Samo izvirna besedila UN/ECE so pravno veljavna po mednarodnem javnem pravu. Status in začetek veljavnosti te uredbe je treba preveriti v najnovejši različici dokumenta UN/ECE o statusu TRANS/WP.29/343, ki je dostopen na spletni strani http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html.

Uredba št. 49 Ekonomske komisije Združenih narodov za Evropo (UN/ECE) – Emisije motorjev na kompresijski in motorjev na prisilni vžig (NG in LPG)

Enotne določbe o ukrepih, ki jih je treba sprejeti proti emisijam plinastih in trdnih onesnaževal iz motorjev na kompresijski vžig, ki se uporabljajo v vozilih, in proti emisijam plinastih onesnaževal iz motorjev na prisilni vžig, ki za gorivo uporabljajo zemeljski plin ali utekočinjeni naftni plin in se uporabljajo v vozilih

(Revizija 4)

Vključuje vsa veljavna besedila do:

serije sprememb 05 – datum veljavnosti:

VSEBINA

POGLAVJE

PRILOGE

1. PODROČJE UPORABE

vozila kategorij N1, N2 in M2 1, opremljena z motorji na kompresijski vžig na dizelski pogon, in vozila kategorije N1 1, opremljena z motorji na prisilni vžig, ki za gorivo uporabljajo zemeljski plin (NG) ali utekočinjen naftni plin (LPG).

2. OPREDELITVE

„tip vozila“ pomeni kategorijo vozil na motorni pogon, ki se ne razlikujejo v tako bistvenih vidikih, kot so značilnosti vozila in motorja, določene v Prilogi 1 k temu pravilniku;

„življenjska doba“ – pomeni, za vozila in motorje, homologirane za vrsto B1, vrsto B2 ali vrsto C tabele, podane v odstavku 5.2.1 tega pravilnika, ustrezno dobo razdalje in/ali časa, ki je opredeljena v odstavku 5.3 (trajnost sistemov za nadzor emisij) tega pravilnika, preko katere je treba, kot del homologacije, zagotoviti skladnost z ustreznimi mejnimi vrednostmi za emisije plinov, delcev in saj;

„preskusni cikel“ pomeni zaporedje preskusnih točk, od katerih ima vsaka točno določeno vrtilno frekvenco in navor in ki jim mora motor slediti v stacionarnem stanju (preskus ESC) ali v prehodnih pogojih delovanja (preskusa ETC in ELR);

„saje“ pomeni delce, ki so v obliki suspenzije razporejeni v toku izpušnih plinov iz dizelskega motorja in ki absorbirajo, odbijajo ali lomijo svetlobo;

„čas vzpona“ pomeni čas med 10 % in 90 % odzivom končnega odčitka (t90 – t10). To je odziv instrumenta po tem, ko je merjena komponenta instrument dosegla. Za čas vzpona je sonda za vzorčenje opredeljena kot referenčna točka;

„odzivni čas“ pomeni razliko med hitro spremembo komponente, ki se meri na referenčni točki, in ustrezno spremembo v odzivu merilnega sistema, kjer je sprememba merjene komponente vsaj 60 % FS in se zgodi v manj kot 0,1 sekunde. Odzivni čas sistema (t90) je sestavljen iz časovnega zamika proti sistemu in časa vzpona sistema (glej tudi ISO 16183);

„reagent“ pomeni vsak medij, ki je shranjen v posodi v vozilu in se dovaja sistemu za naknadno obdelavo izpušnih plinov (če se to zahteva) na podlagi zahteve sistema za nadzor emisij;

„plinasta onesnaževala“ pomeni ogljikov monoksid, ogljikovodike (predpostavlja se razmerje CH1,85 za dizel, CH2,525 za LPG in CH2,93 za NG (NMHC) in predpostavljeno molekulo CH3O0,5 za dizelske motorje, ki za gorivo uporabljajo etanol), metan (predpostavlja se razmerje CH4 za NG) in dušikove okside, ki se izražajo kot ekvivalent dušikovega dioksida (NO2)

„vrtilna frekvenca motorjev A, B in C“ pomeni preskusne vrtilne frekvence motorja v območju vrtilnih frekvenc obratovanja motorja, ki se uporabljajo za preskusa ESC in ELR, kakor je opredeljeno v Dodatku 1 Priloge 4A k temu pravilniku;

„območje vrtilnih frekvenc obratovanja motorja“ pomeni tisto območje vrtilnih frekvenc motorja, ki se najpogosteje uporablja med obratovanjem motorja na terenu, in ki leži med nizko in visoko vrtilno frekvenco, kakor je opredeljeno v Dodatku 1 Priloge 4A k temu pravilniku;

„sistem motorja“ pomeni motor, sistem za nadzor emisij, komunikacijski vmesnik (strojna oprema in sporočila) med elektronsko krmilno enoto sistema motorja (elektronskimi krmilnimi enotami sistema motorja) (EECU) in kakršen koli prenos moči ali krmilno enoto vozila;

„družina motorjev glede na sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov“ pomeni, za preskušanje po razporedu kopičenja prevozov za ugotavljanje faktorjev poslabšanja v skladu s Prilogo 7 k temu pravilniku in za preverjanje skladnosti vozil/motorjev v prometu v skladu s Prilogo 8 k temu pravilniku, proizvajalčevo razvrstitev motorjev, ki ustrezajo definiciji družine motorjev, ki so skladni z definicijo družine motorjev, vendar so še naprej razvrščeni v skupine motorjev, ki uporabljajo podobne sisteme za naknadno obdelavo izpušnih plinov;

„privzeti način emisij“ pomeni AECS, ki se aktivira, če pride do napake v ECS, ki jo zazna sistem OBD, na podlagi tega pa se aktivira MI, to pa ne zahteva vnosa informacij iz komponente ali sistema v okvari;

„sistem za uravnavanje emisij“ pomeni sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov, krmilnik(-e) za elektronsko upravljanje s sistemom motorja in vse komponente, povezane z emisijami, sistema motorja v izpuhu, ki vnašajo informacije v to(te) napravo(-e) ali jih sprejemajo iz nje(njih), in, kjer se to uporablja, komunikacijski vmesnik (strojna oprema in sporočila) med enoto(-ami) za elektronsko krmiljenje sistema motorja (EECU) in drugimi prenosi moči ali, v zvezi z upravljanjem z emisijami, enoto za krmiljenje vozila;

„strategija za nadzor emisij (ECS)“ pomeni element ali garnituro elementov sestave, ki je vključena v skupno sestavo sistema motorja ali vozila za nadzor emisij izpušnih plinov in vsebuje eno BECS in eno garnituro AECS;

„časovni zamik“ pomeni čas med spremembo komponente, ki se meri na referenčni točki, in odzivom sistema 10 % končnega odčitka (t10). Za plinaste komponente je to v bistvu čas prenosa merjene komponente od sonde za vzorčenje do detektorja. Za časovni zamik je sonda za vzorčenje opredeljena kot referenčna točka;

„sistem za NOx“ pomeni sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov, namenjen zmanjšanju emisij dušikovih oksidov (NOx) (npr. trenutno obstajajo pasivni in aktivni katalizatorji NOx, adsorberji NOx in sistemi selektivne katalitične redukcije (sistemi SCR));

OBD ali strategija spremljanja uravnavanja emisij, ki razlikuje med delovanjem na standardiziranem homologacijskem preskusu in drugimi delovanji ter zagotavlja nižjo raven zmogljivosti spremljanja (pravočasno in natančno) pod pogoji, ki niso pretežno vključeni v ustrezne postopke homologacijskega preskusa;

„upravljano območje“ pomeni območje med vrtilnimi frekvencami motorja A in C ter 25 % in 100 % obremenitvijo;

„kombinirani filter za NOx in delce“ pomeni sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov, ki je namenjen hkratnemu zmanjševanju emisij dušikovih oksidov (NOx) in trdnih onesnaževal (PT);

„homologacija motorja (družine motorjev)“ pomeni homologacijo določenega tipa motorja (družine motorjev) glede na raven emisij plinastih in trdnih onesnaževal ter dima in vgrajen sistem za diagnostiko na vozilu (OBD);

analizator CO in CO2 po nedisperzni infrardeči spektroskopski metodi

ISO 16183: 2002 Heavy duty engines – Measurement of gaseous emissions from raw exhaust gas and of particulate emissions using partial flow dilution systems under transient test conditions. (Težki motorji – Merjenje plinastih emisij iz nerazredčenih izpušnih plinov in emisij delcev z uporabo sistemov redčenja z delnim tokom v okviru pogojev prehodnega preskusa.)

ISO 2575: 2000 Road vehicles – Symbols for controls, indicators and tell-tales. (Cestna vozila – Simboli za kontrolne indikatorje in opozorilne naprave.)

SAE J1939: Recommended Practice for a Serial Control and Communications Vehicle Network. (Priporočena praksa za serijsko krmilno in komunikacijsko omrežje vozila.)

ISO 15765-4: 2001 Road vehicles – Diagnostics on Controller Area Network (CAN) – Part 4: Requirements for emissions-related systems. (Cestna vozila – Diagnostika na omrežju CAN (Controller Area Network) – Del 4: Zahteve za sisteme, povezane z emisijami.)

ISO 15031-7: 2001 Road vehicles – Communication between vehicle and external equipment for emissions related diagnostics – Part 7: Data link security. (Cestna vozila – Komunikacija med vozilom in zunanjo preskuševalno opremo za diagnostiko, povezano z emisijami – Del 7: Varnost podatkovne povezave.)

ISO DIS 15031-6.4: 2004 Road vehicles – Communication between vehicle and external equipment for emissions related diagnostics – Part 6: Diagnostic trouble code definitions. (Cestna vozila – Komunikacija med vozilom in zunanjo preskuševalno opremo za diagnostiko, povezano z emisijami – Del 5: Opredelitve diagnostičnih kod težav.)

ISO DIS 15031-5.4: 2004 Road vehicles – Communication between vehicle and external equipment for emissions related diagnostics – Part 5: Emissions-related diagnostic services. (Cestna vozila – Komunikacija med vozilom in zunanjo preskuševalno opremo za diagnostiko, povezano z emisijami – Del 5: Diagnostične storitve, povezane z emisijami.)

ISO DIS 15031-4.3: 2004 Road vehicles – Communication between vehicle and external equipment for emissions related diagnostics – Part 4: External test equipment. (Cestna vozila – Komunikacija med vozilom in zunanjo preskuševalno opremo za diagnostiko, povezano z emisijami – Del 4: Zunanja preskusna oprema.)

ISO 15031-3: 2004 Road vehicles – Communication between vehicle and external equipment for emissions related diagnostics – Part 3: Diagnostic connector and related electrical circuits, specification and use. (Cestna vozila – Komunikacija med vozilom in zunanjo preskuševalno opremo za diagnostiko, povezano z emisijami – Del 3: Diagnostični konektor in z njim povezani električni tokokrogi, specifikacije in uporaba.)

ISO/PRF TR 15031-2: 2004 Road vehicles – Communication between vehicle and external equipment for emissions related diagnostics – Part 2: Terms, definitions, abbreviations and acronyms. (Cestna vozila – Komunikacija med vozilom in zunanjo opremo za diagnostiko, povezane z emisijami – Del 2: Izrazi, opredelitve, okrajšave in kratice.)

ISO 15031-1: 2001 Road vehicles – Communication between vehicle and external equipment for emissions related diagnostics – Part 1: General information. (Cestna vozila – Komunikacija med vozilom in zunanjo preskuševalno opremo za diagnostiko, povezano z emisijami – Del 1: Splošne informacije.)

3. VLOGA ZA PODELITEV HOMOLOGACIJE

3.1 Vloga za podelitev homologacije za določen tip motorja ali družine motorjev kot samostojne tehnične enote

3.2 Vloga za podelitev homologacije za določen tip vozila glede na njegov motor

opis tipa vozila, delov vozila, ki so povezani z motorjem, in tipa motorja ali družine motorjev, če je primerno, s podatki iz Priloge 1 k temu pravilniku.

Proizvajalec zagotovi opis tega indikatorja in način opozarjanja, ki se uporablja za obveščanje voznika, da je na vozilu prišlo do pomanjkanja zahtevanega reagenta.

3.3 Vloga za podelitev homologacije za tip vozila s homologiranim motorjem

opis tipa vozila in delov vozila, ki so povezani z motorjem, s podatki iz Priloge 1, kakor je ustrezno, ter kopijo obrazca sporočila o homologaciji (Priloga 2A) motorja ali družine motorjev, če je primerno, kot samostojne tehnične enote, ki je vgrajena v ta tip vozila.

Proizvajalec zagotovi opis tega indikatorja in način opozarjanja, ki se uporablja za obveščanje voznika, da je na vozilu prišlo do pomanjkanja zahtevanega reagenta.

3.4 Sistemi za diagnostiko na vozilu

proizvajalec zagotovi tehnično službo z opisom možnih napak v sistemu za nadzor emisij, ki vplivajo na emisije. Ti podatki so predmet razprave in dogovora med tehnično službo in proizvajalcem vozila.

Če je smotrno, opisom komunikacijskega vmesnika (strojne opreme in sporočil) med elektronsko krmilno enoto motorja (EECU) in drugimi prenosi moči ali krmilno enoto vozila, če imajo podatki, ki se izmenjujejo, vpliv na pravilno delovanje sistema za nadzor emisij.

4. HOMOLOGACIJA

4.1 Podelitev homologacije na podlagi univerzalnega goriva

Homologacija na podlagi univerzalnega goriva se podeli, če so izpolnjene naslednje zahteve.

Osnovni motor izpolnjuje zahteve tega pravilnika o referenčnih gorivih GR (gorivo 1) in G25 (gorivo 2) iz Priloge 5 brez kakršnega koli prilagajanja gorivu med obema preskusoma. Po menjavi goriva je vseeno dovoljen en cikel ETC prilagoditvenega teka brez merjenja. Pred preskušanjem je treba osnovni motor uteči po postopku iz odstavka 3. Dodatka 2 Priloge 4A.

Pri zemeljskem plinu mora osnovni motor izkazovati sposobnost prilagoditve na vsako sestavo goriva, ki se lahko pojavi na trgu. Pri zemeljskem plinu sta običajni dve vrsti goriva, visokokalorično gorivo (H-gas) in nizkokalorično gorivo (L-gas), vendar imata zelo širok razpon znotraj obeh območij; znatno se razlikujeta po svoji energijski vsebnosti, izraženi z Wobbejevim indeksom, in po svojem faktorju λ-premika (Sλ). Formule za izračun Wobbejevega indeksa in Sλ so podane v odstavku. Za zemeljske pline s faktorjem λ-premika med 0,89 in 1,08 (0,89 ≤ Sλ ≤ 1,08) velja, da spadajo v območje H, medtem ko za zemeljske pline s faktorjem λ-premika med 1,08 in 1,19 (1,08 ≤ Sλ ≤ 1,19) velja, da spadajo v območje L. Sestava referenčnih goriv odraža skrajne variacije vrednosti Sλ.

