SL Uradni list Evropske unije L 67/8

DELEGIRANA UREDBA KOMISIJE (EU) 2018/345

z dne 14. novembra 2017

o dopolnitvi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta glede regulativnih tehničnih standardov, ki določajo merila v zvezi z metodologijo za ocenjevanje vrednosti sredstev in obveznosti institucij ali subjektov

(Besedilo velja za EGP)

EVROPSKA KOMISIJA JE –

ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,

ob upoštevanju Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij (1) ter zlasti člena 36(15) Direktive,

ob upoštevanju naslednjega:

(1) V scenariju reševanja je treba razlikovati med začetnim vrednotenjem, pri katerem se oceni, ali so bili izpolnjeni pogoji za odpis in konverzijo kapitalskih instrumentov oziroma pogoj za reševanje, na eni strani in poznejšim vrednotenjem, na katerem temelji odločitev o uporabi enega ali več instrumentov za reševanje, na drugi strani. V zvezi z začetnim vrednotenjem je primerno zagotoviti, da se pri ugotavljanju, ali so izpolnjeni pogoji za reševanje oziroma odpis ali konverzijo kapitalskih instrumentov, opravi pošteno in realno vrednotenje sredstev in obveznosti subjekta. Za namene poznejšega vrednotenja, ki prispeva k odločitvi o ukrepih za reševanje, je treba zagotoviti, da vrednotenje sredstev in obveznosti subjekta, ki odloča o izbiri ukrepa za reševanje in obsegu morebitnega odpisa ali konverzije kapitalskih instrumentov, ko postane poslovanje institucije neuspešno, temelji na poštenih, preudarnih in realnih predpostavkah.

(2) Za zagotovitev poštenega, preudarnega in realnega vrednotenja je pomembno, da se pri njem ocenjuje učinek dogodkov pred kakršnim koli ukrepom za reševanje ali pred uporabo pooblastila za odpis ali konverzijo kapitalskih instrumentov, ko postane poslovanje institucije neuspešno, in različnih ukrepov, ki bi jih lahko sprejel organ za reševanje.

(3) Cenilec bi moral imeti dostop do vseh virov ustreznih informacij in strokovnega znanja, kot so notranje evidence, sistemi in modeli institucije. Sposobnost notranjih zmogljivosti in sistemov za podpiranje vrednotenj za namene reševanja bi moral organ za reševanje oceniti kot del ocene rešljivosti v skladu s členom 15 Direktive 2014/59/EU. Cenilcu bi bilo treba omogočiti tudi, da se dogovori za zagotovitev strokovnega svetovanja ali znanja. Razpoložljivost strokovnega svetovanja ali znanja je lahko pomembna na primer za pripravo ocene razlike v obravnavi v skladu s členom 36(8) Direktive 2014/59/EU. Zato bi moral organ za reševanje poskrbeti za to, da ima cenilec dostop bodisi do seznama vseh terjatev, vključno s pogojnimi terjatvami do subjekta, razvrščenimi glede na ustrezne pravice in prednost v skladu z običajnimi insolvenčnimi postopki, bodisi do ustreznega pravnega strokovnega znanja za pripravo takega seznama.

(4) To, ali subjekt propada ali bo verjetno propadel, lahko ugotovi pristojni organ ali organ za reševanje v skladu s pogoji iz člena 32(1)(a) Direktive 2014/59/EU. Pri ugotavljanju, ali institucija propada ali bo verjetno propadla, bi moral pristojni organ upoštevati vrednotenje iz poglavja II te uredbe, če je že na voljo, in smernice, ki jih izda Evropski bančni organ (EBA) v skladu s členom 32(6) Direktive 2014/59/EU, da bi spodbudil usklajevanje praks glede določanja takega pogoja za reševanje.

(5) Vrednotenja, ki prispevajo k ugotovitvi pristojnega organa ali organa za reševanje, ali so izpolnjeni pogoji za reševanje oziroma za odpis ali konverzijo kapitalskih instrumentov, bi morala biti v skladu z veljavnimi računovodskimi in bonitetnimi regulativnimi okviri. Cenilcu pa bi bilo treba omogočiti, da odstopa od predpostavk upravljalnega organa subjekta, na podlagi katerih so pripravljeni računovodski izkazi, če je to odstopanje v skladu z veljavnim računovodskim in bonitetnim regulativnim okvirom. Pri odstopanju od teh predpostavk mora biti vrednotenje podprto z najboljšimi razpoložljivimi informacijami in usklajeno z obstoječimi smernicami v zvezi z nadzorom ali drugimi splošno priznanimi viri tolmačenja računovodskih standardov, da bi zagotovili pošteno in realno predstavitev finančnega položaja subjekta.

