(8)

Ocena ranljivosti, ki jo je opravil ESRB, v zvezi z Norveško izpostavlja naslednje: (a) Zadolženost gospodinjstev je v primerjavi z drugimi državami in prejšnjimi leti zelo visoka in zadnjih deset let stalno narašča. Poleg tega velik delež posojil predstavljajo posojila s spremenljivo obrestno mero, zaradi česar so gospodinjstva ranljiva tudi za zvišanje obrestnih mer. Vendar pa stresni testi v zvezi z zvišanjem obrestnih mer kažejo, da bi bili prosilci za hipotekarna posojila na splošno zmožni poravnavati običajne življenjske stroške, če bi prišlo do pretresa na področju obrestnih mer. Zato bi bilo lahko tveganje možnega neplačila zaradi zvišanja obrestnih mer omejeno. (b) Hipotekarna posojila so se v srednjeročnem obdobju povečala in pomenijo glavni prispevek k porastu kreditiranja gospodinjstev. Poleg tega so hipotekarna posojila sistemsko pomembna za bančni sektor, saj prestavljajo velik delež med vsemi posojili, ki jih odobrijo kreditne institucije. Bančni sektor je lahko izpostavljen tudi tveganjem, ki izhajajo iz mednarodnega okolja, in sicer zaradi velikega deleža tujih vlagateljev, ki sodelujejo na trgu kritih obveznic, in povezanosti norveškega finančnega sistema z drugimi nordijskimi državami. (c) Po dolgem obdobju visoke in stalne rasti cen stanovanj obstajajo znaki precenjenosti stanovanjskih nepremičnin. Cene stanovanj so se v zadnjih četrtletjih ustalile, obseg poslov pa se ni zmanjšal. Stopnja lastništva stanovanj, obremenjenih s hipoteko, je visoka, kar bi lahko prispevalo k ranljivosti gospodinjstev za neugodne gospodarske in finančne razmere ali neugodna gibanja na trgu stanovanjskih nepremičnin. (d) Gospodarski ali finančni pretres bi lahko glede na zgoraj navedene ranljivosti privedel do uresničitve neposrednih in posrednih tveganj za finančno stabilnost. Možna neposredna tveganja za bančni sistem na Norveškem se nanašajo na možne kreditne izgube iz novih hipotekarnih posojil, saj so bila ta posojila odobrena v okolju verjetne precenjenosti stanovanjskih nepremičnin. Poleg tega bi gospodinjstva v primeru znatnega padca cen stanovanjskih nepremičnin lahko občutila negativen učinek na premoženje ali bi njihov lastniški kapital celo postal negativen. Nadalje, če se na primer poveča brezposelnost in/ali zmanjša rast dohodkov gospodinjstev, bi bilo lahko za nekatera gospodinjstva odplačevanje dolgov težje. S tem povezani negativni učinki na dohodek in premoženje gospodinjstev bi lahko okrepili prvotni pretres, če bi morala gospodinjstva zmanjšati potrošnjo, da bi lahko odplačevala stanovanjska posojila. To bi lahko privedlo do sekundarnih učinkov ter povečanja tveganj za kreditne institucije in finančni sistem. (e) ESRB ugotavlja, da je Norveška uvedla celovit sveženj ukrepov, usmerjenih na posojilojemalce, in kapitalskih ukrepov, ki so namenjeni zagotavljanju odpornosti kreditnih institucij in posojilojemalcev. Spodnja meja izgube ob neplačilu (LGD) in zahteve za modele za izračun verjetnosti neplačila (PD) (12) so poleg proticikličnega kapitalskega blažilnika pomembni kapitalski ukrepi, za katere se pričakuje, da bodo zagotovili zmožnost kreditnih institucij, da pokrijejo izgube, ki bi nastale po gospodarskem ali finančnem pretresu. Poleg tega so norveški organi aktivirali vrsto ukrepov, usmerjenih na posojilojemalce: kombinacijo omejitev razmerja med posojilom in vrednostjo nepremičnine (LTV) in razmerja med dolgom in dohodkom (DTI) ter testov zmožnosti odplačevanja posojil. Učinki ukrepov, usmerjenih na posojilojemalce, so dokumentirani in delež hipotekarnih posojil z visokimi vrednostmi razmerij, za katera veljajo omejitve, se je zmanjšal. Ne glede na obsežna prizadevanja na področju makrobonitetne politike so sistemska tveganja, povezana s trgom stanovanjskih nepremičnin, na Norveškem še vedno povišana. (f) Ocenjuje se, da so sedanji ukrepi makrobonitetne politike ustrezni za zmanjšanje ugotovljenih sistemskih tveganj, povezanih z ranljivostmi v sektorju stanovanjskih nepremičnin na Norveškem. Vendar še vedno obstaja precejšnje sistemsko tveganje, povezano z norveškim trgom stanovanjskih nepremičnin, zato se ocenjuje, da makrobonitetna politika le delno zadostuje. Na področju makrobonitetne politike je glavna skrb zmanjšanje ugotovljenih ranljivosti, kar je privedlo do izčrpnega svežnja ukrepov politike. Ne glede na to pa bi lahko makrobonitetne politike dopolnjevali širši ukrepi politike, katerih cilj bi bil ublažiti ali odpraviti dejavnike, ki omogočajo ali spodbujajo rast zadolženosti gospodinjstev. Te politike bi morale podpirati sedanje makrobonitetne ukrepe, da bi učinkoviteje in uspešneje obravnavali preostale ranljivosti, ugotovljene na trgu stanovanjskih nepremičnin na Norveškem, ne da bi s tem povzročili čezmerne stroške za norveško realno gospodarstvo in finančni sistem. Dodatne politike bi lahko vključevale odpravo spodbud za višjo zadolženost gospodinjstev, in sicer s povečanjem učinkovitosti na trgu najemnih stanovanj in pri razvoju nepremičnin, v katerih bivajo lastniki, ter zagotovitvijo ustrezne ponudbe stanovanj. Če ne bodo sprejeti nobeni drugi ukrepi politike in če se ranljivosti ne bodo zmanjšale ali se bodo zaradi gospodarskih in finančnih gibanj povečale, bi lahko poostrili obstoječe makrobonitetne ukrepe ali aktivirali nove.