Za motor, ki za gorivo uporablja zemeljski plin in je samoprilagodljiv za območje visokokaloričnih (H-gases) in nizkokaloričnih (L-gases) plinov in ki z uporabo stikala preklaplja med območjem H in območjem L, se osnovni motor pri vsakem položaju stikala preskusi na ustrezno referenčno gorivo, kot je za vsako območje posebej določeno v Prilogi 5. Goriva so GR (gorivo 1) in G23 (gorivo 3) za pline iz območja H ter G25 (gorivo 2) in G23 (gorivo 3) za pline iz območja L. Osnovni motor izpolnjuje zahteve tega pravilnika v obeh položajih stikala brez kakršnega koli prilagajanja gorivu med obema preskusoma v posameznem položaju stikala. Po menjavi goriva je vseeno dovoljen en cikel ETC prilagoditvenega teka brez merjenja. Pred preskušanjem je treba osnovni motor uteči po postopku iz odstavka 3. Dodatka 2 Priloge 4A.

Pri LPG mora osnovni motor izkazovati sposobnost prilagoditve na vsako sestavo goriva, ki se lahko pojavi na trgu. Pri LPG se spreminja sestava C3/C4. Te spremembe se kažejo v referenčnih gorivih. Osnovni motor mora izpolnjevati zahteve glede emisij za referenčni gorivi A in B iz Priloge 5 brez kakršnega koli prilagajanja gorivu med obema preskusoma. Po menjavi goriva je vseeno dovoljen en cikel ETC prilagoditvenega teka brez merjenja. Pred preskušanjem je treba osnovni motor uteči po postopku iz odstavka 3. Dodatka 2 Priloge 4A.

4.2 Podelitev homologacije, omejene na vrsto goriva

Homologacija, omejena na vrsto goriva, se podeli, če so izpolnjene naslednje zahteve.

Osnovni motor se preskusi na ustrezno referenčno gorivo, kot je določeno v Prilogi 5, za ustrezno območje. Goriva so GR (gorivo 1) in G23 (gorivo 3) za pline iz območja H ter G25 (gorivo 2) in G23 (gorivo 3) za pline iz območja L. Osnovni motor izpolnjuje zahteve tega pravilnika brez kakršnega koli prilagajanja gorivu med obema preskusoma. Po menjavi goriva je vseeno dovoljen en cikel ETC prilagoditvenega teka brez merjenja. Pred preskušanjem je treba osnovni motor uteči po postopku iz odstavka 3. Dodatka 2 Priloge 4A.

Pri zemeljskem plinu osnovni motor izpolnjuje zahteve glede emisij za referenčni gorivi GR in G25, pri LPG pa za referenčni gorivi A in B iz Priloge 5. Med preskusoma je dovoljeno fino uravnavanje sistema za dovajanje goriva. Tako fino uravnavanje predstavlja ponovno kalibriranje podatkovne baze dovajanja goriva, ne da bi se pri tem kakor koli spreminjala osnovna strategija krmiljenja ali osnovna zgradba podatkovne baze. Po potrebi se dovoli zamenjava delov, ki so neposredno povezani s količino pretoka goriva (npr. vbrizgalnih šob).

Na zahtevo proizvajalca se lahko motor preskusi na referenčni gorivi GR in G23 ali na G25 in G23, vendar v tem primeru homologacija velja le za pline iz območja H ali območja L.

4.3 Homologacija emisij izpušnih plinov za člana družine motorjev

V primeru vloge za homologacijo motorja ali vozila glede na njegov motor, če ta motor pripada družini motorjev, lahko tehnična služba, če ugotovi, da predložena vloga glede na izbrani osnovni motor ne predstavlja celotne družine motorjev iz Dodatka 2 Priloge 1, izbere in preskusi alternativni in po potrebi še dodaten referenčni preskusni motor.

HL za motor, ki je homologiran in kalibriran za pline iz območij H in L;

Ht za motor, ki je homologiran in kalibriran za specifično sestavo plina iz območja H in ga je mogoče s fino nastavitvijo dovajanja goriva motorju nastaviti na drug specifičen plin iz območja H;

Lt za motor, ki je homologiran in kalibriran za specifično sestavo plina iz območja L in ga je mogoče s fino nastavitvijo dovajanja goriva motorju nastaviti na drug specifičen plin iz območja L;

HLt za motor, ki je homologiran in kalibriran za specifično sestavo plina v območju H ali območju L in ga je mogoče s fino nastavitvijo dovajanja goriva motorju nastaviti na drug specifičen plin iz območja H ali L.

Če zaradi pomanjkanja prostora tako označevanje ni mogoče, se lahko uporabi poenostavljena koda. V takem primeru so vsakomur, ki polni rezervoar za gorivo ali vzdržuje ali popravlja motor in njegovo dodatno opremo, pa tudi pristojnim organom na voljo lahko dostopne razlage, ki vsebujejo vse zgornje podatke. Mesto in vsebina teh razlag se določita z dogovorom med proizvajalcem in homologacijskim organom.

Črke in številke so visoke najmanj 4 mm.

Oznake vzdržijo vso življenjsko dobo motorja. So jasno čitljive, črke in številke pa neizbrisne. Razen tega so oznake pritrjene tako, da bo pritrditev vzdržala vso življenjsko dobo motorja in oznak ne bo mogoče odstraniti, ne da bi jih uničili ali poškodovali.

Oznake se varno namestijo na del motorja, ki je potreben za normalno delovanje motorja in ga običajno ni treba zamenjati med življenjsko dobo motorja. Razen tega se oznake na takem mestu, da so za povprečnega človeka zlahka vidne, potem ko je bil motor dopolnjen z vso dodatno opremo, potrebno za njegovo delovanje.

5. SPECIFIKACIJE IN PRESKUSI

5.1 Splošno

Komponente, ki lahko, kadar je to ustrezno, vplivajo na emisije plinastih in trdnih onesnaževal iz dizelskih in plinskih motorjev, se načrtujejo, izdelajo, sestavijo in namestijo tako, da se motorju omogoči, da je ob normalni uporabi skladen z določbami tega pravilnika.

Kateri koli del projekta ali strategije za nadzor emisij (ECS), ki lahko vpliva na emisije plinastih in trdnih onesnaževal iz dizelskih in plinskih motorjev, in emisije plinastih onesnaževal iz plinskih motorjev, se načrtuje, izdela, sestavi in namesti tako, da se motorju omogoči, da je ob normalni uporabi skladen z določbami tega pravilnika. ECS tvori osnovna strategija za nadzor emisij (BECS) in po navadi ena ali več pomožnih strategij za nadzor emisij (AECS).

temperatura hladilne tekočine motorja mora biti med 343 K in 373 K (70 oC do 100 oC).

temperatura okolja mora biti med 275 K in 303 K (2 oC do 30 oC) (12) (13) in;

če je ob natančno določenih okoljskih pogojih in pogojih delovanja treba povečati emisije ene vrste s predpisi urejenih onesnaževal, da se ohrani raven emisij vseh ostalih vrst s predpisi urejenih onesnaževal v mejah, ki ustrezajo zadevnemu motorju. Na ta način AECS kompenzira naravne pojave in sicer na način, ki zagotavlja sprejemljiv nadzor nad vsemi sestavinami emisij.

za namene, kot so varnost obratovanja, privzeti načini emisij in zasilne strategije, ali

dodatni material, ki prikazuje parametre, ki jih je spremenila katera koli pomožna strategija za nadzor emisij (AECS), in mejne pogoje, v okviru katerih AECS deluje. Dodatni material vsebuje opise logike sistema za uravnavanje goriva, strategij krmiljenja in stikalnih točk v vseh načinih delovanja. Vsebuje tudi opis omejevalnika navora, opisanega v odstavku 5.5.5 tega pravilnika.

formalni dokumentacijski paket, ki se predloži tehnični službi ob predložitvi vloge za homologacijo, vsebuje popoln opis ECS-a in, če je to primerno, omejevalnika navora. Ta dokumentacija je lahko kratka, če vsebuje dokaze, da so bile vse izstopne vrednosti, ki jih dovoljuje matrica, pridobljena iz obsega nadzora vnosov posameznih enot, opredeljeni. Ti podatki se priložijo dokumentaciji, ki se zahteva v odstavku 3 tega pravilnika;

Proizvajalec zagotovi dokumentacijski paket, ki omogoča dostop do katerega koli elementa načrta, strategije za nadzor emisij (ECS), omejevalnika navora sistema motorja in načinov, s katerimi omejevalnik nadzira izhodne spremenljivke, ne glede na to, ali je nadzor posreden ali neposreden. Dokumentacija se izdela v dveh delih:

Vsako vozilo z enoto za uravnavanje emisij mora biti zaščiteno pred spremembami, ki jih ni odobril proizvajalec. Proizvajalec mora odobriti spremembe, če so potrebne zaradi diagnoze, servisiranja, pregleda, dodatnega opremljanja ali popravila vozila. Vse računalniške kode, ki jih je mogoče reprogramirati, ali obratovalni parametri morajo biti zaščiteni pred nedovoljenimi posegi in morajo dosegati vsaj tako raven zaščite, ki ustreza določbam v ISO 15031-7 (SAE J2186), pod pogojem, da zamenjava podatkov o varnosti poteka ob uporabi protokolov in diagnostičnih konektorjev, opisanih v odstavku 6 Priloge 9A k temu pravilniku. Vsi odstranljivi kalibracijski spominski čipi morajo biti zaprti v svojem ohišju, ki je zapečateno ali zaščiteno z elektronskimi algoritmi, in jih ne sme biti mogoče menjati brez uporabe posebnih naprav in postopkov.

Delovnih parametrov računalniško kodiranega motorja ne sme biti mogoče spreminjati brez uporabe posebnih naprav in postopkov (računalniške komponente morajo biti npr. spajkane ali zaščitene in računalniška ohišja zapečatene ali spajkana).

Proizvajalci, ki uporabljajo sisteme računalniških kod, ki se dajo programirati (npr. električni izbrisljivi bralni pomnilnik, ki se da programirati, EEPROM), morajo preprečiti nedovoljeno reprogramiranje. Proizvajalci morajo vključiti izboljšane strategije za zaščito pred prirejanjem in zaščito pred zapisovanjem, ki zahteva elektronski dostop do proizvajalčevega računalnika na drugem mestu. Organ lahko odobri alternativne metode, ki zagotavljajo enako stopnjo zaščite pred prirejanjem.

5.2 Zahteve glede emisij plinastih in trdnih onesnaževal ter dima

Za homologacijsko preskušanje v skladu z vrsto B1, vrsto B2 ali vrsto C tabel v odstavku 5.2.1 se emisije določijo na podlagi preskusov ESC, ELR in ETC.

Za plinske motorje se plinaste emisije določijo na podlagi preskusa ETC.

Preskusna postopka ESC in ELR sta opisana v Dodatku 1 Priloge 4A, preskusni postopek ETC pa v Dodatkih 2 in 3 Priloge 4A.

Emisije plinastih snovi, in če je to ustrezno, trdnih onesnaževal, ter če je to ustrezno, dima iz motorja, ki je bil predložen v preskušanje, se merijo z metodami, opisanimi v Dodatku 4 Priloge 4A. Dodatek 7 Priloge 4A opisuje priporočene analitične sisteme za plinasta onesnaževala, priporočene sisteme za vzorčenje delcev in priporočeni sistem za merjenje dima.

Tehnična služba lahko odobri tudi druge sisteme ali analizatorje, če ugotovi, da v ustreznem preskusnem ciklu dajejo enakovredne rezultate. Ugotavljanje enakovrednosti sistema temelji na študiji korelacije med paroma 7 (ali več) vzorcev obravnavanega sistema in enega od referenčnih sistemov tega pravilnika. Za emisije delcev se kot referenčna sistema priznavata samo sistem redčenja s celotnim tokom in sistem redčenja z delnim tokom, ki izpolnjuje zahteve ISO 16183. „Rezultati“ se nanašajo na vrednost emisij posameznega cikla. Korelacijsko preskušanje se izvede v istem laboratoriju, z enako preskusno opremo in na istem motorju, in je zaželeno, da poteka istočasno. Enakovrednost povprečij para vzorcev se določi s statistiko, ki se pridobi v tem laboratoriju, s to preskusno opremo in na tem motorju, F-testa in t-testa, kot je opisano v Dodatku 4 tega pravilnika. Izločeni se določijo v skladu z ISO 5725 in se izključijo iz baze podatkov. Nov sistem se lahko vključi v ta pravilnik samo, če ugotavljanje enakovrednosti temelji na izračunu ponovljivosti in obnovljivosti, kakor je opredeljeno v ISO 5725.

Specifična masa ogljikovega monoksida, ne-metanskih ogljikovodikov, metana, dušikovih oksidov in delcev, določena na podlagi preskusa ETC, ne presega vrednosti iz tabele 2.

5.3 Trajnost in faktorji poslabšanja

Proizvajalec mora dokazati, da bo motor na kompresijski vžig ali plinski motor, homologiran ob upoštevanju mejnih vrednosti emisij, določenih v vrstici B1, vrstici B2 ali vrstici C tabel v odstavku 5.2.1, te mejne vrednosti emisij izpolnjeval vso življenjsko dobo, in sicer:

100 000 km ali pet let, kar koli nastopi prej, pri motorjih za vgradnjo v vozila kategorij N1, M1 > 3,5 ton in M2;

200 000 km ali šest let, kar koli nastopi prej, pri motorjih za vgradnjo v vozila kategorij N2, N3, če največja tehnično dovoljena masa ne presega 16 ton, in M3 razred I, razred II in razred A ter razred B, če največja tehnično dovoljena masa ne presega 7,5 ton;

500 000 km ali sedem let, kar koli nastopi prej, pri motorjih za vgradnjo v vozila kategorij N3, če največja tehnično dovoljena masa ne presega 16 ton, in M3 razred III in razred B, če največja tehnično dovoljena masa ne presega 7,5 ton;

Proizvajalec za ta pravilnik določi faktorje poslabšanja, ki se bodo uporabljali za prikaz, da so plinaste emisije in emisije delcev iz družine motorjev ali družine sistemov za naknadno obdelavo motorja skladne z ustreznimi mejnimi vrednostmi emisij, ki so določene v tabelah v odstavku 5.2.1, v ustreznem obdobju trajanja, določenem v odstavku 5.3.1.

5.4 Sistem OBD

Motor na kompresijski vžig, homologiran ob upoštevanju mejnih vrednosti emisij, določenih v vrstici B1 ali vrstici C tabel v odstavku 5.2.1 ali vozilo, ki ga tak motor poganja, morata biti opremljena z vgrajenim sistemom za diagnostiko na vozilu (OBD), ki voznika opozori na napako v vozilu, če so mejne vrednosti OBD, določene v vrstici B1 ali vrstici C tabele v odstavku 5.4.4 presežene. Sistem OBD za nadzor emisij mora biti v skladu z zahtevami iz Priloge 9A k temu pravilniku.

