo verjetno propadla, bi morali organi za reševanje takoj sprejeti ustrezne ukrepe. Okoliščine, v katerih lahko pride do propada institucije, in zlasti morebitna nujnost situacije bi morale organom za reševanje omogočiti, da sprejmejo ukrepe za reševanje, ne da bi morali najprej uporabiti pooblastila za zgodnje posredovanje. (35)Instrumente za reševanje bi bilo treba uporabiti pred kakršno koli kapitalsko injekcijo javnega sektorja ali enakovredno izredno finančno podporo javnega sektorja instituciji. Vendar to ne bi smelo ovirati uporabe sredstev iz sistemov zajamčenih vlog ali skladov za reševanje za financiranje reševanja. V zvezi s tem bi bilo treba uporabo izredne javne finančne podpore ali sklada za reševanje, vključno s skladi zajamčenih vlog, za pomoč pri reševanju propadajoče institucije oceniti v skladu z ustreznimi določbami o državni pomoči. (36)Instrumenti za reševanje bi morali vključevati prodajo poslovanja zasebnemu kupcu, vzpostavitev premostitvene institucije, ločevanje dobrih in slabih sredstev propadajoče institucije ter reševanje te institucije z zasebnimi sredstvi. (37)Kadar so instrumenti za reševanje uporabljeni za prenos sistemsko pomembnih storitev ali uspešnih poslovnih dejavnosti institucije na stabilen subjekt, kot je zasebni kupec ali premostitvena institucija, bi bilo treba preostali del institucije likvidirati v ustreznem časovnem okviru ter pri tem upoštevati, ali mora propadla institucija zagotavljati storitve ali podporo kupcu ali premostitveni instituciji za nadaljnje opravljanje dejavnosti ali storitev, pridobljenih z navedenim prenosom. (38)Instrument prodaje poslovanja bi moral organom omogočati prodajo institucije ali dela njenega poslovanja enemu ali več kupcem brez soglasja delničarjev. Pri uporabi instrumenta prodaje poslovanja bi se morali organi dogovoriti za trženje te institucije ali dela njenega poslovanja na odprt, pregleden in nediskriminatoren način, pri čemer bi si morali prizadevati za čim višjo prodajno ceno. (39)Da delničarji in upniki ne bi dobili manj kot v običajnih postopkih zaradi insolventnosti, bi morala vse prihodke iz delnega prenosa sredstev dobiti institucija v postopku reševanja. Če pride do prenosa vseh delnic ali vseh sredstev, pravic in obveznosti institucije, bi morali vse prihodke iz prenosa dobiti delničarji propadle institucije. Prihodke bi bilo treba zmanjšati za stroške zaradi propada institucije ali postopka reševanja. (40)Da bi bila prodaja poslovanja izvedena pravočasno in bi se zaščitila finančna stabilnost, bi bilo treba nemudoma oceniti kupca kvalificiranega deleža z odstopanjem od rokov iz Direktive 2006/48/ES. (41)Informacije o trženju propadle institucije in pogajanja s potencialnimi kupci pred uporabo instrumenta prodaje poslovanja bodo verjetno sistemsko pomembni. Zaradi zagotovitve finančne stabilnosti je pomembno, da je razkritje takšnih informacij javnosti v skladu z Direktivo 2003/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o trgovanju z notranjimi informacijami in tržni manipulaciji (zloraba trga) možno odložiti do priprave načrta in strukturiranja reševanja institucije, pri čemer bi bilo treba upoštevati dovoljene odloge iz ureditve v zvezi z zlorabo trga. (42)Glavni namen premostitvene institucije kot institucije, ki jo nadzira organ za reševanje, je, da se strankam insolventne institucije še naprej zagotavljajo bistvene finančne storitve in da se še naprej izvajajo bistvene finančne dejavnosti. Premostitvena institucija bi morala poslovati kot uspešno delujoče