EVROPSKA KOMISIJA Bruselj, 18.12.2018 COM(2018) 858 final POROČILO KOMISIJE EVROPSKEMU PARLAMENTU IN SVETU o izvajanju Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku



1.Uvod 1.1.Ozadje Direktiva 2012/13/EU o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (v nadaljnjem besedilu: Direktiva) je drugi instrument, ki je bil sprejet v skladu z načrtom za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih. Evropski svet je 11. decembra 2009 pozdravil načrt in ga vključil v Stockholmski program – odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje. Prvi ukrep, sprejet v skladu z načrtom, je bila Direktiva 2010/64/EU o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih. Po sprejetju teh prvih dveh direktiv je bilo opravljeno nadaljnje delo v zvezi s procesnimi pravicami. EU je od takrat sprejela še štiri direktive o pravici do dostopa do odvetnika in do komunikacije s tretjimi osebami med odvzemom prostosti, o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju, o procesnih jamstvih za otroke ter o brezplačni pravni pomoči. Namen teh šestih direktiv je prispevati k splošnemu cilju povečanja vzajemnega zaupanja s tem, da omogočajo boljšo uporabo načela vzajemnega priznavanja, ki je temeljni kamen območja svobode, varnosti in pravice v EU. To dosegajo z zagotavljanjem skupnih minimalnih standardov za procesne pravice v vseh kazenskih postopkih ter zagotavljanjem doslednejšega izvajanja pravice do poštenega sojenja iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in člena 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP). 1.2.Namen in glavni elementi Direktive Namen Direktive 2012/13/EU je prispevati k temu, da se pravica osumljenih in obdolženih oseb do obveščenosti v kazenskem postopku uporablja v praksi. Direktiva vzpostavlja skupna minimalna pravila, ki urejajo pravico do obveščenosti v kazenskem postopku (in postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje), da bi se povečalo zaupanje držav članic v kazenskopravne sisteme drugih držav članic. S tem namenom nadgrajuje in spodbuja pravice, določene na primer v členih 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.. Direktiva določa minimalne standarde za vse osumljene ali obdolžene osebe v EU, ne glede na njihov pravni status, državljanstvo ali narodnostno pripadnost. Namenjena je preprečevanju sodnih zmot in zmanjšanju števila pritožb. Direktiva določa pravico do obveščenosti v kazenskem postopku in postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje. Osebe imajo to pravico od trenutka, ko jih pristojni organi seznanijo, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja, do zaključka postopka. Določa pravico do obveščenosti o procesnih pravicah v ustni (člen 3) ali pisni obliki, če je osebi odvzeta prostost (člen 4) ali je zoper njo izdan evropski nalog za prijetje (člen 5), pravico do obveščenosti o obdolžitvah (člen 6) in pravico dostopa do gradiva zadeve (člen 7). 1.3.Področje uporabe tega poročila o izvajanju Ta ocena izvajanja Direktive je bila izvedena v skladu s členom 12 Direktive, ki določa, da mora Komisija Evropskemu parlamentu in Svetu predložiti poročilo z oceno, v kolikšnem obsegu so države članice sprejele potrebne ukrepe za izpolnjevanje Direktive. Opis in analiza v tem poročilu temeljita predvsem na informacijah, ki so jih predložile države članice. Dopolnjujejo ju javno razpoložljive študije Agencije Evropske unije za temeljne pravice ali zunanjih zainteresiranih strani, v katerih je bilo ocenjeno izvajanje direktiv o procesnih pravicah z uporabo nepovratnih sredstev za ukrepe v okviru programa za pravosodje. Poročilo je osredotočeno na ukrepe, ki so jih države članice sprejele do zdaj, za izvajanje Direktive. V njem je ocenjeno, ali so države članice prenesle Direktivo v določenem roku ter ali nacionalna zakonodaja dosega cilje in izpolnjuje zahteve Direktive. 2.Splošna ocena V skladu s členom 11 so morale države članice direktivo v nacionalno pravo prenesti do 2. junija 2014. Do datuma izteka roka za prenos sedem držav članic Komisiji ni sporočilo potrebnih ukrepov: Ciper, Češka, Luksemburg, Malta, Slovenija, Slovaška in Španija. Komisija se je zato julija 2014 odločila, da proti tem sedmim državam članicam začne postopke za ugotavljanje kršitev na podlagi člena 258 Pogodbe o delovanju Evropske unije, ker niso sporočile svojih ukrepov za prenos. Glavni cilj Komisije je zagotoviti, da vse države članice prenesejo zahteve iz Direktive v svoje nacionalno pravo, tako da se pravice, ki jih vsebuje, zaščitijo v vsej Evropski uniji. Prenos Direktive je osnovni pogoj za ustrezno oceno, v kakšnem obsegu so države članice sprejele vse potrebne ukrepe za uskladitev z Direktivo. Komisija je začela ocenjevati, ali so nacionalni ukrepi skladni z Direktivo, čim so jih države članice uradno sporočile. Vendar je, na primer, Luksemburg Direktivo prenesel šele marca 2017, Romunija pa je svoje sprva nepopolno uradno obveščanje o ukrepih za prenos dopolnila 12. julija 2016 in 6. oktobra 2017. Zaradi te zamude pri prenosu se je zavlekel celotni proces ocenjevanja. Zadnji postopek za ugotavljanje kršitev zaradi neizpolnjene obveznosti sporočanja je bilo mogoče končati šele januarja 2018. V teh okoliščinah in ob upoštevanju kompleksnosti ocene vseh ukrepov, ki jih je sporočilo 27 držav članic, za katere je Direktiva zavezujoča, zlasti glede njihovih različnih nacionalnih pravnih sistemov, Komisija poročila ni mogla predložiti prej.