Od 1. oktobra 2008 za nove homologacije in od 1. oktobra 2009 za vse homologacije mora biti motor na kompresijski vžig ali plinski motor, homologiran ob upoštevanju mejnih vrednosti emisij, določenih v vrstici B2 ali vrstici C tabel v odstavku 5.2.1, ali vozilo, ki ga tak motor poganja, opremljen s sistemom OBD, ki voznika opozori na napako v vozilu, če so mejne vrednosti OBD, določene v vrstici B2 ali vrstici C tabele v odstavku 5.4.4, presežene. Vgrajen sistem za diagnostiko na vozilu (OBD) za nadzor emisij mora biti v skladu z zahtevami iz Priloge 9A k temu pravilniku.

Sistem OBD mora vsebovati tudi vmesnik med elektronsko krmilno enoto motorja (EECU) in katerim koli drugim električnim ali elektronskim sistemom motorja ali vozila, ki posreduje podatke v EECU ali jih iz njega prejema in ki vpliva na pravilnost delovanja sistema za uravnavanje emisij, kot je na primer vmesnik med EECU in elektronsko krmilno enoto za prenos moči.

Za namene preskušanja, diagnoze, servisiranja in popravil mora biti v skladu z ustreznimi določbami ECE pravilnika št. 83 in določbami, ki se nanašajo na zagotavljanje združljivosti nadomestnih komponent s sistemi OBD, zagotovljen popoln in enoten dostop do informacij v zvezi z OBD.

5.5 Zahteve za zagotovitev pravilnega delovanja ukrepov za nadzor emisij NOx

V navodilih morajo biti navedene zahteve za pravilno uporabo in vzdrževanje vozil, vključno z uporabo dodajnih reagentov, kjer je to ustrezno.

V primeru sistemov motorjev, ki se zanašajo na uporabo EGR in na noben drug sistem za naknadno obdelavo za nadzor emisij NOx, lahko proizvajalec za določanje ravni NOx uporabi alternativno metodo glede na zahteve odstavka 5.5.3.1. Ob homologaciji mora proizvajalec pokazati, da je alternativna metoda enako točna in natančna pri določanju ravni NOx v primerjavi z zahtevami iz odstavka 5.5.3.1 in da sproža enake posledice, kot so navedene v odstavkih 5.5.3.2, 5.5.3.3 in 5.5.3.4.

Sistemi motorjev morajo vsebovati metodo za določanje, ali je tekočina, ki ustreza lastnostim reagenta, kot jih deklarira proizvajalec in kot so navedene v Prilogi 1 k temu pravilniku.

Če tekočina v posodi ne ustreza minimalnim zahtevam, kot jih deklarira proizvajalec in kot so navedene v Prilogi 1 k temu pravilniku, se uporabljajo dodatne zahteve iz odstavka 5.5.4.12.

Sistemi motorjev morajo vsebovati metodi za določanje porabe reagenta in za zagotavljanje dostopa do podatkov o porabi s stacionarne naprave.

V primeru, da pride do motenj pri doziranju reagenta, se uporabljajo ukrepi, določeni v odstavku 5.5.4.12. To ni potrebno, kjer takšno motnjo zahteva ECU motorja, saj so pogoji delovanja motorja takšni, da emisije motorja ne zahtevajo doziranja reagenta, v primeru, da je proizvajalec homologacijskemu organu jasno navedel, kdaj se uporabljajo takšni pogoji delovanja.

Zahteve za dokumentacijo in omejevalnik navora so določene v odstavkih od 5.5.5.5 do 5.5.5.8.

V skladu z dokumentacijskimi zahtevami iz odstavka 5.1.7.1 (b) se določijo natančne pisne informacije, v katerih so opisane značilnosti delovanja omejevalnika navora. Proizvajalec izrecno zagotovi podatke o algoritmih, s pomočjo katerih ECU vzpostavi povezavo med koncentracijo NOx in specifično emisijo NOx (v g/kWh) pri preskusu ETC v skladu z odstavkom 5.5.6.5.

pri vseh temperaturah okolja med 266 K in 308 K (-7 oC do 35 oC),

Algoritmi, s pomočjo katerih ECU vzpostavi povezavo med dejansko koncentracijo NOx in specifično emisijo NOx (v g/kWh) pri preskusu ETC, se ne štejejo kot odklopna strategija.

Senzorji, ki vplivajo na diagnostično zmogljivost, so, na primer, senzorji za neposredno merjenje koncentracije NOx, senzorji za merjenje kakovosti sečnine in senzorji, ki se uporabljajo za spremljanje doziranja reagenta, ravni reagenta, porabe reagenta ali deleža EGR.

Sistem za nadzor uravnavanja emisij se nadzira glede električnih okvar in glede odstranitve ali deaktiviranja morebitnega senzorja, ki sistemu preprečuje diagnosticiranje povečanja emisij, kot se zahteva v odstavkih 5.5.3.2 in 5.5.3.4.

Vpliv nepravilnega delovanja se preveri in potrdi z merjenjem ravni NOx v ETC na napravi za preskus motorja.

Značilni primeri nepravilnih operacij za ta seznam so prazna posoda za reagent, nepravilna operacija, ki privede do prekinitve doziranja reagenta, slabša kakovost reagenta, nepravilna operacija, ki povzroči nizko porabo reagenta, nepravilni pretok EGR ali deaktiviranje EGR.

Za fazo izbire proizvajalec homologacijskemu organu predloži opis strategij spremljanja, ki se uporabljajo za ugotavljanje potencialno nepravilnega delovanja naprav za zmanjševanje NOx in potencialnih okvar sistema za nadzor uravnavanja emisij, ki bi lahko privedle do aktiviranja omejevalnika navora ali zgolj do aktiviranja opozorilnega signala.

Za fazo kvalificiranja se, v skladu z določbami iz Dodatka 2 Priloge 4A, v preskusnem ciklu ETC merijo emisije NOx. Rezultat preskusa ETC se uporablja za ugotavljanje predvidenega odziva sistema za nadzor uravnavanja NOx med postopkom dokazovanja (zmanjšanje navora in/ali opozorilni signal). Okvara se simulira tako, da raven NOx nobene izmed vrednosti praga iz odstavka 5.5.3.2 ali 5.5.3.4 ne preseže za več kot 1 g/kWh.

Kot alternativa odstavkom od 5.5.8.3.3 do 5.5.8.3.5 se lahko dokazovanje skladnosti sistema za nadzor uravnavanja emisij in omejevalnika navora izvede s preskušanjem vozila. Vozilo se vozi po cesti ali po preskusni progi z izbranimi nepravilnimi operacijami ali okvarami sistema za nadzor uravnavanja emisij in tako dokaže, da opozorilni signal in aktiviranje omejevalnika navora delujeta v skladu z zahtevami iz odstavka 5.5, še zlasti z zahtevami iz odstavkov 5.5.5.2 in 5.5.5.3.

da je čas med zaporedjem zaznavanja, ko je opozorilni signal aktiviran, mogoče potrditi s pomočjo odčitanja neizbrisnega števca iz odstavka 3.9.2. Priloge 9A k temu pravilniku in da se lahko homologacijskemu organu zadovoljivo dokaže, da ga pregledovalnik ne more izbrisati, in

da je s pregledovalnikom OBD mogoče potrditi prisotnost ustrezne neizbrisne kode napake, opisane v odstavku 5.5.3.3, v računalniškem pomnilniku OBD in da se lahko homologacijskemu organu zadovoljivo dokaže, da je pregledovalnik ne more izbrisati, in

6. VGRADNJA MOTORJA V VOZILO

7. DRUŽINA MOTORJEV

7.1 Parametri, ki opredeljujejo družino motorjev

Družina motorjev, kot jo določi proizvajalec, je skladna z zahtevami ISO 16185.

7.2 Izbira osnovnega motorja

Za izbor osnovnega motorja iz družine se kot primarno merilo uporabi največja dobava goriva na gib pri vrtilni frekvenci pri največjem deklariranem navoru. Če to primarno merilo izpolnjujeta dva ali več motorjev, se osnovni motor izbere z uporabo sekundarnega merila, t.j. največja dobava goriva na gib pri nazivni vrtilni frekvenci. V določenih okoliščinah lahko homologacijski organ zaključi, da je mogoče raven najslabše emisije najbolje določiti s preskušanjem še enega motorja. Tako lahko homologacijski organ izbere dodaten motor za preskus na podlagi značilnosti, ki kažejo na to, da bi ta motor lahko imel najvišjo raven emisije med motorji v tej družini.

Primarno merilo za izbor osnovnega motorja iz družine je največja gibna prostornina. Če to primarno merilo izpolnjujeta dva ali več motorjev, se osnovni motor izbere z uporabo sekundarnih meril, in sicer v naslednjem vrstnem redu:

7.3 Parametri, ki opredeljujejo družino motorjev OBD

Družino OBD je mogoče opredeliti po osnovnih značilnostih konstrukcije, skupnih sistemom motorjev v družini.

Sistemi motorjev, ki spadajo v isto družino motorjev OBD, morajo imeti skupen naslednji seznam osnovnih parametrov:

8. SKLADNOST PROIZVODNJE

Postopki za zagotavljanje skladnosti proizvodnje so skladni z naslednjimi zahtevami iz Dodatka 2 Sporazuma (E/ECE/324-E/ECE/TRANS/505/Rev.2).

Iz serije se naključno izberejo trije motorji. Na motorjih, na katerih se opravita le preskusa ESC in ELR ali le preskus ETC za homologacijo v skladu z vrstico A v tabelah v odstavku 5.2.1, se opravijo ustrezni preskusi za preverjanje skladnosti proizvodnje. Če se pristojni organ strinja, se na vseh ostalih motorjih, homologiranih v skladu z vrstico A, B1, B2 ali C tabel v odstavku 5.2.1, za preverjanje skladnosti proizvodnje opravijo preskusi s cikli ESC in ELR ali s ciklom ETC. Mejne vrednosti so podane v odstavku 5.2.1 tega pravilnika.

Pri dizelskih motorjih in motorjih na LPG se lahko za vse te preskuse uporablja komercialno gorivo. Na zahtevo proizvajalca pa se lahko uporabijo tudi referenčna goriva iz Priloge 5. To pomeni, da se preskusi iz odstavka 4. tega pravilnika pri vsakem plinskem motorju izvajajo najmanj z dvema referenčnima gorivoma.

V primeru spora, ki bi nastal zaradi neskladnosti motorjev na plinasto gorivo, ki uporabljajo komercialno gorivo, se preskusi izvedejo z referenčnim gorivom, na katero je bil preskušen osnovni motor, ali z možnim dodatnim gorivom 3 iz odstavkov 4.1.3.1 in 4.2.1.1., na katero je lahko bil preskušen osnovni motor. Rezultat je potem treba pretvoriti z izračunom s pomočjo ustreznega faktorja (ustreznih faktorjev) „r“, „ra“ ali „rb“, kot je opisano v odstavkih 4.1.4, 4.1.5.1 in 4.2.1.2. Če so vrednosti „r“, „ra“ ali „rb“ manjše od 1, korekcija ni potrebna. Izmerjeni in izračunani rezultati kažejo, da motor izpolnjuje mejne vrednosti z vsemi ustreznimi gorivi (gorivi 1 in 2 ter, če je primerno, gorivo 3 pri motorjih na zemeljski plin ter gorivi A in B pri motorjih na LPG).

8.4 Diagnostika na vozilu (OBD)

Kadar homologacijski organ meni, da je kakovost proizvodnje nezadovoljiva, se iz serije naključno izbere motor za preskušanje, kot je navedeno v Dodatku 1 k Prilogi 9A k temu pravilniku. Preskusi se lahko izvajajo na motorjih, ki so se utekali do največ 100 ur.

Če iz serije izbrani motor ne izpolnjuje zahtev odstavka 8.4.2, se iz serije izbere še naključni vzorec štirih motorjev za preskuse, opisane v Dodatku 1 k Prilogi 9A k temu pravilniku. Preskusi se lahko izvajajo na motorjih, ki so se utekali do največ 100 ur.

9. SKLADNOST VOZIL/MOTORJEV V PROMETU

10. KAZNI ZA NESKLADNOST PROIZVODNJE

11. SPREMEMBA IN RAZŠIRITEV HOMOLOGACIJE HOMOLOGIRANEGA TIPA

12. DOKONČNO PRENEHANJE PROIZVODNJE

Če imetnik homologacije povsem preneha proizvajati tip, homologiran v skladu s tem pravilnikom, o tem obvesti organ, ki je podelil homologacijo. Ko ta organ prejme ustrezno sporočilo, o tem obvesti druge pogodbenice Sporazuma iz leta 1958, ki uporabljajo ta pravilnik, v obliki sporočila, ki je skladno z vzorcem iz Priloge 2A ali 2B k temu pravilniku.

13. PREHODNE DOLOČBE

13.1 Splošno

Motor je podvržen ustreznim preskusom iz odstavka 5. in je v skladu z odstavki 13.2.1, 13.2.2 in 13.2.3.

13.2 Homologacije novega tipa

Ne glede na določbe odstavkov 13.4 in 13.5 morajo pogodbenice, ki uporabljajo ta pravilnik, od 9 novembra 2006 podeliti homologacijo ECE motorju le, če izpolnjuje vse pogoje iz odstavka 13.2.1 in dodatne določbe iz odstavka 5.5 tega pravilnika.

13.3 Omejitev veljavnosti homologacij starega tipa

S 1. oktobrom 2007 homologacije tipa, ki so podeljene v skladu s tem pravilnikom, kot je bil spremenjen s serijo sprememb 05, in ne izpolnjujejo zahtev iz odstavka 13.2.2, prenehajo veljati.

S 1. oktobrom 2007 homologacije tipa, ki so podeljene v skladu s tem pravilnikom, kot je bil spremenjen s serijo sprememb 05, in ne izpolnjujejo zahtev iz odstavka 13.2.3, prenehajo veljati.

13.4 Plinski motorji

13.5 Nadomestni motorji za vozila v uporabi

14. IMENA IN NASLOVI TEHNIČNIH SLUŽB, PRISTOJNIH ZA IZVAJANJE HOMOLOGACIJSKIH PRESKUSOV, TER UPRAVNIH SLUŽB

Pogodbenice Sporazuma iz leta 1958, ki uporabljajo ta pravilnik, sekretariatu Združenih narodov sporočijo imena in naslove tehničnih služb, pristojnih za izvajanje homologacijskih preskusov, ter upravnih služb, ki podeljujejo homologacijo in ki se jim pošljejo obrazci, izdani v drugih državah, ki potrjujejo podelitev, razširitev, zavrnitev ali preklic homologacije.

(1) Zemeljski plin.

(2) Utekočinjeni naftni plin.