(6) Primerno je imeti pravila, ki zagotavljajo poštena, preudarna in realna vrednotenja, ki prispevajo k izbiri in oblikovanju ukrepov za reševanje ali določitvi obsega odpisa in konverzije kapitalskih instrumentov, ko postane poslovanje institucije neuspešno, da bi se v trenutku uporabe instrumentov za reševanje oziroma izvajanja pooblastila za odpis ali konverzijo ustreznih kapitalskih instrumentov zagotovilo, da so se v celoti pripoznale vse izgube. Za določene ukrepe za reševanje, ki jih obravnava organ za reševanje, bi bilo treba izbrati najustreznejšo podlago za merjenje (vrednost ob posedovanju ali vrednost ob odtujitvi).

(7) Pri vrednotenjih, ki prispevajo k izbiri in oblikovanju ukrepov za reševanje ali določitvi obsega odpisa in konverzije kapitalskih instrumentov, ko postane poslovanje institucije neuspešno, je primerno oceniti ekonomsko in ne knjigovodsko vrednost. Pri teh vrednotenjih bi bilo treba upoštevati sedanjo vrednost denarnih tokov, ki jih lahko subjekt razumno pričakuje, tudi če to zahteva odstopanje od okvirov za računovodsko ali bonitetno vrednotenje.

(8) Pri vrednotenjih, ki prispevajo k izbiri in oblikovanju ukrepov za reševanje, bi bilo treba upoštevati, da lahko denarni tokovi izhajajo iz nadaljnjega posedovanja sredstev, pa tudi možne vplive reševanja na prihodnje denarne tokove ter poštene, preudarne in realne predpostavke v zvezi z stopnjo neplačil in resnostjo izgub. Za določitev vrednosti lastniškega kapitala po konverziji v delnice bi bilo treba cenilcu omogočiti tudi, da upošteva razumna pričakovanja glede vrednosti franšize.

(9) Kadar subjekt ni sposoben posedovati sredstev ali pa se njihova odtujitev šteje za potrebno ali ustrezno za doseganje ciljev reševanja, bi bilo treba pri vrednotenju upoštevati, da ti denarni tokovi lahko izhajajo iz odtujitve sredstev, obveznosti ali poslovnih področij, ocenjenih v določenem obdobju odtujitve.

(10) Vrednost ob odtujitvi bi se morala na splošno šteti za enakovredno opazovani tržni ceni, ki bi se lahko na trgu dosegla za določeno sredstvo ali skupino sredstev in se lahko ustrezno diskontira glede na obseg sredstev, ki se prenašajo. Cenilcu pa bi bilo treba omogočiti, da po potrebi in ob upoštevanju ukrepov, ki se sprejmejo v okviru sheme za reševanje, vrednost ob odtujitvi določi z znižanjem navedene opazovane tržne cene v višini morebitnega popusta za pospešeno prodajo. Kadar sredstva nimajo likvidnega trga, bi bilo treba vrednost ob odtujitvi določiti na podlagi opazovanih cen na trgih, na katerih se trguje s podobnimi sredstvi, ali modelnih izračunov, pri čemer bi bilo treba uporabiti opazovane tržne parametre in ustrezno upoštevati popuste za nelikvidnost. Kadar je predvidena prodaja poslovanja ali uporaba instrumenta premostitvene institucije, se lahko pri določanju vrednosti ob odtujitvi upoštevajo razumna pričakovanja v zvezi z vrednostjo franšize.

(11) Za zagotovitev skladnosti med izračunom ocene obravnave, ki naj bi je bili delničarji in vsak posamezni razred upnikov deležni, če bi prišlo do prenehanja institucije ali subjekta v skladu z običajnimi insolvenčnimi postopki, kot je določeno v členu 36(8) Direktive 2014/59/EU, in vrednotenjem po reševanju v skladu s členom 74 Direktive mora cenilec po potrebi uporabiti merila, določena za to vrednotenje.

(12) Začasno vrednotenje v skladu s členom 36(9) Direktive 2014/59/EU, na katerem temelji odločitev o sprejetju ustreznega ukrepa za reševanje, bi moralo vključevati blažilnik, namenjen približevanju zneska dodatnih izgub. Ta blažilnik bi moral temeljiti na pošteni, preudarni in realni oceni teh dodatnih izgub. Odločitve in predpostavke, na katerih temelji izračun blažilnika, bi bilo treba ustrezno pojasniti in utemeljiti v poročilu o vrednotenju.

(13) Za vrednotenje iz točk (a) in (c) člena 36(15) Direktive 2014/59/EU bi moral cenilec pojasniti in utemeljiti ključne predpostavke in negotovosti ter občutljivost vrednotenja nanje. V poročilo o vrednotenju bi bilo treba vključiti pomembne razlike med predpostavkami, uporabljenimi pri vrednotenju, in predpostavkami, na katerih temeljijo računovodske ali regulativne informacije, če je cenilec z njimi seznanjen. V navedenem poročilu bi moral cenilec navesti tudi vse dodatne povezane informacije, ki bi po njegovem mnenju koristile organu za reševanje.