Čeprav je vpliv Direktive omejen na določitev minimalnih pravil in so zato mogoče razlike med nacionalnimi sistemi kazenskega procesnega prava, določa jasne obveznosti držav članic. Pri ocenjevanju so bila ugotovljena nekatera vprašanja glede skladnosti v več državah članicah, zlasti v zvezi z obvestilom o pravicah v kazenskem postopku in postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje, pravico do obveščenosti o obdolžitvah ter pravico dostopa do gradiva zadeve. Take razlike lahko, če ne bodo odpravljene, negativno vplivajo na učinkovitost pravic iz Direktive. Komisija bo sprejela vse potrebne ukrepe za zagotovitev skladnosti z Direktivo v vsej Evropski uniji, vključno s tem, da bo po potrebi začela postopek za ugotavljanje kršitev na podlagi člena 258 Pogodbe o delovanju Evropske unije. Danska v skladu s členoma 1 in 2 Protokola (št. 22) ne sodeluje pri sprejetju te direktive, ki zato zanjo ni zavezujoča in se v njej ne uporablja. Zato Danska ni upoštevana v naslednji oceni. V skladu s členom 3 Protokola (št. 21) o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, sta Združeno kraljestvo in Irska uradno izrazila željo po sodelovanju pri sprejetju in uporabi Direktive. 3.Posebne točke ocene 3.1.Vsebina (člen 1) Člen 1 Direktive opredeljuje, da Direktiva določa pravila glede pravice do obveščenosti osumljenih ali obdolženih oseb ter oseb, za katere je izdan evropski nalog za prijetje, o njihovih pravicah v okviru kazenskega postopka in obdolžitvah zoper njih. Večina držav članic je že prej imela zakonodajo o pravici do obveščenosti. V postopek prenosa so bile torej vključene države članice, ki so spremenile svojo že obstoječo zakonodajo ali sprejele podrobnejšo zakonodajo. 3.2.Področje uporabe (člen 2) Člen 2 Direktive določa področje uporabe Direktive. 3.2.1.Področje uporabe – člen 2(1) Člen 2(1) Direktive določa, da se pravica do obveščenosti v kazenskem postopku in postopku za izvrševanje evropskega naloga za prijetje uporablja od trenutka, ko pristojni organi seznanijo osebo, da je osumljena ali obdolžena kaznivega dejanja, do zaključka postopka, torej dokončne in pravnomočne odločbe. V skladu z uvodno izjavo 19 Direktive bi morali „[p]ristojni organi [...] osumljene ali obdolžene osebe [obvestiti] nemudoma [...] in vsaj še pred prvim uradnim zaslišanjem na policiji ali pred drugim pristojnim organom“. Večina držav članic ne obravnava izrecno trenutka, ko je osumljena ali obdolžena oseba „seznanjena“ s sumom ali obdolžitvami, niti ne določajo, da se pravica do obveščenosti uporablja v celotnem kazenskem postopku. Vendar sistematična analiza različnih faz kazenskega postopka v posameznih nacionalnih pravnih okvirih pokaže, da je mogoče ugotoviti skladnost za veliko število držav članic. Kljub temu se pojavljajo težave pri treh državah članicah, ki določajo obveznost zagotavljanja obveščenosti o pravicah samo, kadar je osebi odvzeta prostost. Za osebe, ki jim prostost ni odvzeta, se ta jamstva ne uporabljajo. Kar zadeva osebno področje uporabe, je v zakonodajah držav članic nekaj neskladnosti v zvezi z izrazoma „osumljena oseba“ in „obdolžena oseba“. Večina držav članic razlikuje med izrazoma, kadar navajajo osebe, zoper katere je uveden kazenski postopek. Dve državi članica pa v svojih pravnih sistemih uporabljata samo pojem „obdolžena oseba“, ne pa pojma „osumljena oseba“. Oseba se šteje za obdolženo, kadar je obdolžena kaznivega dejanja. 3.2.2.Manjše kršitve – člen 2(2) Člen 2(2) Direktive zagotavlja, da kadar je s predpisi države članice določeno, da lahko sankcije za manjše kršitve naloži organ, ki ni sodišče s sodno pristojnostjo v kazenskih zadevah, in je zoper naložitev takšne sankcije možna pritožba na sodišču, se pravica do obveščenosti odobri za pritožbene postopke. Ta določba je upoštevna za tiste države članice, v katerih so upravni organi, policija ali sodišča, pristojna za nekazenske zadeve, odgovorni za obravnavo manjših kršitev. V ostalih državah članicah se ta določba ne uporablja, ker sankcije za manjše kršitve naložijo sodišča, pristojna za kazenske zadeve.