(3) Pravilnik št. 83 velja samo za vozila z referenčno maso ≤ 2 840 kg kot razširitev homologacije za vozilo kategorij M1 ali N1. 1

(4) „R49 ali R83“ pomeni, da lahko proizvajalci pridobijo homologacijo v skladu s tem pravilnikom ali v skladu s pravilnikom št. 83, glej odstavek 1.2.

(5) Velja samo za fazo C v tabeli 2 odstavka 5.2.1

(6) Datumi začetka uporabe v skladu z odstavkom 5.4.2

(7) Odstavek 5.4.1 tega pravilnika predvideva nadzorovanje velikih napak v delovanju namesto nadzorovanja razpadanja ali poslabšanja učinkovitosti katalizatorjev/filtrov sistema za naknadno obdelavo izpušnih plinov. Primeri velikih napak v delovanju so podani v odstavkih 3.2.3.2 in 3.2.3.3 Priloge 9A k temu pravilniku.

(8) 1 za Nemčijo, 2 za Francijo, 3 za Italijo, 4 za Nizozemsko, 5 za Švedsko, 6 za Belgijo, 7 za Madžarsko, 8 za Češko, 9 za Španijo, 10 za Srbijo, 11 za Veliko Britanijo, 12 za Avstrijo, 13 za Luksemburg, 14 za Švico, 15 (prosto), 16 za Norveško, 17 za Finsko, 18 za Dansko, 19 za Romunijo, 20 za Poljsko, 21 za Portugalsko, 22 za Rusko federacijo, 23 za Grčijo, 24 za Irsko, 25 za Hrvaško, 26 za Slovenijo, 27 za Slovaško, 28 za Belorusijo, 29 za Estonijo, 30 (prosto), 31 za Bosno in Hercegovino, 32 za Latvijo, 33 (prosto), 34 za Bolgarijo, 35 (prosto), 36 za Litvo, 37 za Turčijo, 38 (prosto), 39 za Azerbajdžan, 40 za Nekdanjo jugoslovansko republiko Makedonijo, 41 (prosto), 42 za Evropsko skupnost (homologacije podeljujejo njene države članice z uporabo svojih ECE simbolov), 43 za Japonsko, 44 (prosto), 45 za Avstralijo, 46 za Ukrajino, 47 za Južno Afriko, 48 za Novo Zelandijo, 49 za Ciper, 50 za Malto, 51 za Republiko Korejo, 52 za Malezijo, 53 za Tajsko in 56 za Črno goro. Nadaljnje številke se za druge države določijo po kronološkem vrstnem redu, po katerem ratificirajo ali pristopijo k Sporazumu o sprejetju enotnih tehničnih predpisov za kolesna vozila, opremo in dele, ki se lahko vgradijo v kolesna vozila in/ali na njih uporabijo, in pogojih za vzajemno priznavanje homologacij, podeljenih na podlagi teh predpisov, generalni sekretar Združenih narodov pa tako določene številke sporoči pogodbenicam Sporazuma.

(9) V skladu s tabelami iz odstavka 5.2.1 tega pravilnika.

(10) V skladu z odstavkom 5.4 tega pravilnika so plinski motorji izvzeti iz OBD-faze I.

(11) V skladu z odstavkom 5.5 tega pravilnika.

(12) Do 1. oktobra 2008 velja naslednje: „temperatura okolja mora biti med 279 K in 303 K (6 oC do 30 oC)“.

(13) Ta temperaturni razpon se ponovno preuči kot del pregleda te direktive, s posebnim poudarkom na primernost spodnje temperaturne omejitve.

(14) Pri motorjih z gibno prostornino, manjšo od 0,75 dm3 na valj, in nazivno vrtilno frekvenco, večjo od 3 000 min–1.

(15) Samo pri motorjih na NG.

(16) Se ne uporablja pri motorjih na plinasto gorivo na stopnji A ter stopnjah B1 in B2.

(17) Pri motorjih z gibno prostornino, manjšo od 0,75 dm3 na valj, in nazivno vrtilno frekvenco, večjo od 3 000 min–1.

(18) Kot je opredeljeno v Konsolidirani resoluciji o konstrukciji vozil (R.E.3).

(19) V skladu s tabelami iz odstavka 5.2.1 tega pravilnika.

(20) V skladu z odstavkom 5.4 tega pravilnika so plinski motorji izvzeti iz OBD faze I.

(21) V skladu z odstavkom 5.5 tega pravilnika.

Če so naravni logaritmi merjenih vrednosti (po uporabi ustreznih DF-jev) v seriji x1, x2, ... xi in je L naravni logaritem mejne vrednosti za onesnaževala, potem se uporablja:

Šteje se, da imajo vrednosti onesnaževal iz odstavka 5.2.1 tega pravilnika, po uporabi ustreznih DF-jev, normalno logaritemsko porazdelitev in da jih je treba pretvoriti tako, da se jim določijo naravni logaritmi. Vzemimo, da m0 in m označujeta najmanjšo in največjo velikost vzorca (m0 = 3 in m = 32) in da n označuje tekočo številko vzorca.

V tabeli 5 so vrednosti za odločitev o sprejemu in zavrnitvi izračunane po mednarodnem standardu ISO 8422/1991.

Izračunane vrednosti F in t se primerjajo s kritičnimi vrednostmi F in t, ki ustrezajo številom preskusov, navedenih v tabeli spodaj. Če se izbere večji vzorec, je treba upoštevati statistične tabele za 5 % stopnjo pomembnosti (95 % stopnjo zaupnosti).

Izračunajo se srednje vrednosti xR in xC ter standardni odmiki sR in sC.

z obravnavanim sistemom in referenčnim sistemom se izvede najmanj 7 preskusov, pri tem pa je najbolje, če delujeta vzporedno. Število preskusov se navede v nR in nC.

Uporabi se naslednji postopek. Indeksa R in C se nanašata na referenčni ali obravnavani sistem:

Ta statistična metoda preverja hipotezo, da se standardni odmik in srednja vrednost populacije za emisije, izmerjene z obravnavanim sistemom, ne razlikujeta od standardnega odmika in srednje vrednosti populacije za te emisije, izmerjene z referenčnim sistemom. Hipoteza se preskusi na podlagi 5 % stopnje pomembnosti za vrednosti F in t. Kritične vrednosti F in t za 7 do 10 parov vzorcev so podane v spodnji tabeli. Če so vrednosti F in t, izračunane v skladu s formulami spodaj, višje od kritičnih vrednosti F in t, potem obravnavani sistem ni enakovreden.

Opredelitev enakovrednosti sistema v skladu z odstavkom 5.2 tega pravilnika temelji na študiji korelacije med paroma 7 (ali več) vzorcev obravnavanega sistema in enega od sprejetih sistemov te direktive z uporabo primernih preskusnih ciklov. Merila enakovrednosti, ki se uporabljajo, so F-test in dvostranski Studentov t-test.

Izčrpen dokument, ki opisuje vse zaznane komponente s strategijo za odkrivanje napak in aktivacijo MI (stalno število voznih ciklov ali statistična metoda), vključno s seznamom ustreznih sekundarnih zaznanih parametrov za vsako komponento, ki jo nadzira sistem OBD. Seznam vseh izhodnih kod in obrazcev, ki jih uporablja OBD (z ustreznimi pojasnili), povezanih s posameznimi komponentami prenosa moči, ki so povezane z emisijami, in s posameznimi komponentami, ki niso povezane z emisijami, kjer se nadzor komponent uporablja za določitev aktivacije MI.

Opis tipa in števila ciklov predhodne priprave, ki so bili izvedeni za izvirno homologacijo vozila.

V skladu z določbami odstavka 5 Priloge 9A k temu pravilniku mora proizvajalec vozila predložiti naslednje dodatne podatke, da omogoči izdelavo nadomestnih ali rezervnih delov, diagnostičnih orodij in preskusne opreme, ki so združljivi z OBD, razen če so ti podatki zajeti v pravicah intelektualne lastnine ali predstavljajo posebno znanje in izkušnje proizvajalca ali dobavitelja (dobaviteljev) originalne opreme. Podatki, podani v tem odstavku, se ponovijo v Prilogi 2A k temu pravilniku:

Vrsta vžigalnega sistema: skupna tuljava in vžigalne svečke/posamezna tuljava in vžigalne svečke/tuljava na vžigalni svečki/drugo (navesti) (2)

Ventili in odprtine – konfiguracija, velikost in število: …

Nastavitve dinamometra za preskusa ESC in ELR ter za referenčni cikel preskusa ETC temeljijo na izhodni moči motorja P(n) iz odstavka 8.2. Priporoča se namestitev motorja na preskusno napravo v neto stanju. V tem primeru sta P(m) in P(n) enaki. Če delovanje motorja v neto stanju ni mogoče ali ni primerno, se nastavitve dinamometra s pomočjo zgornje formule popravijo na neto stanja.

Vrsta vžigalnega sistema: skupna tuljava in vžigalne svečke/posamezna tuljava in vžigalne svečke/tuljava na vžigalni svečki/drugo (navesti) (2)

V primeru sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, mesto in način pritrditve homologacijske oznake ECE:…

Mesto in način pritrditve predpisanih tablic in napisov:…

Podatki za identifikacijo tipa, kako in kje so označeni, če so označeni na vozilu:…

Ta opisni list se nanaša na homologacijo v skladu s Pravilnikom št. 49. Nanaša se na ukrepe, ki jih je treba sprejeti proti emisijam plinastih in trdnih onesnaževal iz motorjev na kompresijski vžig, ki se uporabljajo v vozilih, in emisijam plinastih onesnaževal iz motorjev na prisilni vžig, ki za gorivo uporabljajo zemeljski plin ali utekočinjeni naftni plin in se uporabljajo v vozilih.

Izčrpen dokument, ki opisuje vse zaznane komponente s strategijo za odkrivanje napak in aktivacijo MI (stalno število voznih ciklov ali statistična metoda), vključno s seznamom ustreznih sekundarnih zaznanih parametrov za vsako komponento, ki jo nadzira sistem OBD. Seznam vseh izhodnih kod in obrazcev, ki jih uporablja OBD (z ustreznimi pojasnili), povezanih s posameznimi komponentami prenosa moči, ki so povezane z emisijami, in s posameznimi komponentami, ki niso povezane z emisijami, kjer se nadzor komponent uporablja za določitev aktivacije MI.

Opis tipa in števila ciklov predhodne priprave, ki so bili izvedeni za izvirno homologacijo vozila.

Kot je omenjeno v Dodatku 4 Priloge 1 k temu pravilniku, podatke v tem dodatku zagotovi proizvajalec motorja/vozila, da omogoči izdelavo nadomestnih ali rezervnih delov, diagnostičnih orodij in preskusne opreme, ki so združljivi z OBD. Proizvajalec motorja/vozila ni dolžan predložiti, če so zajeti v pravicah intelektualne lastnine ali predstavljajo posebno znanje proizvajalca ali dobavitelja (dobaviteljev) originalne opreme.

Zgornja homologacijska oznaka, nameščena na motor/vozilo, pomeni, da je bil zadevni tip motorja/vozila homologiran v Veliki Britaniji (E11) v skladu s Pravilnikom št. 49 in pod številko homologacije 052439. Ta homologacija pomeni, da je bila homologacija podeljena v skladu z zahtevami Pravilnika št. 49 z vključeno serijo sprememb 05 in da ustreza zadevnim emisijskim fazam iz odstavka 4.6.3 tega pravilnika.

Zgornja homologacijska oznaka, nameščena na motor/vozilo, pomeni, da je bil zadevni tip motorja/vozila homologiran v Veliki Britaniji (E11) v skladu s Pravilnikom št. 49 in pod številko homologacije 052439. Ta homologacija pomeni, da je bila homologacija podeljena v skladu z zahtevami Pravilnika št. 49 z vključeno serijo sprememb 05 in da ustreza zadevnim emisijskim fazam iz odstavka 4.6.3 tega pravilnika.

Zgornja homologacijska oznaka, nameščena na motor/vozilo, pomeni, da je bil zadevni tip motorja/vozila homologiran v Veliki Britaniji (E11) v skladu s Pravilnikom št. 49 in pod številko homologacije 052439. Ta homologacija pomeni, da je bila homologacija podeljena v skladu z zahtevami Pravilnika št. 49 z vključeno serijo sprememb 05 in da ustreza zadevnim emisijskim fazam iz odstavka 4.6.3 tega pravilnika.

Zgornja homologacijska oznaka, nameščena na motor/vozilo, pomeni, da je bil zadevni tip motorja/vozila homologiran v Veliki Britaniji (E11) v skladu s Pravilnikom št. 49 in pod številko homologacije 052439. Ta homologacija pomeni, da je bila homologacija podeljena v skladu z zahtevami Pravilnika št. 49 z vključeno serijo sprememb 05 in da ustreza zadevnim emisijskim fazam iz odstavka 4.6.3 tega pravilnika.

Zgornje homologacijske oznake, nameščene na motor/vozilo, pomenijo, da je bil zadevni tip motorja/vozila homologiran v Veliki Britaniji (E11) v skladu s Pravilnikom št. 49 in pod številko homologacije 052439. Ta homologacija pomeni, da je bila homologacija podeljena v skladu z zahtevami Pravilnika št. 49 z vključeno serijo sprememb 05 in da ustreza zadevnim emisijskim fazam iz odstavka 4.6.3 tega pravilnika.

Detektor svetlobe je fotocelica ali fotodioda (po potrebi s filtrom). Če je svetlobni vir žarnica, ima sprejemnik v območju od 550 do 570 nm največjo spektralno občutljivost podobno kot pri krivulji občutljivosti človeškega očesa (največja občutljivost), pod 430 nm in nad 680 nm pa v območju manj kot 4 % te največje občutljivosti. Detektor svetlobe je proti osajenju zaščiten s sredstvi, ki na dolžino optične poti ne vplivajo prek meja, ki jih je postavil proizvajalec.

Svetlobni vir je žarnica z žarilno nitko z barvo temperature v območju od 2 800 do 3 250 K ali zelena svetleča dioda (LED) s temensko spektralno vrednostjo med 550 in 570 nm. Svetlobni vir je proti osajenju zaščiten s sredstvi, ki na dolžino optične poti ne vplivajo prek meja, ki jih je postavil proizvajalec.

Dolžina z dimom zamračene optične poti med svetlobnim virom merilnika motnosti in sprejemnikom, po potrebi korigirana za neenakomernost, ki je posledica stopenj spreminjanja gostote in učinka obrobnih plasti. Dolžino optične poti navede proizvajalec merilnika motnosti ob upoštevanju morebitnih ukrepov proti osajenju (npr. splakovanje z zrakom). Če dolžina optične poti ni na voljo, se določiti v skladu z odstavkom 11.6.5 standarda ISO 11614.