(14) Merila iz te uredbe bi morala biti izključno določena za izvajanje vrednotenj iz člena 36 Direktive 2014/59/EU. Ne bi smela nadomestiti ali spremeniti računovodskih načel in standardov ali bonitetnega regulativnega okvira, ki se uporabljajo za subjekte v okoliščinah, ki niso reševanje. Omogočiti pa bi bilo treba, da se informacije, ki izhajajo iz vrednotenja, uporabijo za ugotavljanje, ali subjekt morda neustrezno uporablja računovodske standarde ali bonitetni regulativni okvir, ali za opredelitev sprememb v računovodskih politikah subjekta ali v predpostavkah ali presojah, na katerih temelji merjenje sredstev in obveznosti. Te okoliščine bi bilo treba na primer upoštevati pri pripravi posodobljene bilance stanja v skladu s členom 36(6) Direktive 2014/59/EU. V ta namen bi moral cenilec ustrezno pojasniti razlike med obstoječimi in posodobljenimi bilancami stanja.

(15) Ta uredba temelji na osnutkih regulativnih tehničnih standardov, ki jih je EBA predložila Komisiji.

(16) EBA je opravila odprta javna posvetovanja o osnutkih regulativnih tehničnih standardov, na katerih temelji ta uredba, analizirala morebitne povezane stroške in koristi ter zaprosila za mnenje interesno skupino za bančništvo, ustanovljeno v skladu s členom 37 Uredbe (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta (2) –

SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:

POGLAVJE I

SPLOŠNE DOLOČBE

Člen 1

Opredelitev pojmov

V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

(a) „vrednotenje“ pomeni bodisi oceno sredstev in obveznosti subjekta, ki jo opravi cenilec v skladu s členom 36(1) Direktive 2014/59/EU, bodisi začasno vrednotenje, ki ga, odvisno od primera, opravi organ za reševanje ali cenilec v skladu s členom 36(2) oziroma (9) Direktive;

(b) „cenilec“ pomeni bodisi neodvisnega ocenjevalca vrednosti v smislu člena 38 Delegirane uredbe Komisije (EU) 2016/1075 (3) bodisi organ za reševanje, ko opravlja začasno vrednotenje v skladu s členom 36(2) in (9) Direktive 2014/59/EU;

(c) „subjekt“ pomeni institucijo ali subjekt iz točke (b), (c) ali (d) člena 1(1) Direktive 2014/59/EU;

(d) „poštena vrednost“ pomeni ceno, ki bi se prejela za prodajo sredstva ali plačala za prenos obveznosti v redni transakciji med udeleženci na trgu na datum vrednotenja, kot je določeno v ustreznem računovodskem okviru;

(e) „vrednost ob posedovanju“ pomeni sedanjo vrednost (diskontirano po ustrezni stopnji) denarnih tokov, za katere lahko subjekt v skladu s poštenimi, preudarnimi in realnimi predpostavkami razumno pričakuje, da bodo izhajali iz zadržanja nekaterih sredstev in obveznosti, pri čemer se upoštevajo dejavniki, ki vplivajo na ravnanje stranke ali nasprotne stranke, ali drugi parametri vrednotenja v okviru reševanja;

(f) „vrednost ob odtujitvi“ pomeni podlago za merjenje iz člena 12(5);

(g) „vrednost franšize“ pomeni neto sedanjo vrednost denarnih tokov, za katere se lahko razumno pričakuje, da bodo izhajali iz vzdrževanja in obnove sredstev in obveznosti ali poslovnih področij, in po potrebi vključuje učinek morebitnih poslovnih priložnosti, tudi tistih, ki izhajajo iz različnih ukrepov za reševanje, ki jih oceni cenilec. Vrednost franšize je lahko višja ali nižja od vrednosti, ki izhaja iz pogodbenih pogojev za sredstva in obveznosti, ki so obstajali na datum vrednotenja;

(h) „vrednost lastniškega kapitala“ pomeni ocenjeno tržno ceno prenesenih ali izdanih delnic, ki izhaja iz uporabe splošno sprejetih metodologij vrednotenja. Glede na naravo sredstev ali poslovanja lahko vrednost lastniškega kapitala vključuje vrednost franšize;

(i) „podlaga za merjenje“ pomeni pristop k določitvi denarnih zneskov, v katerih cenilec prikaže sredstva ali obveznosti;

(j) „datum reševanja“ pomeni datum sprejetja odločitve o reševanju subjekta v skladu s členom 82 Direktive 2014/59/EU.

Člen 2

Splošna načela

1. Cenilec pri izvajanju vrednotenja upošteva okoliščine, ki vplivajo na pričakovane denarne tokove sredstev in obveznosti subjekta ter diskontne stopnje, ki veljajo zanje, in si prizadeva za pošten prikaz finančnega položaja subjekta glede na priložnosti in tveganja, s katerimi se srečuje.