3.3.Pravica do obveščenosti o pravicah (člen 3) Člen 3 Direktive določa, da morajo biti osumljene ali obdolžene osebe nemudoma obveščene vsaj o postopkovnih pravicah, ki so izrecno določene v navedenem členu. Osebe morajo biti o tem obveščene ustno ali pisno, v preprostem in razumljivem jeziku, ob upoštevanju posebnih potreb ranljivih osumljenih ali ranljivih obdolženih oseb. 3.3.1.Obveščenost o postopkovnih pravicah – člen 3(1) V skladu s členom 3(1) in ob upoštevanju uvodne izjave 19 Direktive morajo biti osumljene in obdolžene osebe obveščene nemudoma. Večina držav članic je navedeno določbo prenesla skladno s tem. Čeprav več držav članic ne navaja izrecno zahteve, da so osebe obveščene „nemudoma“, je o njej mogoče sklepati iz dejstva, da so osumljene ali obdolžene osebe o svojih pravicah obveščene najpozneje pred prvim zaslišanjem. Vendar je v treh državah članicah oseba obveščena samo, če ji je odvzeta prostost (glej točko 3.2.1). 3.3.1.1. Obveščenost o pravici do dostopa do odvetnika – člen 3(1)(a) Člen 3(1)(a) so ustrezno prenesle skoraj vse države članice. Tri države članice pa niso prenesle določbe ali je niso prenesle v prekrškovni postopek. V treh državah članicah ni zagotovljeno obveščanje osumljenih in obdolženih oseb, ki jim ni odvzeta prostost. 3.3.1.2. Obveščenost o upravičenju do brezplačnega pravnega nasveta in pogojih za njegovo pridobitev – člen 3(1)(b) 25 držav članic ima vzpostavljena pravila o obvestitvi osumljenih in obdolženih oseb o morebitnem upravičenju do brezplačnega pravnega nasveta, dve pa nimata takih določb. V nekaterih državah članicah so bile ugotovljene neskladnosti, ker nacionalna zakonodaja ne določa jasno, da morajo biti osumljene ali obdolžene osebe obveščene o pogojih za pridobitev brezplačne pravne pomoči. V eni državi članici obveščenost o pravici do brezplačnega pravnega nasveta ni zagotovljena v okviru prekrškovnega postopka. Nazadnje, v treh državah članicah so o tem obveščene samo osumljene ali obdolžene osebe, ki jim odvzeta prostost. 3.3.1.3. Obveščenost o pravici do obveščenosti o obdolžitvah – člen 3(1)(c) To določbo so prenesle skoraj vse države članice. Vendar je v treh državah članicah oseba o tem obveščena samo, če ji je odvzeta prostost. 3.3.1.4. Obveščenost o pravici do tolmačenja in prevajanja – člen 3(1)(d) Večina držav članic je upoštevala to določbo. Težave s skladnostjo pa so v nekaj državah članicah, v katerih pravica do obveščenosti o tolmačenju in prevajanju ni jasno urejena. V dveh državah članicah nacionalna zakonodaja ne določa niti pravice do prevajanja niti pravice do obveščenosti o njej. 3.3.1.5. Obveščenost o pravici do molka – člen 3(1)(e) To določbo so ustrezno prenesle vse države članice, razen ene. Številne države članice so določbo prenesle bolj podrobno, na primer z dodatkom, da pravica do molka vključuje pravico, da se predložijo pripombe o obdolžitvi ali da se poda izjava ali da se na vprašanja odgovori ali ne. 3.3.2.Obveščanje v „preprostem in razumljivem jeziku“ ob upoštevanju posebnih potreb ranljivih oseb – člen 3(2) To določbo je prenesla večina držav članic, vendar se njihovi pristopi razlikujejo. Nekatere države članice imajo splošne navedbe o ranljivih osebah, ne da bi omenile kakršne koli kategorije ali opredelitve ranljivosti. Nekatere druge države članice navajajo konkretne kategorije ranljivih oseb, kot so: ·osebe z okvaro sluha ali govora, ·osebe z okvaro vida, ·duševno prizadete osebe,

·osebe z učnimi težavami, ·osebe z motnjami v duševnem zdravju, ·osebe, starejše od 75 let, ·nosečnice, ·starši samohranilci z mladoletnimi otroki in ·osebe, ki so bile izpostavljene mučenju, posilstvu ali drugim težjim oblikam psihičnega, fizičnega ali spolnega nasilja. Nekatere države članice pa ne predpisujejo posebne obravnave ranljivih oseb, kar ni povsem v skladu z Direktivo. V eni državi članici je treba potrebe ranljivih oseb upoštevati samo, če je oseba prijeta. V nekaj državah ni jasno določeno, kdo je zaščiten in kdaj. Enajst držav članic je zahtevo, da so osebe obveščene o pravicah v „preprostem in razumljivem jeziku“, v svojo nacionalno zakonodajo preneslo izrecno. Štirinajst držav članic pa ne izpolnjuje zahteve, da se zadevne informacije zagotovijo v jeziku, ki ga oseba razume, ali ne navajajo, da mora biti oseba obveščena v „preprostem in razumljivem jeziku“. 