Merila pretoka za zaznavanje pravilnega pretoka v merilno komoro. Največjo in najmanjšo stopnjo pretoka določi proizvajalec instrumenta in sta takšni, da sta izpolnjeni zahtevi o odzivnem času TT in dolžini optične poti. Naprava za merjenje pretoka je lahko nameščena v bližini črpalke za vzorčenje P, če se le-ta uporablja.

Detektor svetlobe je fotocelica ali fotodioda (po potrebi s filtrom). Če je svetlobni vir žarnica, ima sprejemnik v območju od 550 do 570 nm največjo spektralno občutljivost podobno kot pri krivulji občutljivosti človeškega očesa (največja občutljivost), pod 430 nm in nad 680 nm pa v območju manj kot 4 % te največje občutljivosti. Detektor svetlobe je proti osajenju zaščiten s sredstvi, ki na dolžino optične poti ne vplivajo prek meja, ki jih je postavil proizvajalec.

Svetlobni vir je žarnica z žarilno nitko z barvo temperature v območju od 2 800 do 3 250 K ali zelena svetleča dioda (LED) s temensko spektralno vrednostjo med 550 in 570 nm. Svetlobni vir je proti osajenju zaščiten s sredstvi, ki na dolžino optične poti ne vplivajo prek meja, ki jih je postavil proizvajalec.

Dolžina z dimom zamračene optične poti med svetlobnim virom merilnika motnosti in sprejemnikom, po potrebi korigirana za neenakomernost, ki je posledica stopenj spreminjanja gostote in učinka obrobnih plasti. Dolžino optične poti navede proizvajalec merilnika motnosti ob upoštevanju morebitnih ukrepov proti osajenju (npr. splakovanje z zrakom). Če dolžina optične poti ni na voljo, se določi v skladu z odstavkom 11.6.5 standarda ISO 11614. Za pravilno določitev dolžine optične poti se zahteva najmanjša hitrost izpušnih plinov 20 m/s.

V odstavkih 3.2 in 3.3 ter na slikah 23 in 24 so podani podrobni opisi priporočenih sistemov za merjenje motnosti. Ker je mogoče z različnimi konfiguracijami doseči enakovredne rezultate, se ne zahteva dosledna skladnost s slikama 23 in 24. Za pridobivanje dodatnih informacij in usklajevanje funkcij komponentnih sistemov se lahko uporabijo dodatni sestavni deli, kot so instrumenti, ventili, elektromagneti, črpalke in stikala. Po drugi strani pa se lahko drugi sestavni deli, ki niso potrebni za vzdrževanje točnosti nekaterih sistemov, izločijo, če njihova izločitev temelji na dobri inženirski presoji.

delno vzorčenje pri redčenju z delnim tokom in sistem enojnega redčenja s celotnim tokom od konice sonde (SP, ISP ali PSP) do posode za filter;

Cev za prenos delcev ni daljša od 1 020 mm in ima, če je le mogoče, najmanjšo možno dolžino. Kot je navedeno spodaj (npr. pri sistemih za delno vzorčenje pri redčenju z delnim tokom in pri sistemih redčenja s celotnim tokom), se vključi dolžino sond za vzorčenje (SP, ISP ali PSP, glej odstavka 2.2 in 2.3).

V tem pravilniku je sistem dvojnega redčenja (slika 22) v sistemu redčenja s celotnim tokom posebna modifikacija tipičnega sistema za vzorčenje delcev, kot je prikazan na sliki 21. Sistem dvojnega redčenja vključuje vse pomembne dele sistema za vzorčenje delcev, kot so posode za filtre in črpalka za vzorčenje.

Sistem za vzorčenje delcev je potreben za zbiranje delcev na filtru za delce. Pri redčenju z delnim tokom s celotnim vzorčenjem, ki sestoji iz pošiljanja celotnega vzorca razredčenih plinov skozi filtre, sistem redčenja (sliki 14 in 18 v odstavku 2.2) in vzorčenja običajno tvorita integralno enoto. Pri redčenju z delnim tokom z delnim vzorčenjem ali redčenju s celotnim tokom, ki sestoji iz pošiljanja le dela razredčenih izpušnih plinov skozi filtre, sistema redčenja (slike 11, 12, 13, 15, 16, 17, 19 v odstavku 2.2; slika 20 v odstavku 2.3) in vzorčenja običajno tvorita dve različni enoti.

je usmerjena proti toku in nameščena na točki, kjer so zrak za redčenje in izpušni plini dobro premešani (tj. na središčni črti tunela za redčenje DT, približno 10 premerov tunela v smeri toka od točke, kjer izpušni plini vstopajo v tunel za redčenje);

Izpušni plini iz motorja so na točki vstopa v tunel za redčenje usmerjeni v smeri toka in temeljito premešani.

ima dovolj majhen premer, da nastane vrtinčast tok (Reynoldsovo število večje od 4 000) in biti dovolj dolg, da se izpušni plini in zrak za redčenje popolnoma premešajo; uporabi se lahko mešalna zaslonka;

Če temperatura na vstopu v PDP ali v CFV ni vedno v zgoraj navedenih mejah, je za neprekinjeno merjenje stopnje pretoka in krmiljenje sorazmernega vzorčenja v sistemu delcev potreben sistem za kompenzacijo pretoka. V ta namen se za korekcijo stopnje pretoka vzorca skozi filtre za delce v sistemu za vzorčenje delcev (glej sliki 21 in 22 v odstavku 2.4) ustrezno uporabljajo signali neprekinjeno merjene stopnje pretoka.

Celotni nerazredčeni izpušni plini se v tunelu za redčenje DT premešajo z zrakom za redčenje. Stopnja pretoka razredčenih izpušnih plinov se izmeri s črpalko s prisilnim pretokom za natančno odvzemanje vzorcev PDP ali z venturijevo cevjo s kritičnim pretokom CFV. Za sorazmerno vzorčenje delcev in za določanje pretoka se lahko uporabi toplotni izmenjevalnik HE ali elektronska kompenzacija pretoka EFC. Ker določanje mase delcev temelji na skupnem pretoku razredčenih izpušnih plinov, razmerja redčenja ni treba izračunavati.

Za zbiranje delcev, ki sledi, se v sistem za vzorčenje delcev (sliki 21 in 22 v odstavku 2.4) pošlje vzorec razredčenih izpušnih plinov. Če se redčenje izvaja neposredno, se imenuje enojno redčenje. Če se vzorec ponovno razredči v sekundarnem tunelu za redčenje, se to imenuje dvojno redčenje. To pride v poštev takrat, kadar z enojnim redčenjem ni mogoče izpolniti zahteve o temperaturi na dotoku v filter. Čeprav je dvojni sistem redčenja delni sistem redčenja, je opisan kot sprememba sistema za vzorčenje delcev na sliki 22 v odstavku 2.4 saj ima s tipičnim sistemom za vzorčenje delcev skupno večino delov.

HE: toplotni izmenjevalnik (sliki 16 in 17)

Venturijeva šoba je v tunelu za redčenje DT nameščena zato, da ustvarja negativen tlak v območju izstopa iz cevi za prenos vzorca TT. Stopnja pretoka plinov skozi TT se določa z izmenjavo impulzov na območju venturijeve šobe in je v osnovi sorazmerna s stopnjo pretoka tlačnega puhala PB, ki vodi v konstantno razmerje redčenja. Ker na izmenjavo impulzov vplivata temperatura na izstopu iz TT ter razlika v tlaku med EP in DT, je dejansko razmerje redčenja nekoliko nižje pri manjši obremenitvi kot pri večji obremenitvi.

Pri sistemu z dvojno venturijevo šobo ali z dvojno zaslonko sta za sorazmerno cepitev pretoka potrebna dva ventila za krmiljenje tlaka, ki krmilita protitlak v EP in tlak v DT. Ventila sta nameščena v smeri toka od SP v EP ter med PB in DT.

Pri izokinetičnih sistemih (sliki 11 in 12) je krmilnik pretoka potreben za vzdrževanje diferenčnega tlaka nič med EP in ISP. Krmiljenje se lahko izvaja:

V izpušni cevi EP je nameščen komplet cevi (enota z več cevmi), ki zagotavlja sorazmeren vzorec nerazredčenih izpušnih plinov. Ena od cevi izpušne pline dovaja v tunel za redčenje DT, druge cevi pa izpušne pline odvajajo v dušilno komoro DC. Cevi so enake velikosti (enak premer, dolžina, krivinski polmer), tako da je razcepitev izpušnih plinov odvisna od skupnega števila cevi. Za sorazmerno cepitev je potreben regulirni sistem, ki med izstopom iz enote z več cevmi v DC in izstopom iz TT vzdržuje diferenčni tlak nič. Pod temi pogoji so hitrosti izpušnih plinov v EP in FD3 sorazmerne, pretok skozi TT pa je konstanten del pretoka izpušnih plinov. Obe točki morata biti povezani s tipalom diferenčnega tlaka DPT. S krmilnikom pretoka FC1 je omogočeno krmiljenje, ki zagotavlja diferenčni tlak nič.

V izpušni cevi EP in v cevi za prenos vzorca TT je nameščen komplet venturijevih šob ali zaslonk, ki zagotavlja sorazmeren vzorec nerazredčenih izpušnih plinov. Za sorazmerno cepitev je potreben regulirni sistem, sestavljen iz dveh ventilov za krmiljenje tlaka PCV1 in PCV2, ki uravnavata tlake v EP in DT.

Za izokinetično cepitev izpušnih plinov je potreben regulirni sistem, ki med EP in ISP vzdržuje diferenčni tlak nič. Pod temi pogoji so hitrosti izpušnih plinov v EP in ISP enake, masni pretok skozi ISP pa je konstanten del pretoka izpušnih plinov. ISP mora biti povezana s tipalom diferenčnega tlaka DPT. Krmiljenje, ki med EP in ISP zagotavlja diferenčni tlak nič, se zagotovi s krmilnikom pretoka FC1.

Pri izokinetičnem sistemu izpušna cev nima kolen, krivin in nenadnih sprememb premera vsaj 6 premerov cevi v smeri proti toku in 33 premerov cevi v smeri toka od konice sonde. Hitrost plinov v območju vzorčenja je večja od 10 m/s, razen v prostem teku. Nihanja tlaka izpušnih plinov v povprečju ne presegajo ± 500 Pa. Morebitni ukrepi za zmanjšanje nihanj tlaka, razen uporabe izpušnega sistema na šasiji vozila (skupaj z glušnikom in napravami za naknadno obdelavo), ne spreminjajo zmogljivosti motorja niti povzročati odlaganja delcev.

Nerazredčeni izpušni plini se prenašajo iz izpušne cevi EP skozi sondo za vzorčenje SP in cev za prenos vzorca TT v tunel za redčenje DT. Razcepitev izpušnih plinov in pretok v DT se krmilita s pomočjo krmilnika pretoka FC2, ki ustrezno uravnava pretok (ali število vrtljajev) tlačnega puhala PB in sesalnega puhala SB. To je mogoče, ker je vzorec, odvzet s sistemom vzorčenja delcev, vrnjen v DT. Kot ukazni signali za FC2 se lahko uporabijo GIZPUH, GZRAK ali GGORIVO. Stopnja pretoka zraka za redčenje se meri z napravo za merjenje pretoka FM1, skupni pretok pa z napravo za merjenje pretoka FM2. Razmerje redčenja se izračuna iz teh dveh stopenj pretoka.

Nerazredčeni izpušni plini se prenašajo iz izpušne cevi EP skozi sondo za vzorčenje SP in cev za prenos vzorca TT v tunel za redčenje DT. Skupni pretok skozi tunel se naravna s krmilnikom pretoka FC3 in s črpalko za vzorčenje P sistema za vzorčenje delcev (glej sliko 18). Pretok zraka za redčenje se krmili s krmilnikom pretoka FC2, ki lahko kot ukazne signale za želeno razcepitev izpušnih plinov uporablja GIZPUH, GZRAK ali GGORIVO. Pretok vzorca v DT je razlika med skupnim pretokom in pretokom zraka za redčenje. Stopnja pretoka zraka za redčenje se meri z napravo za merjenje pretoka FM1, stopnja skupnega pretoka pa z napravo za merjenje pretoka FM3 sistema za vzorčenje delcev (glej sliko 21). Razmerje redčenja se izračuna iz teh dveh stopenj pretoka.

Nerazredčeni izpušni plini se iz izpušne cevi EP skozi cev za prenos vzorca TT s pomočjo delilnika toka FD3, ki ga sestavlja več cevi enake velikosti (enak premer, dolžina in krivinski polmer), nameščenih v EP, prenašajo v tunel za redčenje DT. Izpušni plini so skozi eno od teh cevi privedeni v DT, skozi ostale cevi pa se izpušni plini prenašajo skozi dušilno komoro DC. Tako je razcepitev izpušnih plinov določena s skupnim številom cevi. Stalno krmiljenje razcepitve zahteva diferenčni tlak nič med DC in izstopom iz TT, ki se izmeri s tipalom diferenčnega tlaka DPT. Diferenčni tlak nič se doseže tako, da se v DT pri izstopu iz TT vbrizga svež zrak. Z analizatorjem(-i) izpušnih plinov EGA se izmerijo koncentracije sledilnih plinov (CO2 ali NOx) v nerazredčenih izpušnih plinih, v razredčenih izpušnih plinih in v zraku za redčenje. Potrebna je za preverjanje razcepitve izpušnih plinov in se lahko uporabi za krmiljenje stopnje pretoka vbrizganega zraka za natančno krmiljenje razcepitve. Razmerje redčenja se izračuna iz koncentracije sledilnih plinov.

Nerazredčeni izpušni plini se prenašajo iz izpušne cevi EP skozi sondo za vzorčenje SP in cev za prenos vzorca TT v tunel za redčenje DT s pomočjo delilnika toka, ki vsebuje vrsto zaslonk ali venturijevih šob. Prva (FD1) je v EP, druga (FD2) v TT. Poleg tega sta potrebna dva ventila za krmiljenje tlaka (PCV1 in PCV2), ki s krmiljenjem protitlaka v EP in tlaka v DT vzdržujeta konstantno razcepitev izpušnih plinov. PCV1 se nahaja v smeri toka od SP v EP, PCV2 pa med tlačnim puhalom PB in DT. Z analizatorjem(-i) izpušnih plinov EGA se izmerijo koncentracije sledilnih plinov (CO2 ali NOx) v nerazredčenih izpušnih plinih, v razredčenih izpušnih plinih in v zraku za redčenje. Ti podatki so potrebni za preverjanje razcepitve izpušnih plinov in se lahko uporabijo za naravnavanje PCV1 in PCV2 za natančno krmiljenje razcepitve. Razmerje redčenja se izračuna iz koncentracije sledilnih plinov.