2. Cenilec razkrije in utemelji ključne predpostavke, uporabljene pri vrednotenju. Če je pri vrednotenju prisotno kakršno koli bistveno odstopanje od predpostavk, ki jih upravljalni organ subjekta uporablja pri pripravi računovodskih izkazov in izračunu regulativnega kapitala in kapitalskih zahtev subjekta, se to utemelji z najboljšimi razpoložljivimi informacijami.

3. Cenilec zagotovi najboljšo oceno vrednosti danega sredstva, obveznosti ali njune kombinacije. Po potrebi rezultate vrednotenj zagotovi tudi v obliki razponov vrednosti.

4. Merila iz te uredbe za merjenje posameznih sredstev in obveznosti subjekta se glede na okoliščine uporabljajo tudi za merjenje portfeljev, skupin sredstev ali kombinacije sredstev in obveznosti, poslovnih področij ali subjekta kot celote.

5. Pri vrednotenju se upniki nadalje razdelijo na razrede glede na njihovo prednostno razvrstitev v skladu z veljavnim insolvenčnim pravom in vrednotenje vključuje oceno:

(a) vrednosti terjatev vsakega razreda v skladu z veljavnim insolvenčnim pravom in, če je to ustrezno in izvedljivo, v skladu s pogodbenimi pravicami, podeljenimi lastnikom terjatev, ter

(b) prihodkov, ki bi jih prejel vsak razred, če bi prišlo do prenehanja subjekta v skladu z običajnimi insolvenčnimi postopki. Cenilec lahko pri izračunu ocen v skladu s točkama (a) in (b) prvega pododstavka po potrebi uporablja merila iz člena 4 Delegirane uredbe Komisije (EU) 2018/344.

6. Če je to ustrezno in izvedljivo, lahko organ za reševanje ob upoštevanju časovnega okvira in verodostojnosti vrednotenja zahteva več vrednotenj. V tem primeru organ za reševanje uvede merila za določitev, kako se ta vrednotenja uporabljajo za namene iz člena 36 Direktive 2014/59/EU.

Člen 3

Datum vrednotenja

Datum vrednotenja je eden od naslednjih datumov:

(a) referenčni datum, ki ga cenilec določi na podlagi datuma, ki je najbližji pričakovanemu datumu odločitve organa za reševanje, da bo subjekt vključil v postopek reševanja ali da bo uporabil pooblastilo za odpis ali konverzijo kapitalskih instrumentov;

(b) kadar se opravi naknadno dokončno vrednotenje iz člena 36(10) Direktive 2014/59/EU, datum reševanja;

(c) v zvezi z obveznostmi, ki izhajajo iz pogodb o izvedenih finančnih instrumentih, trenutek, določen v skladu s členom 8 Delegirane uredbe Komisije (EU) 2016/1401 (4).

Člen 4

Viri informacij

Vrednotenje temelji na vseh informacijah v zvezi z datumom vrednotenja, ki jih cenilec šteje za ustrezne. Poleg računovodskih izkazov subjekta, povezanih revizijskih poročil in regulativnih poročil od obdobja, ki se konča čim bližje datumu vrednotenja, lahko te ustrezne informacije vključujejo:

(a) posodobljene računovodske izkaze in regulativna poročila, ki jih subjekt pripravi čim bližje datumu vrednotenja;

(b) razlago ključnih metodologij, predpostavk in presoj, ki jih subjekt uporablja za pripravo računovodskih izkazov in regulativnih poročil;

(c) podatke iz evidenc subjekta;

(d) ustrezne tržne podatke;

(e) sklepe, ki jih je cenilec sprejel na podlagi razprave z upravljalnim organom in revizorji;

(f) če so na voljo, nadzorne ocene finančnega stanja subjekta, vključno z informacijami, pridobljenimi v skladu s točko (h) člena 27(1) Direktive 2014/59/EU;

(g) ocene kakovosti sredstev za celotni sektor, če je to ustrezno glede na sredstva subjekta, in rezultate stresnih testov;

(h) vrednotenja konkurentov, ustrezno prilagojena, da bi zajela posebne okoliščine subjekta;

(i) pretekle informacije, ustrezno prilagojene, da bi odpravili dejavnike, ki niso več ustrezni, in vključili druge dejavnike, ki niso vplivali na pretekle informacije, ali

(j) analize trendov, ustrezno prilagojene, da bi upoštevale posebne okoliščine subjekta.

Člen 5

Učinek ureditev znotraj skupine

1. Kadar je subjekt del skupine, cenilec upošteva učinek, ki ga obstoječe pogodbene podporne ureditve znotraj skupine lahko imajo na vrednost sredstev in obveznosti, če je glede na okoliščine verjetno, da bodo take ureditve vzpostavljene.