podjetje in bi se morala čim prej ponovno vključiti na trg ali se postopno ukiniti, če ni sposobna uspešno poslovati. (43)Instrument ločevanja sredstev bi moral organom omogočati prenos neuspešnih ali oslabljenih sredstev na ločen nosilec. Ta instrument bi se lahko uporabil le v povezavi z drugimi instrumenti, da se prepreči neupravičena konkurenčna prednost propadajoče institucije. (44)Z učinkovito ureditvijo reševanja bi bilo treba čim bolj zmanjšati stroške reševanja propadajoče institucije, ki jih krijejo davkoplačevalci. Prav tako bi morala zagotoviti, da je mogoče rešiti tudi velike in sistemsko pomembne institucije, ne da bi bila pri tem ogrožena finančna stabilnost. To se doseže z instrumentom za reševanje z zasebnimi sredstvi, ki zagotavlja, da delničarji in upniki institucije prevzamejo ustrezen del izgube in zadevnih stroškov. Zaradi tega je Odbor za finančno stabilnost priporočil, da naj bi se v okvir za reševanje kot dodatna možnost v povezavi z drugimi instrumenti za reševanje vključila zakonska pooblastila za odpis dolga. (45)Organom za reševanje bi bilo treba za potrebno prilagodljivost pri razdelitvi izgube med upnike v določenih okoliščinah omogočiti, da uporabijo instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi, kadar se želi propadajoča institucija ohraniti kot delujoče podjetje in če obstaja realna možnost, da začne institucija ponovno uspešno poslovati, ter kadar se sistemsko pomembne storitve prenesejo na premostitveno institucijo in preostali del institucije preneha poslovati in se postopno ukine. (46)Kadar se instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi uporabi za obnovitev kapitala propadajoče institucije, da se omogoči nadaljevanje njenega poslovanja, bi bilo treba poleg tega instrumenta vedno zamenjati poslovodstvo ter pozneje prestrukturirati institucijo in njene dejavnosti tako, da se odpravijo razlogi za njen propad. To prestrukturiranje bi bilo treba izvesti z načrtom reorganizacije poslovanja. Kjer je primerno, bi morali biti takšni načrti skladni z načrtom prestrukturiranja, ki ga morajo institucije v skladu z okvirom Unije za državne pomoči predložiti Komisiji. Takšni načrti bi morali poleg ukrepov, namenjenih ponovni vzpostavitvi dolgoročnega uspešnega poslovanja institucije, vključevati ukrepe za omejitev pomoči na minimum in za porazdelitev bremena ter ukrepe, ki omejujejo izkrivljanje konkurence. (47)Instrumenta za reševanje z zasebnimi sredstvi ni primerno uporabiti za terjatve, ki so zavarovane s poroštvom, premoženjem ali drugim jamstvom. Vendar je zaželeno, da se lahko instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi uporabi za čim več nezavarovanih obveznosti propadajoče institucije, da se tako zagotovi učinkovitost tega instrumenta in doseganje njegovih ciljev. Kljub temu je primerno s področja uporabe instrumenta za reševanje z zasebnimi sredstvi izključiti nekatere vrste nezavarovanih obveznosti. Zaradi javnega reda in učinkovitega reševanja se instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi ne bi smel uporabljati za vloge, zaščitene z Direktivo 94/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 1994 o sistemih zajamčenih vlog, obveznosti do delojemalcev propadajoče institucije ali trgovinske terjatve, povezane s blagom in storitvami, ki so potrebni za tekoče poslovanje institucije. (48)Za depozitarje z vlogami, za katere se jamči s sistemom zajamčenih vlog, se instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi ne bi smel uporabljati. Vendar sistem zajamčenih vlog