Nerazredčeni izpušni plini se, zaradi negativnega tlaka, ki ga v DT ustvarja venturijeva cev, prenašajo iz izpušne cevi EP skozi sondo za vzorčenje SP in cev za prenos vzorca TT v tunel za redčenje DT. Stopnja pretoka plinov skozi TT je odvisna od izmenjave impulzov na območju venturijeve šobe, zato nanjo vpliva absolutna temperatura plinov na izstopu iz TT. Posledica tega je, da razcepitev izpušnih plinov za dano stopnjo pretoka v tunelu ni konstantna in da je razmerje redčenja pri manjši obremenitvi nekoliko nižje kot pri večji obremenitvi. Z analizatorjem(-i) izpušnih plinov EGA se izmeri koncentracija sledilnih plinov (CO2 ali NOx) v nerazredčenih izpušnih plinih, v razredčenih izpušnih plinih in v zraku za redčenje, iz izmerjenih vrednosti pa se izračuna razmerje redčenja.

Nerazredčeni izpušni plini se prenašajo iz izpušne cevi EP skozi sondo za vzorčenje SP in cev za prenos vzorca TT v tunel za redčenje DT. Z analizatorjem(-i) EGA se izmeri koncentracija CO2 v razredčenih izpušnih plinih in v zraku za redčenje. Signali CO2 in pretoka goriva GFUEL se prenašajo v krmilnik pretoka FC2 ali v krmilnik pretoka FC3 sistema za vzorčenje delcev (glej sliko 21). FC2 krmili tlačno puhalo PB, FC3 pa črpalko za vzorčenje P (glej sliko 21), s čimer naravnavata tokove v sistem in iz njega, tako da se v DT ohranja želeno razmerje razcepitve in redčenja izpušnih plinov. Razmerje redčenja se izračuna iz koncentracije CO2 in GGORIVO s pomočjo domnevnega ravnotežja ogljika.

Nerazredčeni izpušni plini se prenašajo iz izpušne cevi EP skozi sondo za vzorčenje SP in cev za prenos vzorca TT v tunel za redčenje DT. Z analizatorjem(-i) EGA se izmeri koncentracija sledilnega plina (CO2 ali NOx) v nerazredčenih in razredčenih izpušnih plinih ter v zraku za redčenje. Ti signali se prenašajo v krmilnik pretoka FC2, ki krmili tlačno puhalo PB ali sesalno puhalo SB, da vzdržuje želeno razmerje razcepitve in redčenja izpušnih plinov v DT. Razmerje redčenja se izračuna iz koncentracije sledilnega plina v nerazredčenih izpušnih plinih, v razredčenih izpušnih plinih in v zraku za redčenje.

Izokinetična sonda za vzorčenje ISP pošilja nerazredčene izpušne pline iz izpušne cevi EP po cevi za prenos vzorca TT v tunel za redčenje DT. Tipalo diferenčnega tlaka DPT meri diferenčni tlak izpušnih plinov med izpušno cevjo in vstopom v sondo. Ta signal se prenaša v krmilnik pretoka FC1, ki krmili tlačno puhalo SB, da na konici sonde vzdržuje diferenčni tlak nič. To se izvede z odvzemom majhnega dela zraka za redčenje, katerega stopnja pretoka je že bila izmerjena z napravo za merjenje pretoka FM1, in s polnjenjem tega dela s pomočjo pnevmatske zaslonke v TT. V teh razmerah sta hitrosti izpušnih plinov v EP in ISP identični, pretok skozi ISP in TT pa je konstanten del (razcepitev) pretoka izpušnih plinov. Razmerje delitve se določi iz presekov EP in ISP. Sesalno puhalo SB sesa zrak za redčenje skozi DT, stopnjo pretoka pa meri FM1 na vstopu v DT. Razmerje redčenja se izračuna iz stopnje pretoka zraka za redčenje in razmerja delitve.

Izokinetična sonda za vzorčenje ISP pošilja nerazredčene izpušne pline iz izpušne cevi EP po cevi za prenos vzorca TT v tunel za redčenje DT. Tipalo diferenčnega tlaka DPT meri diferenčni tlak izpušnih plinov med izpušno cevjo in vstopom v sondo. Ta signal se prenaša v krmilnik pretoka FC1, ki krmili sesalno puhalo SB, da na konici sonde vzdržuje diferenčni tlak nič. V teh razmerah sta hitrosti izpušnih plinov v EP in ISP identični, pretok skozi ISP in TT pa je konstanten del (razcep) pretoka izpušnih plinov. Razmerje delitve se določi iz presekov EP in ISP. Stopnja pretoka zraka za redčenje se meri z napravo za merjenje pretoka FM1. Razmerje redčenja se izračuna iz stopnje pretoka zraka za redčenje in razmerja delitve.

Pri teh sistemih se vzorec odvzame od toka celotnega izpuha z nastavitvijo pretoka zraka za redčenje in skupnega pretoka razredčenih izpušnih plinov. Razmerje redčenja se določi iz razlike med obema stopnjama pretoka. Predpisano je točno kalibriranje merilnikov pretoka v odvisnosti drug od drugega, saj lahko relativna velikost obeh stopenj pretoka povzroči znatne napake pri višjih razmerjih redčenja (15 in več). Pretok se krmili zelo enostavno, z ohranjanjem konstantne stopnje pretoka razredčenih izpušnih plinov in po potrebi s spreminjanjem stopnje pretoka zraka za redčenje.

Pri teh sistemih se vzorec odvzame od toka celotnega izpuha z nastavitvijo pretoka zraka za redčenje in skupnega pretoka razredčenih izpušnih plinov. Razmerje redčenja se določi iz koncentracij sledilnih plinov, kot je CO2 ali NOx, ki se naravno pojavljajo v izpuhu motorja. Izmeri se koncentracija v razredčenih izpušnih plinih in v zraku za redčenje, medtem ko se lahko koncentracija nerazredčenih izpušnih plinov izmeri neposredno ali pa določi na podlagi pretoka goriva in enačbe za ravnotežje ogljika, če je sestava goriva znana. Sisteme je mogoče krmiliti z izračunanim razmerjem redčenja (sliki 13 in 14) ali s tokom v cevi za prenos vzorca (slike 12, 13 in 14).

Pri teh sistemih se tok v cev za prenos vzorca glede hitrosti in/ali tlaka plinov ujema s tokom celotnega izpuha, kar zahteva nemoten in enoten tok izpušnih plinov pri sondi za vzorčenje. To se običajno doseže z uporabo resonatorja in ravnega dela cevi v smeri proti toku od mesta vzorčenja. Nato se na podlagi lahko izmerljivih vrednosti, kot so premeri cevi, izračuna razmerje delitve. Opomniti je treba, da se izokineza uporablja le za ujemanje pogojev pretoka in ne za ujemanje razdelitve velikosti. Slednje običajno ni potrebno, saj so delci dovolj majhni, da lahko sledijo tokovnicam izpušnih plinov.

Na slikah 11 do 19 je opisan sistem redčenja, ki temelji na redčenju dela izpušnega toka. Delitev izpušnega toka in proces redčenja, ki sledi, je mogoče izvesti z različnimi tipi sistemov redčenja. Za zbiranje delcev, ki sledi, se v sistem za vzorčenje delcev pošljejo celotni razredčeni izpušni plini ali pa le del razredčenih izpušnih plinov (slika 21 v odstavku 2.4). Prvo metodo imenujemo celotno vzorčenje, drugo pa delno vzorčenje.

V odstavkih 2.2, 2.3 in 2.4 ter na slikah 11 do 22 so podani podrobni opisi priporočenih sistemov za redčenje in vzorčenje. Ker je mogoče z različnimi konfiguracijami doseči enakovredne rezultate, se ne zahteva dosledna skladnost s temi slikami. Za pridobivanje dodatnih informacij in usklajevanje funkcij komponentnih sistemov se lahko uporabijo dodatni sestavni deli, kot so instrumenti, ventili, elektromagneti, črpalke in stikala. Po drugi strani pa se lahko drugi sestavni deli, ki niso potrebni za vzdrževanje točnosti nekaterih sistemov, izločijo, če njihova izločitev temelji na dobri inženirski presoji.

HC: Ogrevani plamensko-ionizacijski detektor (HFID) za merjenje koncentracije ogljikovodikov in CH4. Temperatura se vzdržuje v območju od 453 K do 473 K (180 oC do 200 oC).

Izločevalnik se pred preskusom pri 600 K (327 oC) ali več okarakterizira glede na njegov katalitični učinek na CH4 in C2H6 pri vrednostih H2O, ki so reprezentativne za razmere izpušnega toka. Poznana morata biti rosišče in raven O2 vzorčenega izpušnega toka. Zabeleži se relativni odziv FID na CH4 (glej odstavek 1.8.2 Dodatka 5 te priloge).

Izločevalnik oksidira vse ogljikovodike razen CH4 v CO2 in H2O, tako da FID ob prehodu vzorca skozi NMC zazna le CH4. Če se uporabi vzorčenje v vreče, se na SL namesti sistem za preusmeritev toka (glej sliko 8 v odstavku 1.2), s pomočjo katerega lahko tok teče skozi izločevalnik ali okrog njega, skladno z zgornjim delom slike 10. Pri merjenju NMHC se na FID opazujeta in zabeležita obe vrednosti (HC in CH4). Če se uporabi integracijska metoda, se v HSL1 namesti NMC kot dodatni FID vzporedno z rednim detektorjem FID (glej sliko 8 v odstavku 1.2), skladno s spodnjim delom slike 10. Pri merjenju NMHC se opazujeta in zabeležita vrednosti na obeh detektorjih FID (HC in CH4).

Za vzdrževanje kolon in ventilov pri stalni temperaturi, potrebni za delovanje analizatorja, in za kondicioniranje kolon pri 423 K (150 oC).

Za NMHC se uporabi avtomatiziran plinski kromatograf (GC) s plamensko-ionizacijskim detektorjem (FID). Izpušni plini se vzorčijo v vrečo za zbiranje vzorcev, iz katere se odvzame del in vbrizga v GC. V Porapakovi koloni se vzorec loči na dva dela (CH4/zrak/CO in NMHC/CO2/H2O). Preden gre v FID, kjer se izmeri njegova koncentracija, se CH4 na koloni z molekulnim sitom loči od zraka in CO. Celotni cikel, od vbrizga enega vzorca do vbrizga naslednjega, se lahko izvede v 30 s. NMHC se določi tako, da se koncentracija CH4 odšteje od skupne koncentracije CH (glej odstavek 4.3.1 Dodatka 2 te priloge).

Za uravnoteženje toka skozi pretvornik NO2-NO C in obvod.

Za hlajenje in kondenziranje vode iz vzorca izpušnih plinov. Temperatura kopeli se z ledom ali hlajenjem vzdržuje med 273 K in 277 K (0 oC do 4 oC). Kopel ni obvezna, če analizator nima motenj zaradi vodne pare, kot je določeno v odstavkih 1.9.1 in 1.9.2 Dodatka 5 te priloge. Če se voda odstranjuje s kondenzacijo, je treba spremljati temperaturo ali rosišče vzorčnega plina v lovilcu vode ali v smeri toka. Temperatura ali rosišče vzorčnega plina ne preseže 280 K (7 oC). Za odstranjevanje vode iz vzorca ni dovoljeno uporabljati kemičnih sušilnih sredstev.

NO: Analizator CLD ali HCLD za merjenje dušikovih oksidov. Če se uporabi HCLD, se ta ohranja v temperaturnem območju od 328 K do 473 K (od 55 oC do 200 oC).

CO, CO2: Analizatorji NDIR za merjenje ogljikovega monoksida in ogljikovega dioksida po nedisperzni infrardeči spektroskopski metodi (po izbiri za določanje razmerja redčenja pri merjenju PT).

HC: Ogrevani plamensko-ionizacijski detektor (HFID) za merjenje ogljikovodikov. Temperatura se vzdržuje v območju od 453 K do 473 K (180 oC do 200 oC).

BG: vreča za vzorce (po izbiri; slika 8 samo CO in CO2)

SL: cev za vzorčenje CO in CO2

vzdržuje temperaturo sten od 328 K do 473 K (od 55 oC do 200 oC) do pretvornika C, če se uporabi hladilna kopel B, ter do analizatorja, če se hladilna kopel B ne uporablja;

Cev za vzorčenje se uporablja za prenos vzorca plina od ene same sonde do točk(-e) delitve in analizatorja HC.

je po vsej dolžini izolirana in ogrevana najmanj na temperaturo 328 K (55 oC), da ne pride do kondenzacije vode.

je nameščena v tunelu za redčenje DT (glej sliko 20 v odstavku 2.3) na točki, kjer so zrak za redčenje in izpušni plini dobro premešani (tj. približno 10 premerov tunela v smeri toka od točke, kjer izpušni plini vstopajo v tunel za redčenje);

Priporoča se statična sonda iz nerjavnega jekla z več luknjami, ki je na koncu zaprta. Notranji premer ni večji od notranjega premera cevi za vzorčenje. Debelina sten sonde ni večja od 1 mm. V sondi so najmanj 3 luknje v 3 različnih radialnih ravninah, ki so take velikosti, da vzorčijo približno enak pretok. Sonda sega najmanj 80 % prečno v izpušno cev. Uporabita se lahko ena ali dve sondi.

Diagram poteka v sistemu za analizo razredčenih izpušnih plinov CO, CO2, NOx, HC (ETC, po želji ESC)

Za vse sestavine se lahko vzame vzorec z eno sondo za vzorčenje ali z dvema sondama za vzorčenje, nameščenima blizu skupaj in notranje deljenima na različne analizatorje. Paziti je treba, da na nobeni točki analiznega sistema ne pride do kondenzacije sestavin izpušnih plinov (vključno z vodo in žveplovo kislino).

Analizni sistem za določanje emisij v nerazredčenih (slika 7, samo ESC) ali razredčenih (slika 8, ETC in ESC) izpušnih plinih je opisan na podlagi uporabe:

V odstavku 1.2 ter na slikah 7 in 8 so podani podrobni opisi priporočenih sistemov za vzorčenje in analizo. Ker je mogoče z različnimi konfiguracijami doseči enakovredne rezultate, se ne zahteva dosledna skladnost s slikama 7 in 8. Za pridobivanje dodatnih informacij in usklajevanje funkcij komponentnih sistemov se lahko uporabijo dodatni sestavni deli, kot so instrumenti, ventili, elektromagneti, črpalke in stikala. Po drugi strani pa se lahko drugi sestavni deli, ki niso potrebni za vzdrževanje točnosti nekaterih sistemov, izločijo, če njihova izločitev temelji na dobri inženirski presoji.

V tem smislu motor zagotavlja poznan vir pretoka ogljika in z opazovanjem tega pretoka ogljika v izpušni cevi in na izhodu iz sistema vzorčenja PM z delnim tokom se preverja, ali obstajajo luknje in točnost merjenja pretoka. Ta pregled ima prednost, ker sestavni deli delujejo pod dejanskimi preskusnimi pogoji (temperatura in pretok) motorja.

Pretok ogljika v sisteme merjenja izpušnih plinov se določi iz stopnje pretoka goriva. Pretok ogljika na različnih točkah vzorčenja sistemov vzorčenja emisij in delcev se določi s koncentracijami CO2 in stopnjami pretoka plina na teh točkah.