2. Cenilec upošteva učinek drugih uradnih ali neuradnih ureditev znotraj skupine le, če je glede na okoliščine verjetno, da se bodo te ureditve uporabljale tudi v primeru neugodnega finančnega stanja skupine ali pri reševanju.

3. Cenilec ugotovi, ali so sredstva enega subjekta v skupini na voljo za pokritje izgub drugih subjektov v skupini.

Člen 6

Poročilo o vrednotenju

Cenilec za organ za reševanje pripravi poročilo o vrednotenju, v katerega vključi vsaj naslednje elemente:

(a) razen v primeru iz člena 36(9) Direktive 2014/59/EU, informacije iz točk (a) do (c) člena 36(6) Direktive;

(b) razen v primeru iz člena 36(9) Direktive 2014/59/EU, informacije iz člena 36(8) Direktive 2014/59/EU;

(c) vrednotenje obveznosti, ki izhajajo iz izvedenih finančnih instrumentov, opravljeno v skladu z Delegirano uredbo Komisije (EU) 2016/1401;

(d) povzetek vrednotenja, ki vključuje razlago najboljše ocene vrednosti, razponov vrednosti in virov negotovosti vrednotenja;

(e) razlago ključnih metodologij in predpostavk, ki jih je cenilec uporabil pri izvajanju vrednotenja, tega, kako občutljivo je vrednotenje na izbiro metodologij in predpostavk, in, če je izvedljivo, razlago, kako se te metodologije in predpostavke razlikujejo od tistih, ki se uporabljajo za druga ustrezna vrednotenja, vključno z morebitnimi predhodnimi vrednotenji za namene reševanja;

(f) vse dodatne informacije, ki bi po mnenju cenilca koristile organu za reševanje ali pristojnemu organu za namene člena 36(1) do (11) Direktive 2014/59/EU.

POGLAVJE II

MERILA ZA VREDNOTENJE ZA NAMEN ČLENA 36(4)(a)

Člen 7

Splošna načela

1. Vrednotenja za namen iz točke (a) člena 36(4) Direktive 2014/59/EU temeljijo na poštenih in realnih predpostavkah, njihov cilj pa je zagotoviti, da se izgube v ustreznem scenariju v celoti pripoznajo. Kadar je tako vrednotenje na voljo, prispeva k ugotovitvi pristojnega organa oziroma organa za reševanje, da institucija „propada ali bo verjetno propadla“, kot je navedeno v členu 32(1)(a) Direktive 2014/59/EU. Na podlagi obstoječih smernic v zvezi z nadzorom ali drugih splošno priznanih virov, ki določajo merila, ki prispevajo k poštenemu in realnemu merjenju različnih vrst sredstev in obveznosti, lahko cenilec izpodbija predpostavke, podatke, metodologije in presoje, na podlagi katerih je subjekt izvajal vrednotenja v okviru obveznosti računovodskega poročanja ali za izračun regulativnega kapitala in kapitalskih zahtev, in jih pri vrednotenju ne upošteva.

2. Cenilec določi najustreznejše metodologije vrednotenja, ki lahko temeljijo na notranjih modelih subjekta, če se cenilcu to zdi ustrezno glede na naravo okvira za upravljanje tveganja, ki ga uporablja subjekt, ter kakovost razpoložljivih podatkov in informacij.

3. Vrednotenja so v skladu z veljavnim računovodskim in bonitetnim regulativnim okvirom.

Člen 8

Področja, ki jim je treba pri vrednotenju nameniti posebno pozornost

Cenilec se osredotoči zlasti na področja, na katerih je vrednotenje zelo negotovo in ki pomembno vplivajo na splošno vrednotenje. Cenilec rezultate vrednotenja za ta področja predloži v obliki najboljših ocen vrednosti in po potrebi razponov vrednosti, kot je določeno v členu 2(3). Ta področja vključujejo:

(a) posojila ali portfelje posojil, katerih pričakovani denarni tokovi so odvisni od sposobnosti, pripravljenosti ali spodbude nasprotne stranke za izpolnjevanje njene obveznosti, če ta pričakovanja temeljijo na predpostavkah v zvezi s stopnjami kršitev, verjetnostjo neplačila, izgubo ob neplačilu ali značilnostmi instrumenta, zlasti če to dokazujejo vzorci izgube za portfelj posojil;

(b) zasežena sredstva, na denarne tokove katerih vplivata poštena vrednost sredstev v trenutku, ko subjekt opravi izvršbo na povezani vrednostni papir ali zastavno pravico, in pričakovani razvoj take vrednosti po izvršbi;

(c) instrumente, merjene po pošteni vrednosti, kadar določitev te poštene vrednosti v skladu z računovodskimi ali bonitetnimi zahtevami za vrednotenje po tržnih cenah ali vrednotenje z uporabo notranjega modela glede na okoliščine ni več veljavna ali se ne uporablja več;

(d) dobro ime in neopredmetena sredstva, kadar je lahko preizkus oslabitve odvisen od subjektivne presoje, tudi v zvezi z razumno dosegljivim denarnim tokom, diskontnimi stopnjami in obsegom denar ustvarjajočih enot;

(e) pravne spore in regulativne ukrepe, katerih pričakovani denarni tokovi so lahko odvisni od različnih stopenj negotovosti glede zneska in/ali časovnega okvira;

(f) postavke, ki vključujejo pokojninska sredstva in obveznosti, ter postavke odloženega davka.