3.4.Obvestilo o pravicah ob prijetju ali pridržanju (člen 4) V skladu s členom 4 Direktive morajo države članice osebam, ki jim je odvzeta prostost, nemudoma predložiti obvestilo o pravicah, ki vsebuje informacije o dodatnih posebnih pravicah, navedenih v skladu z Direktivo. Priloga k Direktivi vsebuje (I) vzorec obvestila za prijete ali pridržane osebe in (II) vzorec obvestila za osebe, prijete na podlagi evropskega naloga za prijetje. 3.4.1.Določbe obvestila o pravicah – člen 4(1) Člen 4(1) Direktive določa, da države članice zagotovijo, da prijete ali pridržane osumljene ali obdolžene osebe nemudoma prejmejo pisno obvestilo o pravicah. Prav tako se jim omogoči, da obvestilo o pravicah preberejo in ga med odvzemom prostosti obdržijo. Skoraj vse države članice imajo nacionalna pravila, ki zahtevajo obvestilo o pravicah. Nekatere države članice dobesedno navajajo obvestilo o pravicah, druge pa uporabljajo drugačne izraze, kot so „navedba“, „pisno sporočilo ali obvestilo ali uradno obvestilo“ ali „zloženka“. Kljub različnim izrazom vse listine, navedene v posameznih nacionalnih zakonodajah, izpolnjujejo vlogo obvestila o pravicah iz Direktive. Zakonodaja ene države članice ne določa obvestila o pravicah kot takega. Čeprav se nanaša na pisno navedbo pravic, njen namen ni samo informativen. Navedba se izroči osebi, ko je uradno obdolžena, ter se predloži skupaj z obtožnico in zapisnikom o zaslišanju v podpis. V tej listini so navedene nekatere od pravic obdolžene osebe, vendar ne ustreza seznamu iz Direktive. Še ena država članica prav tako nima enotnega obvestila o pravicah. Sodišča in policija uporabljajo različne predloge in ni jasno, ali te različne predloge vsebujejo vse pravice, ki jih zahteva Direktiva. Poleg tega ni zagotovljeno, da lahko oseba obdrži obvestilo. Večina držav članic je prenesla zahtevo, da se obvestilo o pravicah zagotovi „nemudoma“, čeprav so jo v svojih nacionalnih zakonodajah izrazile različno. Vendar nacionalna zakonodaja nekaterih držav članic ne določa, kdaj je treba obvestilo predložiti, ali dopušča, da je obveznost organa odvisna od vrste postopka. Obveznosti, da je treba osumljenim in obdolženim osebam dati možnost, da preberejo in obdržijo obvestilo o pravicah, niso izrecno prenesle vse države članice. Poleg tega ena država članica dovoljuje odstopanje od obveznosti, da se osebi zagotovi pisno obvestilo (tudi pozneje), kadar pisnega obvestila utemeljeno ni mogoče zagotoviti in če se ustna obvestitev šteje za zadostno. 3.4.2.Vsebina obvestila o pravicah – člen 4(2) Člen 4(2) Direktive uvaja seznam pravic, ki jih mora vsebovati obvestilo o pravicah poleg informacij iz člena 3 Direktive, in sicer: (a)pravico dostopa do gradiva zadeve,

(b)pravico do obvestila konzularnim organom in tretji osebi, (c)pravico dostopa do nujne zdravniške pomoči in (d)največje možno število ur ali dni odvzema prostosti osumljenim ali obdolženim osebam pred privedbo pred pravosodni organ. 3.4.2.1. Obveščenost o pravici dostopa do gradiva zadeve – člen 4(2)(a) To določbo je ustrezno prenesla večina držav članic. Nekatere države članice uporabljajo splošno navedbo pravice dostopa do gradiva zadeve, na primer pravico do vpogleda v spis zadeve ali njegove proučitve ali pravico dostopa do dokazov ali sodne dokumentacije, listin kazenske zadeve ali informacij, zbranih med kazensko preiskavo. Vendar se pri osmih državah članicah pojavljajo določene težave. Država članica, ki nima „obvestila o pravicah“ (glej točko 3.4.1), nima vzpostavljenih pravil, ki bi se nanašala na pravico dostopa do gradiva zadeve. V štirih državah članicah je zagotovljen dostop do bistvenih listin v zvezi s prijetjem in pridržanjem namesto splošnih informacij o dostopu do gradiva zadeve. Nazadnje, pri eni državi članici ni jasno, ali so za določene vrste kazenskih postopkov informacije o pravici dostopa do gradiva zadeve vključene v obvestilo o pravicah. 3.4.2.2. Obveščenost o pravici do obvestila konzularnim organom in tretji osebi – člen 4(2)(b) Velika večina držav članic je pravilno prenesla to določbo. V nekaterih državah članicah se je pojavilo nekaj vprašanj glede skladnosti z Direktivo, na primer zaradi omejitve izključno na obvestitev družinskih članov ali na obvestitev sorodnika, izobraževalne ustanove ali delodajalca. V eni državi članici pravica do obvestila konzularnim organom ni vključena v obvestilo o pravicah. 3.4.2.3. Obveščenost o pravici dostopa do nujne zdravniške pomoči – člen 4(2)(c) To določbo so prenesle skoraj vse države članice (razen ene). Ena država članica zagotavlja pravico do zdravniške pomoči, ki pa ni navedena v obvestilu o pravicah. 