prispeva k financiranju reševanja, saj bi moral zagotoviti odškodnino depozitarjem. Izvajanje pooblastil za reševanje z zasebnimi sredstvi bi zagotovilo, da bi imeli depozitarji še naprej dostop do svojih vlog, kar je glavni razlog za vzpostavitev sistemov zajamčenih vlog. Če se v teh primerih ti sistemi ne bi uporabljali, bi to ustvarilo nepošteno prednost glede na ostale upnike, ki bi bili predmet izvajanja pooblastil organa za reševanje. (49)Organi za reševanje bi morali na splošno uporabljati instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi tako, da upoštevajo pari passu obravnavo upnikov in zakonsko razvrstitev terjatev v skladu z veljavno zakonodajo o insolventnosti. Izgube bi se morale najprej kriti z instrumenti regulatornega kapitala in bi jih bilo treba razdeliti med delničarje z razveljavitvijo ali z veliko razvodenitvijo delnic. Kadar ti instrumenti niso dovolj, bi bilo treba podrejeni dolg preoblikovati ali odpisati. Nazadnje, prednostne obveznosti bi bilo treba preoblikovati ali odpisati, če so bili podrejeni razredi v celoti preoblikovani ali odpisani. (50)Da bi se izognili temu, da institucije strukturirajo svoje obveznosti na način, ki ovira učinkovitost instrumenta za reševanje z zasebnimi sredstvi, je treba določiti, da bi morale imeti institucije ves čas skupni znesek lastnih sredstev, podrejenega dolga in prednostnih obveznosti, ki so predmet instrumenta reševanja z zasebnimi sredstvi, izraženih v odstotkih glede na skupne obveznosti institucije, ki ne izpolnjujejo pogojev za lastna sredstva za namene Direktive 2006/48/ES ali Direktive 2006/49/ES. Organi za reševanje bi morali imeti tudi možnost zahtevati, da je ta odstotek v celoti ali delno sestavljen iz lastnih sredstev in podrejenega dolga.

(51)Države članice bi morale zagotoviti, da se z instrumenti dodatnega temeljnega kapitala in dodatnega kapitala v celoti pokrijejo izgube, ko postane poslovanje institucije izdajateljice neuspešno. V skladu s tem bi morali organi za reševanje navedene instrumente odpisati v celoti ali jih preoblikovati v instrumente navadnega lastniškega temeljnega kapitala, ko postane poslovanje institucije neuspešno in preden so sprejeti kakršni koli drugi ukrepi za reševanje. Trenutek, ko postane poslovanje neuspešno, bi v tem primeru pomenil trenutek, ko ustrezni nacionalni organ določi, da institucija izpolnjuje pogoje za reševanje, ali trenutek, ko organ odloči, da institucija ni več sposobna uspešno poslovati brez odpisa navedenih kapitalskih instrumentov. Dejstvo, da bodo organi v okoliščinah, določenih s to direktivo, instrumente odpisali ali jih preoblikovali, bi moralo biti priznano pod pogoji, ki urejajo zadevni instrument, in v vseh prospektih ali ponudbenih dokumentih, ki so objavljeni ali predloženi v zvezi z instrumenti. (52)Instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi, ki ohranja institucijo kot delujoče podjetje, bi moral maksimirati vrednost terjatev upnikov, izboljšati tržno varnost in pomiriti nasprotne stranke. Da bi pomirili investitorje in nasprotne stranke na trgu ter minimizirali njegov učinek, je treba dovoliti, da se instrument za reševanje z zasebnimi sredstvi ne uporablja do 1. januarja 2018. (53)Organi za reševanje bi morali imeti vsa pravna pooblastila, ki jih je mogoče v različnih kombinacijah izvajati pri uporabi instrumentov za reševanje. Ta pooblastila bi morala vključevati pooblastila za prenos delnic ali sredstev, pravic ali obveznosti propadajoče institucije na drug subjekt, kot je druga institucija ali