Člen 9

Dejavniki, ki vplivajo na vrednotenje

1. Cenilec upošteva splošne dejavnike, ki lahko vplivajo na ključne predpostavke, na katerih temeljijo vrednosti sredstev in obveznosti na področjih iz člena 8, vključno z naslednjimi dejavniki:

(a) gospodarske in sektorske okoliščine, ki vplivajo na subjekt, vključno z ustreznim razvojem trga;

(b) poslovni model subjekta in spremembe v njegovi strategiji;

(c) merila za izbiro sredstev subjekta, vključno s politikami preverjanja kreditne sposobnosti;

(d) okoliščine in prakse, ki bodo verjetno povzročile plačilne šoke;

(e) okoliščine, ki vplivajo na parametre, ki se uporabljajo za določitev tveganju prilagojenih sredstev za izračun minimalnih kapitalskih zahtev;

(f) učinek finančne strukture subjekta na njegovo zmogljivost za zadržanje sredstev v pričakovanem obdobju posedovanja in sposobnost ustvarjanja predvidljivih denarnih tokov;

(g) pomisleki glede likvidnosti ali financiranja na splošno ali na ravni subjekta.

2. Cenilec jasno loči morebitne znatne nerealizirane dobičke, ugotovljene v postopku vrednotenja, če se ti dobički niso pripoznali pri vrednotenju, in v poročilu o vrednotenju navede ustrezne informacije o izjemnih okoliščinah, ki so povzročile te dobičke.

POGLAVJE III

MERILA ZA VREDNOTENJE ZA NAMENE ČLENA 36(4)(b), (c), (d), (e), (f) IN (g) TER DRUGEGA PODODSTAVKA ČLENA 36(9)

Člen 10

Splošna načela

1. Cenilec oceni učinek vsakega ukrepa za reševanje, ki bi ga lahko sprejel organ za reševanje, na vrednotenje, da bi prispeval k odločitvam iz točk (b) do (g) člena 36(4) Direktive 2014/59/EU. Organ za reševanje se lahko brez poseganja v neodvisnost cenilca z njim posvetuje, da bi opredelil vrsto ukrepov za reševanje, ki jih ta organ obravnava, vključno z ukrepi iz načrta reševanja ali, če se razlikujejo, iz katere koli predlagane sheme za reševanje.

2. Kadar je to ustrezno in po posvetovanju z organom za reševanje, cenilec za zagotovitev poštenega, preudarnega in realnega vrednotenja predloži ločena vrednotenja, pri katerih upošteva učinek dovolj raznolike vrste ukrepov za reševanje.

3. Cenilec zagotovi, da se v scenarijih, ki so pomembni za več obravnavanih ukrepov za reševanje, vse izgube v zvezi s sredstvi subjekta v celoti pripoznajo v trenutku uporabe instrumentov za reševanje oziroma izvajanja pooblastila za odpis ali konverzijo ustreznih kapitalskih instrumentov.

4. Kadar se vrednosti na podlagi vrednotenja bistveno razlikujejo od vrednosti, ki jih je subjekt navedel v računovodskih izkazih, cenilec uporabi predpostavke tega vrednotenja, da bi prispeval k prilagoditvam predpostavk in računovodskih politik, ki so potrebne za pripravo posodobljene bilance stanja v skladu s členom 36(6) Direktive 2014/59/EU, na način, ki je skladen z veljavnim računovodskim okvirom. V zvezi z izgubami, ki jih je opredelil cenilec in ki jih ni mogoče pripoznati v posodobljeni bilanci stanja, cenilec določi znesek, opiše razloge, na katerih temelji določitev izgub, ter navede verjetnost in časovni okvir njihovega pojava.

5. Kadar se kapitalski instrumenti ali druge obveznosti konvertirajo v lastniški kapital, se pri vrednotenju oceni vrednost lastniškega kapitala po konverziji v nove delnice, ki so bile prenesene na imetnike konvertiranih kapitalskih instrumentov ali druge upnike ali so jim bile izdane kot nadomestilo. Ta ocena je podlaga za določitev menjalnega razmerja ali menjalnih razmerij v skladu s členom 50 Direktive 2014/59/EU.

Člen 11

Izbira podlage za merjenje

1. Cenilec pri izbiri najustreznejše podlage ali najustreznejših podlag za merjenje upošteva vrsto ukrepov za reševanje, ki se proučijo v skladu s členom 10(1).