3.4.2.4.Obveščenost o največjem možnem številu ur ali dni odvzema prostosti osumljenim ali obdolženim osebam pred privedbo pred pravosodni organ – člen 4(2)(d) To določbo je ustrezno prenesla velika večina držav članic. Vendar se nacionalna zakonodaja vsake države nekoliko razlikuje, saj Direktiva ne opredeljuje, kako dolgo je lahko osebi najdlje odvzeta prostost, preden je privedena pred pravosodni organ. V petih državah članicah se pojavljajo težave zaradi neobstoja informacij o teh časovnih obdobjih v nacionalnih obvestilih o pravicah. V eni državi članici obvestilo o pravicah, ki ga prejmejo pridržane osebe, vsebuje zadevne informacije, medtem ko obvestilo o pravicah, ki ga prejmejo prijete osebe, ne vsebuje nobene navedbe najdaljšega časovnega obdobja. 3.4.3.Osnovne informacije o izpodbijanju prijetja ali pridržanja in prošnji za začasni izpust – člen 4(3) V skladu s členom 4(3) Direktive so v obvestilu o pravicah navedene informacije o vseh možnostih v skladu z nacionalnim pravom za izpodbijanje zakonitosti prijetja, pritožbo zoper pridržanje ter prošnjo za začasni izpust. To določbo je ustrezno prenesla večina držav članic. Kljub temu v petih državah članicah nacionalna pravila ne zagotavljajo, da so v obvestilu o pravicah navedene informacije o možnostih za izpodbijanje zakonitosti prijetja, pritožbo zoper pridržanje ter prošnjo za začasni izpust. V eni državi članici, v kateri ustrezno obvestilo o pravicah ne obstaja (glej točko 3.4.1), se te informacije osumljeni ali obdolženi osebi ne zagotovijo. 3.4.4.Način sestave obvestila o pravicah – okvirni vzorec – člen 4(4) Člen 4(4) Direktive določa, da se obvestilo o pravicah sestavi v preprostem in razumljivem jeziku. V Prilogi I k Direktivi je prikazan tudi okvirni vzorec obvestila o pravicah. V večini držav članic je predpisano, da se obvestilo o pravicah sestavi v preprostem in razumljivem jeziku. Dvanajst držav članic to v svojih nacionalnih zakonodajah zahteva izrecno, za osem držav članic pa je bilo o tem mogoče sklepati glede na dejansko vsebino vzorca obvestila o pravicah. V nacionalni zakonodaji petih držav članic pa ni predpisano, da se pisne informacije zagotovijo v preprostem in razumljivem jeziku, in ker ni bilo nacionalnega vzorca, ni bilo mogoče ugotoviti, ali je ta zahteva izpolnjena. V eni državi članici, v kateri ustrezno obvestilo o pravicah ne obstaja (glej točko 3.4.1), ta zahteva ni izpolnjena.

3.4.5.Jezik obvestila o pravicah – člen 4(5) Na podlagi člena 4(5) Direktive morajo države članice zagotoviti, da osumljene ali obdolžene osebe prejmejo pisno obvestilo o pravicah v jeziku, ki ga razumejo. Kadar obvestila o pravicah ni mogoče sestaviti v ustreznem jeziku, so osumljene ali obdolžene osebe o pravicah obveščene ustno v jeziku, ki ga razumejo. Nato jim je brez nepotrebnega odlašanja izročeno obvestilo o pravicah v jeziku, ki ga razumejo. To določbo je ustrezno preneslo trinajst držav članic. Tri države članice je niso prenesle. Nekatere druge tega člena niso prenesle v celoti, ker na primer ne zagotavljajo, da bodo osumljenim in obdolženim osebam zagotovljene ustne informacije v jeziku, ki ga razumejo, če obvestilo o pravicah ni na voljo v ustreznem jeziku, in da bo temu sledil prevod obvestila o pravicah. Poleg tega nekatere države članice ne zahtevajo, da mora biti prevod obvestila o pravicah zagotovljen „brez nepotrebnega odlašanja“. Nazadnje, v eni državi članici je treba informacije zagotoviti ustno samo, če oseba ne zna brati ali pisati, in ne, če informacije niso na voljo v ustreznem jeziku. 3.5.Evropski nalog za prijetje in obvestilo o pravicah (člen 5) V skladu s členom 5 Direktive morajo osebe, ki so prijete zaradi izvršitve evropskega naloga za prijetje, prejeti obvestilo o pravicah, v katerem so navedene njihove posebne pravice v skladu z zakonom, s katerim se izvaja Okvirni sklep 2002/584/PNZ. Odstavek 1 zahteva, da se informacije zagotovijo nemudoma, odstavek 2 pa določa, da se obvestilo o pravicah sestavi v preprostem in razumljivem jeziku in napotuje na vzorec obvestila iz Priloge II. 3.5.1.Zagotovitev obvestila o pravicah v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje – člen 5(1) To določbo je ustrezno prenesla večina držav članic. Več držav članic dobesedno navaja obvestilo o pravicah, druge pa uporabljajo drugačne izraze, kot so „navedba“, „pisno sporočilo“, „pisno obvestilo“, „pisno uradno obvestilo“ ali „zloženka“. Zahtevo, da se zagotovi „nemudoma“ (ponekod parafrazirano s „takoj“, „brez nepotrebnega odlašanja“, „ob obvestitvi o pridržanju“, „ob prejetju“, „čim je mogoče“ ali „čim je izvedljivo“), je prenesla večina držav