Skoraj ves ogljik v izpušnih plinih pride iz goriva in skoraj ves del tega ogljika se nahaja v izpušnih plinih kot CO2. To je osnova za pregled preverjanja sistema, ki temelji na merjenjih CO2.

Merilnik motnosti se ogreva in stabilizira v skladu s priporočili proizvajalca. Če je merilnik motnosti opremljen s sistemom za splakovanje z zrakom, ki preprečuje osajenje optike instrumenta, mora biti tudi ta sistem aktiviran in nastavljen v skladu s priporočili proizvajalca.

Območje hitrosti izpušnih plinov in nihanja tlakov se pregledajo in naravnajo v skladu z zahtevami odstavka 2.2.1 Dodatka 7 („EP“), če pride v poštev.

Izračun se ponovi za vsaj 5 dražljajev za vzpon in padec, rezultat pa se izrazi kot povprečje delnih rezultatov. Od te vrednosti se odšteje notranji čas pretvorbe (< 100 msec) referenčnega merilnika pretoka. To je vrednost „s pogledom naprej“ sistema redčenja z delnim tokom, ki se uporabi v skladu z odstavkom 3.8.3.2 Dodatka 2 te priloge.

Iz teh podatkov se za sistem redčenja z delnim tokom določi čas pretvorbe, ki je čas od začetka spremembe do 50 % odziva merilnika pretoka. Na podoben način se določita časa pretvorbe signala qmp sistema redčenja z delnim tokom in signala qmew, i merilnika pretoka izpušnih plinov. Signala se uporabita pri pregledovanju regresije, ki se izvede po vsakem preskusu(glej odstavek 3.8.3.2 Dodatka 2 te priloge).

Zaporedno na in v bližnjem sklopu s sondo se priklopi vsak neodvisen referenčni merilnik pretoka, ki ima območje merjenja primerno za pretok sonde. Ta merilnik pretoka ima čas pretvorbe manjši od 100 ms za uporabljeni pretok pri merjenju odzivnega časa, pri čemer mora biti omejitev pretoka dovolj nizka, da ne vpliva na dinamično zmogljivost sistema redčenja z delnim tokom in skladna z dobro inženirsko prakso.

Sistemske nastavitve za ovrednotenje časa pretvorbe so enake tistim, ki so se uporabljale pri merjenju med preskusom. Čas pretvorbe se določi po naslednji metodi:

Motor deluje pri obremenitvi navoru in vrtilni frekvenci ali kateri koli stabilni fazi delovanja, ki proizvede 5 % ali več CO2. Sistem redčenja z delnim tokom deluje pri faktorju redčenja od približno 15 do 1.

Pregled pretoka ogljika z uporabo dejanskih izpušnih plinov se priporoča za iskanje težav pri merjenju in nadzoru ter preverjanje pravilnega delovanja sistema z delnim tokom. Pregled pretoka ogljika se izvede vsaj vsakič, ko je nameščen nov motor ali ko pride do kakšne pomembne spremembe v nastavitvah preskusne opreme.

Cev za prenos vzorca TT se izklopi iz izpuha, na njo pa se priklopi kalibrirana naprava za merjenje pretoka z ustreznim območjem delovanja, da je mogoče meriti qmp. Nato se qmdew nastavi na vrednost, uporabljeno na preskusu, qmdw pa se nato nastavi na vsaj 5 vrednosti, ki ustrezajo razmerjem redčenja q med 3 in 50. Zagotoviti je mogoče tudi poseben kalibrirani iztok, v katerem se tunel obide, skupni pretok in pretok zraka za redčenje ustreznih merilnikov pa ostane kot na dejanskem preskusu.

Merilnik pretoka za qmdw se priklopi zaporedno na merilnik pretoka za qmdew, razlika med tema dvema merilnikoma pretoka pa se kalibrira na vsaj 5 točk, pri čemer so vrednosti pretoka enakomerno razporejene med najnižjo vrednostjo qmdw, ki se uporabi pri preskusu, in vrednostjo qmdew, ki se uporabi pri preskusu.Tunel za redčenje je mogoče obiti.

Do ±0,01 grama natančno se določi teža majhne jeklenke, napolnjene z ogljikovim monoksidom ali propanom. Sistem CVS naj približno 5 do 10 minut deluje kot pri običajnem preskusu emisije izpušnih plinov, medtem ko se vanj vbrizgava ogljikov monoksid ali propan. Količina sproščenega čistega plina se določi s pomočjo merjenja razlike mas. Z običajno opremo (vreča za zbiranje vzorcev ali integracijska metoda) se analizira vzorec plina in izračuna masa plina. Tako ugotovljena masa je v območju ± 3 % znane mase vbrizganega plina.

Sistem CVS se skozi kalibrirano zaslonko s kritičnim pretokom napolni z znano količino čistega plina (ogljikovega monoksida ali propana). Če je tlak na vstopu dovolj visok, je stopnja pretoka, ki se nastavi z zaslonko s kritičnim pretokom, neodvisna od tlaka na izstopu iz zaslonke (= kritični pretok). Sistem CVS naj približno 5 do 10 minut deluje kot pri običajnem preskusu emisije izpušnih plinov. Z običajno opremo (vreča za zbiranje vzorcev ali integracijska metoda) se analizira vzorec plina in izračuna masa plina. Tako ugotovljena masa je v območju ± 3 % znane mase vbrizganega plina.

Skupna točnost sistema vzorčenja CVS in analiznega sistema se določi z uvajanjem znane mase plinastega onesnaževala v sistem, medtem ko ta deluje na običajen način. Onesnaževalo se analizira in izračuna njegova masa skladno z odstavkom 4.3 Dodatka 2 Priloge 4A, razen pri propanu, kjer se za HC namesto faktorja 0,000479 uporabi faktor 0,000472. Uporabi se ena od naslednjih dveh tehnik.

Kalibracija SSV temelji na enačbi za pretok za podzvočno venturijevo cev. Pretok plina je funkcija vstopnega tlaka, temperature in padca tlaka med vstopom v SSV in grlom.

Za določanje območja kritičnega pretoka se Kv zapiše kot funkcija tlaka na vstopu v venturijevo cev. Kv ima pri kritičnem (dušenem) pretoku relativno konstantno vrednost. Z upadanjem tlaka (naraščanjem vakuuma) se venturijeva cev odduši in Kv zmanjša, kar nakazuje na to, da CFV obratuje zunaj dopustnega območja.

Vrednosti, izračunane na podlagi enačbe, so v območju ±0,5 % izmerjene vrednosti V0. Vrednosti m so od črpalke do črpalke različne. Dotok delcev s časom povzroči zmanjšanje izgube črpalke, kar je razvidno iz nižjih vrednosti za m. Zato se kalibriranje izvede ob zagonu črpalke, po večjih vzdrževalnih delih in če preverjanje celotnega sistema (odstavek 2.4) pokaže spremembo stopnje izgube.

D0 in m sta konstanti odseka in naklona, ki določata regresijske premice.

Zaradi upoštevanja medsebojnega delovanja nihanja tlaka pri črpalki in stopnje izgube črpalke je treba izračunati korelacijsko funkcijo (X0) med številom vrtljajev črpalke, razliko tlakov od vstopa v črpalko do izhoda iz nje ter absolutnim tlakom na izstopu iz črpalke, in sicer takole:

Stopnja pretoka zraka (Qs) na vsakem dušilnem mestu (najmanj 6 dušilnih mest) se izračuna v standardni enoti m3/min iz podatkov merilnika pretoka po metodi, ki jo predpiše proizvajalec. Nato se stopnja pretoka zraka pretvori v pretok črpalke (V0) v m3/vrt pri absolutni temperaturi in tlaku na vstopu v črpalko, in sicer takole:

Vsi parametri, povezani s črpalko, se izmerijo hkrati s parametri, povezanimi z merilnikom pretoka, ki je na črpalko priključen zaporedno. Izračunano stopnjo pretoka (v m3/min na vstopu v črpalko, pri absolutnem tlaku in temperaturi) se zapiše glede na korelacijsko funkcijo, ki je vrednost specifične kombinacije parametrov črpalke. Nato se določi linearna enačba, ki povezuje pretok črpalke in korelacijsko funkcijo. Če ima CVS pogon z več različnimi števili vrtljajev, se kalibriranje izvede za vsako uporabljeno območje. Med kalibriranjem je treba ohranjati stabilno temperaturo.

Skozi (H)CLD se pošlje kalibrirni plin NO s koncentracijo od 80 do 100 % obsega skale običajnega območja delovanja in se zabeleži vrednost NO kot D. Mehurčki kalibrirnega plina NO se nato pri sobni temperaturi pošljejo skozi vodo in skozi (H)CLD, vrednost NO pa se zabeleži kot C. Določi se absolutni obratovalni tlak analizatorja ali temperatura vode in zabeleži kot E ali F. Določi se tlak nasičene pare mešanice, ki ustreza temperaturi vode z mehurčki F, in zabeleži kot G. Koncentracija vodne pare (H, v %) v mešanici se izračuna takole:

Ta pregled velja le za meritve koncentracije vlažnih plinov. Pri izračunu dušenja zaradi vode se upošteva redčenje kalibrirnega plina NO z vodno paro in primerjavo koncentracije vodne pare v mešanici s predvideno koncentracijo med preskušanjem.

Uporabijo se lahko tudi alternativne metode redčenja in kvantifikacije vrednosti kalibrirnih plinov CO2 in NO, kot je dinamično mešanje.

Kalibrirni plin CO2 s koncentracijo od 80 do 100 % obsega skale največjega območja delovanja se spusti skozi analizator NDIR, vrednost CO2 pa zabeleži kot A. Nato se približno 50 % razredči s kalibrirnim plinom NO in pošlje skozi NDIR in (H)CLD, vrednost CO2 ali NO pa zabeleži kot B ali C. Nato se dotok CO2 zapre, skozi (H)CLD pa pošlje samo kalibrirni plin NO, katerega vrednost se zabeleži kot D.

Plina, ki zadevata analizator CLD (in HCLD), sta CO2 in vodna para. Odzivi na dušenje s tema dvema plinoma so sorazmerni z njuno koncentracijo, zato so potrebne preskusne tehnike za določanje dušenja pri najvišjih predvidenih koncentracijah med preskušanjem.

Voda in CO2 lahko motita delovanje analizatorja CO. Zato se skozi vodo pri sobni temperaturi pošljejo mehurčki kalibrirnega plina CO2 s koncentracijo od 80 do 100 % obsega skale največjega območja delovanja, ki se uporablja med preskušanjem, odziv analizatorja pa se zabeleži. Odziv analizatorja ni večji od 1 % obsega skale za območja, ki so enaka ali nad 300 ppm, ali večji od 3 ppm za območja pod 300 ppm.

Plini v izpuhu, ki ga ne analiziramo, lahko na različne načine povzročajo motnje pri zapisu. Do pozitivnih motenj pride pri analizatorjih NDIR, kjer daje moteči plin isti učinek kot merjeni plin, vendar v manjši meri. Negativne motnje pri analizatorjih NDIR povzroča moteči plin, ki širi absorpcijski pas merjenega plina, pri detektorjih CLD pa moteči plin, ki duši sevanje. Pred prvo uporabo analizatorja in po večjih prekinitvah obratovanja se opravi pregled stranskih občutljivosti iz odstavkov 1.9.1 in 1.9.2.

1.9 Učinki stranske občutljivosti pri analizatorjih CO, CO2 in NOx

Faktor odzivnosti je opredeljen in se določi, kot je opisano v odstavku 1.8.2. Preskusni plin, ki se uporabi, in priporočeno območje relativnih faktorjev odzivnosti sta naslednja:

Te vrednosti so odvisne od faktorja odzivnosti (Rf) 1,00 za propan in prečiščeni sintetični zrak.

Preskusni plini, ki se uporabljajo, in priporočena območja relativnih faktorjev odzivnosti so naslednji:

Faktorji odzivnosti se določijo ob prvi uporabi analizatorja in po večjih prekinitvah obratovanja. Faktor odzivnosti (Rf) za določeno vrsto ogljikovodika je razmerje med odčitkom FID C1 in koncentracijo plinov v jeklenki, izraženo v ppm C1.

Ko je stopnja pretoka goriva in zraka nastavljena v skladu s priporočili proizvajalca, se v analizator spusti 350 ± 75 ppm kalibrirnega plina C. Odziv pri danem pretoku goriva se določi iz razlike med odzivom kalibrirnega plina in odzivom ničelnega plina. Pretok goriva se postopno naravna nad in pod specifikacijo proizvajalca. Kalibrirni in ničelni odziv pri teh pretokih goriva se zabeležita. Razliko med kalibrirnim in ničelnim odzivom se izriše s krivuljo, pretok goriva pa naravna na bogatejšo stran krivulje.

Ko je analizator preklopljen v način NO in ozonator deaktiviran, se prekine tudi pretok kisika ali sintetičnega zraka. Odčitek NOx na analizatorju ne odstopa za več kot ± 5 % od vrednosti, izmerjene skladno z odstavkom 1.7.2 (analizator je v načinu NO).

Nato se analizator NO preklopi na način NOx, tako da zdaj mešanica plinov (ki jo sestavljajo NO, NO2, O2 in N2) teče skozi pretvornik. Prikazana koncentracija „a“ se zabeleži (analizator je v načinu NOx).

Ozonator se zdaj aktivira, da proizvede dovolj ozona za znižanje koncentracije NO na približno 20 % (najmanj 10 %) kalibracijske koncentracije iz odstavka 1.7.2. Prikazana koncentracija d se zabeleži (analizator je v načinu NO).

Prek T-kosa se v tok plinov stalno dodaja kisik ali ničelni zrak, dokler prikazana koncentracija ni okrog 20 % manjša od prikazane kalibracijske koncentracije iz odstavka 1.7.2 (analizator je v načinu NO). Prikazana koncentracija c se zabeleži. Med celotnim postopkom ozonator ni vključen.

Z ničelnim in kalibrirnim plinom (v katerem vsebnost NO znaša 80 % delovnega območja, koncentracija NO2 v mešanici plinov pa manj kot 5 % koncentracije NO) se kemiluminiscenčni detektor (CLD) in ogrevani kemiluminiscenčni detektor (HCLD) po navodilih proizvajalca kalibrirata v najobičajnejšem delovnem območju. Analizator NOx je v načinu NO, tako da kalibrirni plin ne gre skozi pretvornik. Prikazana koncentracija se zabeleži.

Učinkovitost pretvornika, ki se uporablja za pretvorbo NO2 v NO, se preskuša tako, kot je opisano v odstavkih od 1.7.1 do 1.7.8 (slika 6).

Analizatorji CO, CO2, NOx in HC se s pomočjo prečiščenega sintetičnega zraka (ali dušika) nastavijo na nič.