2. Cenilec določi denarne tokove, ki jih lahko subjekt na podlagi poštenih, preudarnih in realnih predpostavk pričakuje iz obstoječih sredstev in obveznosti, pri čemer so denarni tokovi diskontirani po ustrezni stopnji, določeni v skladu z odstavkom 6.

3. Denarni tokovi se določijo na ustrezni ravni združevanja, ki zajema vse od posameznih sredstev in obveznosti do portfeljev ali poslovnih področij, pri čemer se ustrezno upoštevajo razlike v profilih tveganja.

4. Kadar ukrepi za reševanje iz člena 10(1) zahtevajo, da sredstva in obveznosti zadrži subjekt, ki se ohrani kot delujoče podjetje, cenilec kot ustrezno podlago za merjenje uporabi vrednost ob posedovanju. Vrednost ob posedovanju lahko, če se šteje za pošteno, preudarno in realno, predvideva normalizacijo tržnih pogojev.

Vrednost ob posedovanju se ne uporabi kot podlaga za merjenje, kadar se sredstva prenesejo na nosilca upravljanja sredstev v skladu s členom 42 Direktive 2014/59/EU ali premostitveno institucijo v skladu s členom 40 Direktive ali kadar se uporabi instrument prodaje poslovanja v skladu s členom 38 Direktive 2014/59/EU.

5. Kadar ukrepi za reševanje iz člena 10(1) predvidevajo odtujitev sredstev, pričakovani denarni tokovi ustrezajo vrednostim ob odtujitvi, predvidenim za pričakovano obdobje odtujitve.

6. Diskontne stopnje se določijo ob upoštevanju časovnega okvira denarnih tokov, profila tveganja, stroškov financiranja in tržnih pogojev glede na sredstvo ali obveznost, ki se meri, obravnavano odtujitveno strategijo in finančni položaj subjekta po reševanju.

Člen 12

Posebni dejavniki, povezani z oceno in diskontiranjem pričakovanih denarnih tokov

1. Cenilec pri ocenjevanju denarnih tokov uporabi svojo strokovno presojo, da bi opredelil ključne značilnosti sredstev ali obveznosti, ki se merijo. Strokovno presojo uporabi tudi pri ugotavljanju, kako na te denarne tokove vplivajo nadaljevanje, morebitna obnova ali refinanciranje, iztek ali odtujitev teh sredstev ali obveznosti, kot predvideva proučen ukrep za reševanje.

2. Kadar ukrep za reševanje predvideva, da bo subjekt posedoval sredstvo, ohranil obveznost ali nadaljeval poslovanje, lahko cenilec upošteva dejavnike, ki bi lahko vplivali na prihodnje denarne tokove, vključno z naslednjimi:

(a) spremembe predpostavk ali pričakovanj v primerjavi s tistimi, ki so prevladovala na datum vrednotenja, v skladu z dolgoročnimi preteklimi gibanji in razumnim časovnim okvirom, usklajenim s predvidenim obdobjem posedovanja sredstev ali sanacije subjekta, ali

(b) dodatne ali alternativne podlage ali metodologije za vrednotenje, ki jih cenilec šteje za ustrezne in ki so v skladu s to uredbo, tudi v okviru ocenjevanja vrednosti lastniškega kapitala po konverziji v delnice.

3. V zvezi s skupinami sredstev in obveznosti ali poslovnimi področji, ki naj bi se iztekli, cenilec upošteva stroške in koristi tega procesa.

4. Kadar razmere subjektu preprečujejo posedovanje sredstva ali nadaljevanje poslovanja ali kadar organ za reševanje meni, da je odtujitev potrebna za doseganje ciljev reševanja, se za pričakovane denarne tokove upoštevajo vrednosti ob odtujitvi, pričakovane v danem obdobju odtujitve.

5. Cenilec določi vrednost ob odtujitvi na podlagi denarnih tokov, neto stroškov odtujitve in neto pričakovane vrednosti vseh izdanih jamstev, ki jih lahko subjekt razumno pričakuje v trenutno prevladujočih tržnih razmerah, z redno prodajo ali prenosom sredstev ali obveznosti. Če je ustrezno, lahko cenilec ob upoštevanju ukrepov, ki bodo sprejeti v okviru sheme za reševanje, vrednost ob odtujitvi določi z znižanjem opazovane tržne cene te prodaje ali prenosa v višini morebitnega popusta za pospešeno prodajo. Kadar sredstva nimajo likvidnega trga, cenilec vrednost ob odtujitvi določi ob upoštevanju opazovanih cen na trgih, na katerih se trguje s podobnimi sredstvi, ali modelnih izračunov, pri čemer uporabi opazovane tržne parametre in ustrezno upošteva popuste za nelikvidnost.