premostitvena institucija, pooblastila za odpis ali razveljavitev delnic ali odpis ali preoblikovanje dolga propadajoče institucije, pooblastila za nadomestitev poslovodstva in pooblastila za uvedbo začasnega odloga na plačilo terjatev. Potrebna so lahko tudi dodatna pooblastila, vključno s pooblastilom, da se od drugih delov skupine zahteva kontinuiteta ključnih storitev. (54)Točno določenih sredstev, s katerimi bi morali organi za reševanje poseči v insolventno institucijo, ni treba predpisati. Organom za reševanje bi bilo treba omogočiti, da se odločijo za prevzem nadzora z neposrednim posegom v institucijo ali z izvršno odredbo. Njihova odločitev bi morali biti odvisna od okoliščin v posameznem primeru. Uvedba enotnega modela se za učinkovito sodelovanje med državami članicami na tej stopnji ne zdi potrebna. (55)Okvir za reševanje bi moral vključevati postopkovne zahteve, da se zagotovita ustrezno obveščanje o ukrepih za reševanje in njihova javna objava. Ker pa so lahko informacije, ki jih organi za reševanje in njihovi strokovni svetovalci pridobijo med postopkom reševanja, občutljive, bi morala za te informacije pred javno objavo odločitve o reševanju veljati učinkovita ureditev zaupnosti. (56)Nacionalni organi bi morali imeti dodatna pooblastila za zagotovitev učinkovitosti prenosa delnic ali dolžniških instrumentov ter sredstev, pravic in obveznosti. Ta pooblastila bi morala vključevati pooblastilo za izključitev pravic tretjih oseb iz prenesenih instrumentov ali sredstev ter pooblastilo za izvajanje pogodb in zagotovitev nadaljnjega izvajanja dogovorov z družbo prejemnico prenesenih sredstev in delnic. Vendar to ne bi smelo vplivati na pravice delojemalcev do prekinitve pogodbe o zaposlitvi. Poleg tega to ne bi smelo vplivati na pravico stranke, da prekine pogodbo zaradi drugih razlogov, kot je zgolj zamenjava propadajoče institucije z novo institucijo. Organi za reševanje bi morali imeti tudi dodatno pooblastilo, da od preostale institucije, ki je v postopku prenehanja po običajnem postopku zaradi insolventnosti, zahtevajo opravljanje storitev, ki so nujne za poslovanje institucije, na katero so bila z instrumentom prodaje poslovanja ali instrumentom premostitvene institucije prenesena sredstva ali delnice. (57)Zadevne strani imajo v skladu s členom 47 Listine o temeljnih pravicah pravico do sodnega varstva in učinkovitega pravnega sredstva zoper ukrepe, ki jih zadevajo. Zato bi bilo treba omogočiti sodni nadzor nad odločitvami, ki jih sprejmejo organi za reševanje. Ker pa naj bi ta direktiva zajemala izredno nujne situacije in ker bi lahko odložitev katere koli odločitve organov za reševanje ovirala kontinuiteto ključnih funkcij, je treba zagotoviti, da vložitev vloge za pregled in kakršna koli začasna odločba sodišča ne moreta ustaviti izvrševanja odločitev o reševanju. Poleg tega za zaščito tretjih oseb, ki so kupile sredstva, pravice in obveznosti institucije v postopku reševanja z izvrševanjem pooblastil organov za reševanje, in za zagotavljanje stabilnosti finančnih trgov sodni pregled ne bi smel vplivati na upravni akt ali transakcijo na podlagi razveljavljenega sklepa. Ukrepe za odpravo nezakonitega sklepa bi bilo zato treba omejiti na dodelitev nadomestila za škodo, ki so jo utrpele udeležene osebe. (58)Da bi bilo reševanje učinkovito in da bi se izognili sporom glede pristojnosti, se medtem ko organ za reševanje izvaja pooblastila za reševanje ali uporablja instrument za reševanje, ne začnejo ali nadaljujejo običajni postopki zaradi insolventnosti za