članic. Vendar tri države članice te zahteve ne izpolnjujejo. V več državah članicah ni ločenih določb, ki bi urejale obveznost obveščanja o pravicah osumljenih in obdolženih oseb v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje. „Premostitvena določba“ pomeni, da se pravila, ki se uporabljajo v kazenskem postopku, uporabljajo tudi v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje. To zbuja pomisleke, ker se vsebina obvestila o pravicah v skladu s členom 4 Direktive razlikuje od tiste, ki se zahteva v skladu s členom 5. Nazadnje, ena država članica ne zahteva obvestila o pravicah v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje. V drugih dveh državah članicah ni jasno, ali se zadevne informacije zagotovijo pisno. 3.5.2.Način sestave obvestila o pravicah – okvirni vzorec – člen 5(2) Člen 5(2) Direktive določa, da se obvestilo o pravicah v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje sestavi v preprostem in razumljivem jeziku. V Prilogi II k Direktivi je prikazan tudi okvirni vzorec obvestila o pravicah. V večini držav članic je predpisan obstoj obvestila o pravicah, ki se sestavi v preprostem in razumljivem jeziku. Enajst držav članic to v svojih nacionalnih zakonodajah zahteva izrecno, za šest držav članic pa je bilo o tem mogoče sklepati glede na dejansko vsebino vzorca obvestila o pravicah. V preostalih državah članicah pa njihova nacionalna zakonodaja ne predpisuje, da se pisne informacije zagotovijo v preprostem in razumljivem jeziku. Ker ni nacionalnega vzorca, ni bilo mogoče ugotoviti, ali je ta zahteva izpolnjena. 3.6.Pravica do obveščenosti o obdolžitvah (člen 6) Člen 6 Direktive določa obveznost, da so osumljene in obdolžene osebe obveščene o obdolžitvah in njihovih spremembah. 3.6.1.Takojšnja in podrobna obvestitev o kaznivem dejanju – člen 6(1) V skladu s členom 6(1) Direktive države članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe obveščene o kaznivem dejanju, ki so ga osumljene ali obdolžene. Te informacije se zagotovijo nemudoma in tako podrobno, kolikor je to potrebno za zaščito poštenosti postopka in učinkovito uveljavljanje pravice do obrambe. Vse države članice, razen dveh, so izpolnile obveznost, da se informacije o obdolžitvah zagotovijo nemudoma. Številne so izbrale drug izraz, kot je „čim je mogoče“, „takoj“, „brez nepotrebnega odlašanja“, „v najkrajšem možnem času“ ali „nujno“, vendar na splošno najpozneje pred prvim zaslišanjem. Obseg in vsebina zagotovljenih informacij sta odvisna od nacionalne zakonodaje. Nekatere države članice so se odločile uvesti podrobnejša pravila in osumljeni ali obdolženi osebi so zagotovljene informacije, ki presegajo zahteve Direktive.

3.6.2.Informacije o razlogu za prijetje in pridržanje ter o kaznivem dejanju – člen 6(2) V skladu s členom 6(2) Direktive imajo osumljene ali obdolžene prijete ali pridržane osebe pravico, da so obveščene o razlogih za prijetje ali pridržanje, vključno z navedbo kaznivega dejanja, katerega so osumljene ali obdolžene. Večina držav članic zahteva, da je osumljena ali obdolžena oseba, ki ji je odvzeta prostost, obveščena o razlogih za prijetje ali pridržanje. Vendar v dveh državah članicah ta pravica ni izrecno zagotovljena za osebe, ki so bile prijetje, temveč samo za pridržane osebe. V eni državi članici se informacije o razlogih za prijetje ali pridržanje zagotovijo samo, kadar je oseba poslana v zavod za prestajanje kazni zapora. Nazadnje, v drugi državi članici nacionalna zakonodaja zahteva, da je prijeta ali pridržana oseba obveščena o dejstvih, vendar ni navedeno, da je treba navesti razloge za prijetje ali pridržanje. 3.6.3.Informacije o obdolžitvah: vrsta in pravna opredelitev kaznivega dejanja ter narava udeležbe – člen 6(3) V skladu s členom 6(3) Direktive države članice zagotovijo, da se podajo podrobne informacije o obdolžitvah, vključno z vrsto in pravno opredelitvijo kaznivega dejanja ter naravo udeležbe obdolžene osebe. Zagotovljene morajo biti najpozneje ob vložitvi obtožnice v preizkus sodišču. To določbo je ustrezno prenesla večina držav članic. V več državah članicah so se pojavile razlike glede časa zagotovitve informacij o obdolžitvah. V šestih državah članicah tožilstvo najprej pošlje vsebino zadeve sodišču, šele nato pa obdolženi osebi. V eni državi članici je mogoče, da je obdolžena oseba uradno obveščena o obdolžitvah šele nekaj trenutkov pred privedbo na sodišče. V dveh državah članicah ni jasno, ali se odločba obdolženi osebi predloži najpozneje ob vložitvi obtožnice v preizkus sodišču. Nazadnje, v