6. Cenilec upošteva dejavnike, ki bi lahko vplivali na vrednosti ob odtujitvi in obdobja odtujitve, vključno z naslednjimi:

(a) vrednosti ob odtujitvi in obdobja odtujitve, ki so bili ugotovljeni pri podobnih transakcijah in ki so ustrezno prilagojeni, da bi upoštevali razlike v poslovnem modelu in finančni strukturi strank v teh transakcijah;

(b) prednosti ali slabosti določene transakcije, ki so značilne za udeležene stranke ali podsklop udeležencev na trgu;

(c) posebne značilnosti sredstva ali poslovanja, ki so lahko pomembne samo za morebitnega kupca ali podsklop udeležencev na trgu;

(d) verjetni učinek pričakovane prodaje na vrednost franšize subjekta.

7. Pri ocenjevanju vrednosti poslovnih področij zaradi uporabe instrumenta prodaje poslovanja ali premostitvene institucije lahko cenilec upošteva razumna pričakovanja v zvezi z vrednostjo franšize. Taka pričakovanja v zvezi z vrednostjo franšize vključujejo pričakovanja, ki izhajajo iz obnove sredstev, refinanciranja odprtega portfelja ali nadaljevanja poslovanja v okviru ukrepov za reševanje.

8. Če cenilec oceni, da ni mogoče razumno pričakovati nobene realne možnosti za odtujitev sredstva ali poslovanja, mu ni treba določiti vrednosti ob odtujitvi, temveč povezane denarne tokove oceni na podlagi ustreznih možnosti za nadaljevanje ali iztek. Ta določba se ne uporablja za instrument izločitve sredstev ali instrument prodaje poslovanja.

9. Za dele skupine sredstev ali poslovanja, ki bodo verjetno likvidirani v skladu z običajnimi insolvenčni postopki, lahko cenilec upošteva vrednosti ob odtujitvi in obdobja odtujitve, ugotovljene pri dražbah sredstev podobne narave in stanja. Pri določitvi pričakovanih denarnih tokov se upošteva nelikvidnost, odsotnost zanesljivih vhodnih podatkov za določitev vrednosti ob odtujitvi in posledična potreba po opiranju na metodologije vrednotenja, ki temeljijo na neugotovljivih vhodnih podatkih.

Člen 13

Metodologija za izračun in vključitev blažilnika za dodatne izgube

1. Za odpravo negotovosti začasnih vrednotenj, opravljenih v skladu s točkami (b) do (g) člena 36(4) Direktive 2014/59/EU, cenilec v vrednotenje vključi blažilnik, ki odraža dejstva in okoliščine, ki podpirajo obstoj dodatnih izgub v negotovem znesku ali z negotovim časovnim okvirom. Za preprečevanje dvojnega upoštevanja negotovosti cenilec ustrezno pojasni in utemelji predpostavke, na katerih temelji izračun blažilnika.

2. Za določitev obsega blažilnika cenilec opredeli dejavnike, ki utegnejo vplivati na pričakovane denarne tokove zaradi ukrepov za reševanje, ki bodo verjetno sprejeti.

3. Cenilec lahko za namene odstavka 2 izgube, ocenjene za del sredstev subjekta, ekstrapolira na preostanek bilance stanja subjekta. Če so na voljo, se lahko ekstrapolirajo tudi povprečne izgube, ocenjene za sredstva konkurentov, ki jih je treba prilagoditi glede na razlike v poslovnem modelu in finančni strukturi.

Člen 14

Začetek veljavnosti

Ta uredba začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.

Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah. V Bruslju, 14. novembra 2017 Za Komisijo Predsednik Jean-Claude JUNCKER

(1) UL L 173, 12.6.2014, str. 190.

(2) Uredba (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o ustanovitvi Evropskega nadzornega organa (Evropski bančni organ) in o spremembi Sklepa št. 716/2009/ES ter razveljavitvi Sklepa Komisije 2009/78/ES (UL L 331, 15.12.2010, str. 12).

(3) Delegirana uredba Komisije (EU) 2016/1075 z dne 23. marca 2016 o dopolnitvi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta glede regulativnih tehničnih standardov, ki določajo vsebino načrtov sanacije, načrtov reševanja in načrtov reševanja skupine, minimalna merila, ki naj bi jih pristojni organ ocenil v zvezi z načrti sanacije in načrti sanacije skupine, pogoje za finančno podporo v skupini, zahteve o neodvisnih ocenjevalcih vrednosti, pogodbeno priznavanje pooblastil za odpis in konverzijo, postopke in vsebino zahtev v zvezi z obveščanjem in obvestilom o mirovanju ter operativno delovanje kolegijev za reševanje (UL L 184, 8.7.2016, str. 1).

(4) Delegirana uredba Komisije (EU) 2016/1401 z dne 23. maja 2016 o dopolnitvi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij v zvezi z regulativnimi tehničnimi standardi za metodologije in načela o vrednotenju obveznosti, ki izhajajo iz izvedenih finančnih instrumentov (UL L 228, 23.8.2016, str. 7).