Odzivni čas sistema mora biti ≤ 10 sekund, čas vzpona pa ≤ 3,5 sekunde za vse omejene sestavine (CO, NOx, HC ali NMHC) in v vseh območjih, ki se uporabljajo.

Sled koncentracije vsake posamezne sestavine plina se zapiše. Odzivni čas je opredeljen kot razlika v času med zamenjavo plina in ustrezno spremembo zapisane koncentracije. Odzivni čas sistema (t90) je sestavljen iz časovnega zamika do merilnega detektorja in časa vzpona tega detektorja. Časovni zamik je opredeljen kot čas od spremembe (t0) in dokler odziv ni 10 % končnega odčitka (t10). Čas vzpona je opredeljen kot čas med 10 % in 90 % odziva končnega odčitka (t90 – t10).

Izvede se preskus puščanja sistema. Sonda se odklopi iz izpušnega sistema in njen konec zamaši. Vklopi se črpalka analizatorja. Po začetni stabilizaciji morajo vsi merilniki pretoka kazati vrednost nič. Če je vrednost drugačna, se preverijo cevi za vzorčenje in odpravi napaka.

Pri delu z analizatorji se upoštevajo navodila proizvajalca instrumenta za zagon in delo. Vključijo se tudi minimalne zahteve iz odstavkov 1.4 do 1.9.

Po izbiri se lahko naprava za mešanje pregleda z instrumentom, ki je po naravi linearen, npr. z uporabo plina NO s CLD. Kalibracijska vrednost instrumenta se uskladi z kalibracijskim plinom, ki je neposredno povezan z instrumentom. Naprava za mešanje se pregleda pri nastavitvah, ki so bile uporabljene, nominalna vrednost pa se primerja z izmerjeno koncentracijo instrumenta. Ta razlika mora v vsaki točki biti v okviru ±1 % nominalne vrednosti.

Plini, ki se uporabljajo za kalibracijo, se lahko pridobijo z napravami za natančno mešanje (razločevalniki plinov), redčenjem s prečiščenim N2 ali s prečiščenim sintetičnim zrakom. Točnost mešalne naprave mora biti takšna, da je koncentracija zmešanih kalibracijskih plinov točna na ± 2 %. Ta natančnost zahteva, da morajo biti primarni plini, ki se uporabljajo pri mešanju, znani vsaj na ± 1 % in sledljivi na nacionalne in mednarodne plinske standarde. Preverjanje se opravlja med 15 in 50 % obsega skale za vsako kalibracijo, ki vključuje uporabo naprave za mešanje.

Prava koncentracija kalibracijskega in kalibrirnega plina je v območju ± 2 % nazivne vrednosti. Vse koncentracije kalibracijskega plina so podane na prostorninski podlagi (prostorninski odstotek ali prostorninski ppm).

NOx in prečiščeni dušik (množina NO2, vsebovanega v tem kalibracijskem plinu, ne presega 5 % vsebnosti NO);

CO in prečiščeni dušik;

(onesnaženost z ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)

(onesnaženost z ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)

Nevtralni filtri so natančne naprave in se med uporabo lahko hitro poškodujejo. Zato jih je treba čim manj prijemati, ko pa je to potrebno, se z njimi ravna previdno, da se ne popraskajo ali umažejo.

Prikaz motnosti je v območju od 0 do 100 % motnosti, čitljivost pa 0,1 % motnosti. Prikaz koeficienta absorpcije svetlobe je v območju od 0 do 30 m-1 koeficienta absorpcije svetlobe, čitljivost pa 0,01 m-1 koeficienta absorpcije svetlobe.

ELR zahteva uporabo sistema za merjenje dima in obdelavo podatkov, ki vključuje tri funkcionalne enote. Te enote so lahko združene v eno samo komponento ali pa izvedene kot sistem med seboj povezanih komponent. Te tri funkcionalne enote so:

V tem odstavku so podane tehnične zahteve za predpisano ali neobvezno opremo, ki se uporablja pri preskusu ELR. Dimljenje se meri z merilnikom motnosti, ki omogoča prikaz izmerjene motnosti in koeficienta absorpcije svetlobe. Način prikazovanja motnosti se uporablja le za kalibriranje in kontrolo merilnika motnosti. Stopnje dimljenja v preskusnem ciklu se merijo v načinu prikazovanja koeficienta absorpcije svetlobe.

absolutna točnost qmdew in qmdw je v območju ± 2 obsega skale, največja napaka razlike med qmdew in qmdw je v območju 0,2 %, napaka linearnosti pa je v območju ±0,2 % največje vrednosti qmdew, ki se pojavi v preskusu.

absolutni točnosti qmdew in qmdw sta ±0,2 %, kar zagotavlja točnost qmp ≤ 5 % pri razmerju redčenja 15. Pri večjih razmerjih redčenja pa bo prišlo do večjih napak;

V komori (ali prostoru) ni nobenih onesnaževalcev iz okolice (kot je prah), ki bi se med stabiliziranjem filtrov za delce lahko nanje usedali. Motnje v tehničnih zahtevah tehtalnega prostora, podanih v odstavku 4.2.1, so dopustne, če določena motnja ne traja več kot 30 minut. Tehtalni prostor mora ustrezati predpisanim tehničnim zahtevam pred vstopom oseb vanj. Vsaj dva neuporabljena referenčna filtra se stehtata v roku štirih ur po tehtanju vzorčnega filtra, najbolje pa je, da se to izvede istočasno. Filtra(-i) sta(so) enake velikosti in iz enakega materiala kot vzorčni filtri.

Temperatura v komori (ali prostoru) za kondicioniranje in tehtanje filtrov za delce je med celotnim kondicioniranjem in tehtanjem filtrov v območju 295 K ± 3 K (22 oC ± 3 oC). Vlažnost je pri rosišču 282,5 K ± 3 K (9,5 oC ± 3 oC), relativna vlažnost pa v območju 45 % ± 8 %.

Dosežena mora biti hitrost dotoka plinov v filter od 35 do 100 cm/s. Porast padca tlaka med začetkom in koncem preskusa ne sme biti večji od 25 kPa.

Predpisani so filtri iz steklenih vlaken, prevlečeni s fluorogljikom. Vsi tipi filtrov morajo imeti 0,3 μm DOP (dioktilftalat) zbiralno učinkovitost vsaj 95 % pri hitrosti dotoka plinov med 35 in 100 cm/s.

Sistem redčenja z delnim tokom mora biti izdelan tako, da iz motorjevega toka izpušnih plinov izvleče sorazmeren vzorec nerazredčenih izpušnih plinov in se tako odzove na odklone v pretoku izpušnih plinov ter vnese zrak za redčenje v ta vzorec, da se doseže temperatura pod 325 K (52 oC) na preskusnem filtru. Za to je nujno, da se razmerje redčenja ali razmerje vzorčenja, rdil ali rs, določi tako, da so izpolnjene mejne vrednosti glede točnosti iz odstavka 3.2.1 Dodatka 5 te priloge. Uporabijo se lahko različne ekstrakcijske metode, kjer vrsta ekstrakcije, ki se uporablja, v veliki meri odloča o tem, katera strojna oprema in kateri postopki se uporabijo za vzorčenje (odstavek 2.2 Dodatka 7).

onesnaževala se neprekinjeno vzorčijo in integrirajo skozi ves cikel; ta metoda je obvezna za vzorčenje HC in NOx.

Sondo(-e) za vzorčenje plinastih emisij se namesti(-jo) v tunel za redčenje v točki, kjer so zrak za redčenje in izpušni plini dobro premešani, ter v neposredni bližini sonde za vzorčenje delcev.

Analizator ogljikovodikov za dizelske motorje in motorje na utekočinjeni naftni plin mora biti vrste HFID (Heated Flame Ionisation Detector – ogrevani detektor s plamensko ionizacijo) za merjenje nezgorelih ogljikovodikov z ogrevanim detektorjem, ventili in cevmi itd., tako da lahko vzdržuje temperaturo plinov pri 463 K ± 10 K (190 ± 10 oC). Za plinske motorje, ki za gorivo uporabljajo zemeljski plin, je lahko analizator ogljikovodikov vrste FID (Non heated Flame Ionisation Detector – neogravani detektor s plamensko ionizacijo), ki ni ogrevan, odvisno od uporabljenega postopka (glej odstavek 1.3 Dodatka 7).

V odstavkih od 3.3.1 do 3.3.4 so opisani merilni principi, ki naj se uporabijo. Podroben opis merilnih sistemov je podan v Dodatku 7. Pline, ki se merijo, je treba analizirati z naslednjimi instrumenti. Pri nelinearnih analizatorjih je dovoljena uporaba vezij za linearizacijo.

Ovrednotenje samo odzivnega časa analizatorja ne bo jasno opredelilo, ali je celoten sistem primeren za prehodno preskušanje. Prostornine in zlasti mrtve prostornine ne bodo vplivale samo na čas prenosa od sonde do analizatorja, ampak tudi na čas vzpona. Tudi časi prenosa znotraj analizatorja se opredelijo kot odzivni čas analizatorja, tako kot pretvornik ali lovilci vode znotraj analizatorjev NOx. Določitev skupnega odzivnega časa sistema je opisana v odstavku 1.5 Dodatka 5 te priloge.

Če lahko sistemi za odčitavanje (računalniki, zapisovalniki podatkov) nudijo zadostno točnost in ločljivost pod 15 % obsega skale, so sprejemljive tudi meritve pod 15 % obsega skale. V takem primeru je treba opraviti dodatne kalibracije najmanj 4 enakomerno razporejenih točk, ki niso ničelne, da se zagotovi točnost kalibracijskih krivulj v skladu z odstavkom 1.6.4 Dodatka 5 te priloge.

Merilniki porabe goriva, porabe zraka, temperature hladilnega sredstva in maziva, tlaka izpušnih plinov in podtlaka v polnilnem zbiralniku, temperature izpušnih plinov, temperature vstopnega zraka, atmosferskega tlaka, vlažnosti in temperature goriva se uporabijo v skladu z zahtevami. Ti instrumenti morajo izpolnjevati zahteve iz tabele 9:

Za izvajanje preskusnih ciklov iz dodatkov 1 in 2 te priloge se uporabi dinamometer z ustreznimi lastnostmi. Sistem za merjenje vrtilne frekvence mora imeti točnost ± 2 % odčitka. Sistem za merjenje navora mora imeti točnost ± 3 % odčitka v območju > 20 % obsega skale in točnost ±0,6 % obsega skale v območju ≤ 20 % obsega skale.

sistem redčenja CVS s celotnim tokom za določanje plinastih emisij in emisij delcev (dovoljeni so sistemi dvojnega redčenja), ali

Plinaste sestavine, delci in dim, ki ga oddaja motor v preskušanju, se merijo z metodami, opisanimi v Dodatku 7. V ustreznih odstavkih Dodatka 7 so opisani priporočljivi analitični sistemi za plinaste emisije (odstavek 1), priporočljivi sistemi za redčenje in vzorčenje delcev (odstavek 2) ter priporočljivi merilniki motnosti za merjenje dima (odstavek 3).

število ETC med regeneracijo (najmanj en preskus ETC),

število ETC med regeneracijo (najmanj en preskus ETC),

Masa emisije v ciklu (g/preskus) se izračuna na naslednji način, odvisno od uporabljene metode merjenja. Če koncentracija ni že izmerjena na mokri osnovi, se v skladu z odstavkom 5.2 Dodatka 1 te priloge pretvori na mokro osnovo. Uporabijo se ustrezne vrednosti za ugas, ki so podane v tabeli 6 Dodatka 1 te priloge za izbrane komponente, ki temeljijo na lastnostih idealnih plinov in gorivih, pomembnih za ta pravilnik.

Ker je emisija NOx odvisna od pogojev okoliškega zraka, se koncentracija NOx korigira na temperaturo in vlažnost okoliškega zraka s pomočjo faktorjev, podanih v odstavku 5.3 Dodatka 1 te priloge. Faktorji se uporabljajo v območju od 0 do 25 g/kg suhega zraka.

Plinaste emisije v nerazredčenih izpušnih plinih se ovrednotijo tako, da se v skladu z odstavkom 3.8.2.2 tega dodatka zapišejo koncentracije emisij (HC, CO in NOx) in masni pretok nerazredčenih izpušnih plinov ter shranijo v računalniškem sistemu. Pri analognih analizatorjih se zapiše odzivni čas, kalibracijske podatke pa je mogoče uporabiti na spletu ali drugače med ovrednotenjem podatkov.

Plinaste emisije v razredčenih izpušnih plinih se ovrednotijo tako, da se v skladu z odstavkom 3.8.2.1 tega dodatka zapišejo koncentracije emisij (HC, CO in NOx) in masni pretok razredčenih izpušnih plinov ter shranijo v računalniškem sistemu. Pri analognih analizatorjih se zapiše odzivni čas, podatke o kalibraciji pa je mogoče uporabiti na spletu ali drugače med ovrednotenjem podatkov.

To vključuje merjenje koncentracije sledilnega plina v izpušnih plinih. Znana količina inertnega plina (npr. čisti helij) se vbrizga v pretok izpušnih plinov kot marker. Plin se pomeša in razredči z izpušnimi plini, vendar ne reagira v izpušni cevi. Koncentracija plina se nato meri v vzorcu izpušnih plinov.

To vključuje merjenje pretoka zraka in pretoka goriva. Uporabljajo se merilniki pretoka zraka in merilniki pretoka goriva, ki izpolnjujejo zahteve za točnost merjenja skupnega pretoka izpušnih plinov iz odstavka 4.2.2 tega dodatka. Izračun pretoka izpušnih plinov je naslednji:

Sprejeti je treba ukrepe, da se preprečijo napake pri merjenju, ki vplivajo na napake pri emisijskih vrednostih. Takšni ukrepi so, med drugim, previdna namestitev naprave v izpušni sistem motorja v skladu z navodili proizvajalca in dobro inženirsko prakso. Namestitev naprave zlasti ne sme vplivati na zmogljivost motorja in na emisije.

Za nadzor sistema redčenja z delnim tokom se zahteva hitrejši odzivni čas. Za sisteme redčenja z delnim tokom z nadzorom na spletu se zahteva odzivni čas ≤ 0,3 sekunde. Za sisteme redčenja z delnim tokom z nadzorom s pogledom naprej, ki temelji na vnaprej zapisanem poteku preskusa, se zahteva odzivni čas sistema merjenja pretoka izpušnih plinov ≤ 5 sekund s časom vzpona ≤ 1 sekundo. Odzivni čas sistema določi proizvajalec instrumenta. Zahteve za skupni odzivni čas za pretok izpušnih plinov in sistem redčenja z delnim tokom so navedene v odstavku 3.8.3.2.

Za izračun emisij v nerazredčenih izpušnih plinih in za nadzor nad sistemom redčenja z delnim tokom mora biti znan masni pretok izpušnih plinov. Za določanje masnega pretoka izpušnih plinov se lahko uporabi katera