eni državi članici se podrobne informacije o obdolžitvah zagotovijo najpozneje ob vsebinski obravnavi zadeve ali predmeta na sodišču. Razlaga izraza „najpozneje ob vložitvi obtožnice v preizkus sodišču“ je bila predmet predhodnega odločanja Sodišča. Sodišče navedlo, da „je treba člen 6(3) Direktive 2012/13 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se podrobne informacije o obdolžitvi obrambi sporočijo po vložitvi obtožnice pri sodišču, vendar preden sodišče začne vsebinski preizkus obtožbe in preden se pred njim dejansko začne razprava, ali celo po začetku te razprave, vendar pred fazo posvetovanja, kadar so tako sporočene informacije pozneje spremenjene, če sodišče sprejme vse ukrepe, potrebne za zagotovitev spoštovanja pravice do obrambe in poštenosti postopka“. V nekaterih državah članicah se pojavljajo vprašanja glede vsebine zagotovljenih informacij. Nacionalna zakonodaja na primer ne določa, da mora biti osumljena ali obdolžena oseba podrobno obveščena o obdolžitvah, da morata biti navedena vrsta in pravna opredelitev kaznivega dejanja ali da mora biti navedena narava udeležbe obdolžene osebe. V nekaterih nacionalnih zakonodajah ostajajo negotovosti glede obsega podrobnosti, ki se zagotovijo v zvezi z vsebino odločb. Nazadnje, vprašanje, kako obvestiti osebe brez stalnega ali dejanskega prebivališča na območju krajevne pristojnosti države članice, je bilo predmet dveh predlogov za sprejetje predhodne odločbe na Sodišču. 3.6.4.Zagotovitev posodobljenih informacij – člen 6(4) V skladu s členom 6(4) Direktive morajo biti osumljene ali obdolžene osebe, če je to potrebno za zaščito poštenosti postopka, nemudoma obveščene o vseh spremembah informacij o obdolžitvah. To določbo je ustrezno prenesla večina držav članic, v petih državah članicah pa niso bili ugotovljeni izvedbeni ukrepi. V več drugih državah članicah se pojavljajo pomisleki, ker je treba posredovati samo nekatere spremembe (na primer spremembe pravne opredelitve) ali ker ni določen čas obvestitve. 3.7.Pravica dostopa do gradiva zadeve (člen 7) Člen 7 Direktive določa pravila v zvezi z dostopom do gradiva zadeve. 3.7.1.Pravica dostopa do bistvenih listin za izpodbijanje prijetja ali pridržanja – člen 7(1) V skladu s členom 7(1) Direktive je treba zagotoviti, da so prijetim ali pridržanim osebam ali njihovim odvetnikom v vsakem delu kazenskega postopka dostopne vse listine o zadevi, ki jih imajo pristojni organi in so bistvene za učinkovito izpodbijanje, v skladu z nacionalnim pravom, zakonitosti prijetja ali pridržanja. Ocena nacionalnih izvedbenih ukrepov kaže, da se razumevanje „bistvenih listin“ in celotnega obsega dostopa po državah članicah razlikuje. Samo nekaj držav članic navaja merilo „bistvenih listin“. Ena država članica navaja seznam bistvenih listin, druga država članica pa bistvene listine izrecno opredeljuje in imenuje. V dveh drugih zakonodajah je prav tako določena opredelitev, vendar odločitev o tem sprejme uradnik za pridržanje ali sodišče. Preostale države članice ne opredeljujejo, kaj so bistvene listine. Poleg tega nekatere države članice dovoljujejo, da se dostop do bistvenih listin zavrne. V več državah članicah se obstoječe omejitve glede dostopa do gradiva zadeve (glej v nadaljevanju točko 3.7.2 v zvezi s členom 7(2) in točko 3.7.4 v zvezi s členom 7(4)) uporabljajo tudi za listine, ki so bistvene za izpodbijanje zakonitosti prijetja ali pridržanja. Organi, pristojni za zadevo, lahko zavrnejo dostop do bistvenih listin, če so lahko kršene temeljne pravice ali interesi drugih oseb ali če je lahko resno ogrožena druga preiskava. V skladu z ustaljeno sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice ni izključeno, da lahko del gradiva zadeve ostane nerazkrit, da se prepreči, da bi osumljene osebe nedovoljeno spreminjale dokaze in škodljivo vplivale na potek sodnega postopka. Vendar take zavrnitve dostopa ni mogoče izvajati na račun znatnih omejitev pravic do obrambe. V nekaterih primerih je naveden obstoj „dejavnikov ravnotežja“, ki bi morali zagotoviti, da ima oseba ali njen odvetnik možnost učinkovitega izpodbijanja pridržanja. Druga vprašanja, ki se pojavljajo v okviru te določbe, se večinoma nanašajo na čas dostopa do bistvenih listin. Medtem ko se člen 7(1) nanaša na „vsak del kazenskega postopka“, je v nekaterih državah članicah dostop do bistvenih listin odobren šele po prvih zaslišanjih ali celo po koncu predhodne preiskave. V eni državi članici prijetim osebam, ki so v policijskem pridržanju, niso na voljo vse bistvene listine.