propadajočo institucijo. Poleg tega je koristno in priporočljivo za omejeno obdobje odložiti nekatere pogodbene obveznosti, da ima organ za reševanje dovolj časa za uporabo instrumentov za reševanje. (59)Da se organom za reševanje pri prenosu sredstev in obveznosti na zasebnega kupca ali premostitveno institucijo zagotovi dovolj časa za določitev pogodb, ki jih je treba prenesti, je primerno določiti sorazmerne omejitve pravic nasprotnih strank do realizacije izravnave, takojšnje zapadlosti ali druge prekinitve finančnih pogodb pred prenosom. Takšna omejitev je potrebna, da lahko organi ugotovijo, kakšna je dejanska bilanca stanja propadajoče institucije, pri tem pa se vrednost in obseg ne spremenita, kot bi se v primeru obsežnega uveljavljanja pravic do prekinitve. Da bi bil poseg v pogodbene pravice nasprotnih strank čim manjši, bi bilo treba omejitev pravic do prekinitve uporabiti le v zvezi z ukrepom za reševanje, pri čemer bi morale pravice do prekinitve zaradi kakršne koli druge neizpolnitve obveznosti, vključno z neplačilom ali nezagotovitvijo kritja, veljati še naprej. (60)Za ohranitev zakonitih ureditev kapitalskega trga v primeru prenosa dela sredstev, pravic in obveznosti propadajoče institucije je primerno vključiti zaščitne ukrepe, ki preprečujejo razdelitev povezanih obveznosti, pravic in pogodb. Takšna omejitev izbranih praks v zvezi s povezanimi pogodbami bi morala vključevati pogodbe z isto nasprotno stranko, ki so krite z dogovori o jamstvu, dogovori o prenosu lastniške pravice na finančnih zavarovanjih, dogovori o poravnavi, sporazumi o pobotu zaradi predčasnega prenehanja in strukturiranimi finančnimi dogovori. Pri uporabi zaščitnega ukrepa bi morali organi za reševanje prenesti vse povezane pogodbe v okvir zavarovanega dogovora ali vse takšne pogodbe pustiti preostali propadli banki. S temi zaščitnimi ukrepi bi bilo treba zagotoviti, da ni vpliva na zakonsko kapitalsko obravnavo terjatev, ki za namene Direktive 2006/48/ES spadajo pod sporazum o pobotu. (61)Ko nameravajo organi za reševanje prenesti niz povezanih pogodb in ta prenos ne more biti učinkovit v zvezi z vsemi pogodbami iz niza, ker se za nekatere pravice ali obveznosti iz pogodb uporablja zakonodaja zunaj ozemlja Unije, se prenos ne bi smel izvesti. Vsak prenos, ki krši ta predpis, bi moral biti neveljaven. (62)Čeprav bo zagotavljanje, da bodo imeli organi za reševanje na voljo enake instrumente in pooblastila, olajšalo usklajeno ukrepanje v primeru propada čezmejne skupine, so za spodbujanje sodelovanja in preprečitev razdrobljenih nacionalnih odzivov potrebni dodatni ukrepi. Organi za reševanje bi se morali pri reševanju povezanih subjektov med seboj posvetovati in sodelovati v kolegijih za reševanje, da se dogovorijo o sistemu reševanja skupine. Kolegije za reševanje bi bilo treba vzpostaviti okrog obstoječih nadzornih kolegijev z vključitvijo organov za reševanje in, kjer je ustrezno, ministrstev za finance za subjekte v skupini. V primeru krize bi moral biti kolegij za reševanje forum za izmenjavo informacij in usklajevanje ukrepov za reševanje. (63)Pri reševanju čezmejnih skupin bi bilo treba doseči ravnotežje med potrebo po postopkih, ki upoštevajo nujnost situacije in omogočajo učinkovite, poštene in pravočasne rešitve za skupino kot celoto, in potrebo po zaščiti finančne stabilnosti v vseh državah članicah, kjer skupina posluje. Različni organi za reševanje bi si morali izmenjevati mnenja v kolegiju za reševanje. Ukrepe za reševanje, ki jih predlaga organ za reševanje na rav