3.7.2.Pravica dostopa do vsega dokaznega gradiva – člen 7(2) V skladu s členom 7(2) Direktive države članice zagotovijo, da pristojni organi osumljenim ali obdolženim osebam ali njihovim odvetnikom odobrijo dostop vsaj do vsega dokaznega gradiva, s katerim razpolagajo, da bi se zaščitila poštenost postopka in pripravila njihova obramba. To določbo je v celoti prenesla večina držav članic. Vendar se pojavljajo vprašanja v primerih, ko je dostop do spisa zadeve odobren, vendar spis zadeve ne vsebuje vsega dokaznega gradiva. V nekaterih primerih dokazi, ki se ne hranijo v spisu zadeve, niso dostopni ali so dostopni šele v fazi sojenja. Kot je bilo navedeno zgoraj (glej točko 3.7.1), ima v eni državi članici samo odvetnik popoln dostop do spisa zadeve. Če osumljene ali obdolžene osebe ne zastopa odvetnik, nimajo popolnega dostopa do spisa, temveč samo do izbranih listin. Nazadnje, pomisleki se pojavljajo tudi, ker nekatere države članice uporabljajo široka odstopanja od pravice dostopa do spisa (glej točko 3.7.4). 3.7.3.Pravočasna razpoložljivost vsega dokaznega gradiva – člen 7(3) V skladu s členom 7(3) Direktive se brez poseganja v odstavek 1 dostop do dokaznega gradiva odobri pravočasno, da se omogoči učinkovito uveljavljanje pravice do obrambe, in najpozneje ob predložitvi obtožnice sodišču v preizkus. Kadar pristojni organi pridobijo dodatno dokazno gradivo, omogočijo dostop do tega gradiva v času, ki zadostuje za njegovo proučitev. To določbo je ustrezno prenesla večina držav članic. Vendar v nacionalnih sodnih pristojnostih še vedno obstajajo številne neskladnosti. Ena država članica ne določa roka za dostop do spisa, v nekaterih drugih je dostop odobren šele po koncu predhodne preiskave in sprejetju ali izročitvi obtožnice. V tem okviru je Sodišče v zgoraj navedeni zadevi Kolev navedlo, da je treba „[č]len 7(3) te direktive [...] razlagati tako, da mora nacionalno sodišče zagotoviti, da se obrambi dejansko omogoči dostop do dokaznega gradiva, pri čemer se lahko tak dostop glede na okoliščine primera omogoči po vložitvi obtožnice pri sodišču, vendar preden sodišče začne vsebinski preizkus obtožbe in preden se pred njim dejansko začne razprava, ali celo po začetku te razprave, vendar pred fazo posvetovanja, kadar se spis med postopkom pred sodiščem dopolni z novimi dokazi, če sodišče sprejme vse ukrepe, potrebne za zagotovitev spoštovanja pravice do obrambe in poštenosti postopka“. Nazadnje, v drugi državi članici se dostop v fazi preiskovalnega postopka zagotovi samo, če je „v interesu pravičnosti glede na dejstva konkretne zadeve“ Nazadnje, v dveh državah ni jasne določbe o dostopu do dokaznega gradiva in odprta ostajajo vprašanja glede tega, kdaj in v kakšnem obsegu je odobren dostop do spisa. 3.7.4.Odstopanje od pravice dostopa do vsega dokaznega gradiva po sodni odločbi ali odločbi, ki je predmet sodnega nadzora – člen 7(4) V skladu s členom 7(4) Direktive se lahko, z odstopanjem od člena 7(2) in (3), dostop do določenega gradiva zavrne, kadar bi s tem lahko bilo resno ogroženo življenje ali temeljne pravice druge osebe, ali če je to nujno potrebno za zaščito bistvenega javnega interesa, kot na primer, ko bi dostop lahko vplival na potek preiskave ali resno škodoval notranji varnosti države članice, v kateri je uveden kazenski postopek. Države članice zagotovijo, da ob upoštevanju postopkov nacionalnega prava o zavrnitvi dostopa do določenega gradiva v skladu s tem odstavkom odloči pravosodni organ ob upoštevanju postopkov nacionalnega prava, ali zagotovijo vsaj, da za takšno odločitev pravosodnega organa obstaja možnost sodnega nadzora. Odstopanje na podlagi člena 7(4) se uporablja, če ne vpliva na pravico do poštenega sojenja. Ocena nacionalnih izvedbenih ukrepov kaže, da je člen 7(4) ena od določb, pri kateri so med državami članicami največja neskladja. Medtem ko 10 držav članic dovoljuje zavrnitev iz razlogov, navedenih v Direktivi, druge uporabljajo manj omejujoč pristop. Kar zadeva zavrnitev dostopa do spisa zaradi resne ogroženosti življenja ali temeljnih pravic posameznikov, nekatere države članice zahtevajo obstoj „resne nevarnosti za življenje, zdravje, fizično integriteto ali svobodo osebe“ ali „nevarnosti za posameznike ali resne kršitve njihove zasebnosti“. V drugih državah pa ni treba, da je „nevarnost“ za posameznike resna. Nekatere določajo, da se je mogoče sklicevati na „zasebne interese ali interese drugih oseb“. V več državah članicah se lahko dostop omeji zaradi „nevarnosti, da se na žrtve, priče, preiskovalce, strokovnjake ali katere koli druge osebe, udeležene v postopku, izvaja pritisk ali se jim grozi“. Kar zadeva zavrnitev dostopa do spisa zaradi potrebe po zaščiti bistvenega javnega interesa, samo nekaj držav članic izrecno navaja potrebo po zaščiti „bistvenega“ javnega interesa, sicer pa navajajo „javni interes“ ali „interes družbe“. V nekaterih državah članicah se razlog „nacionalne varnosti“ šteje za podlago za zavrnitev, v eni državi pa ga spremljajo razlogi „obrambe“. Številne države članice zavrnejo dostop tudi, če bi lahko vplival na potek preiskave. Nacionalne zakonodaje se sklicujejo na splošno vplivanje na samo preiskavo ali obstoj nevarnosti ali škode zanjo. V nekaterih državah se lahko ti razlogi nanašajo tudi na druge preiskave. Uporabljeni so splošnejši izrazi, kot so „resni razlogi“, ne da bi bilo nadalje opisano, kaj lahko ti razlogi vključujejo. Nazadnje, zahtevo, da mora odločbo o zavrnitvi dostopa do listin sprejeti pravosodni organ ali da je vsaj predmet sodnega nadzora, spoštujejo skoraj vse države članice. Nekaj držav članic ne zagotavlja sodnega nadzora v fazi policijske preiskave. V teh primerih so pravna sredstva predmet nadzora tožilca ali nadrejenega tožilca. 3.7.5.Brezplačen dostop do listin – člen 7(5) V skladu s členom 7(5) se dostop do gradiva zadeve zagotovi brezplačno.