PRILOGA

1. UVOD

To priporočilo vsebuje samo stališča Komisije; z njim se ne spreminjajo pravni učinki direktiv in uredb ter ne posega v zavezujočo razlago členov 7, 7a in 7b spremenjene Direktive 2012/27/EU o energetski učinkovitosti ter Priloge V k navedeni direktivi, kot jo je podalo Sodišče. To priporočilo temelji na povratnih informacijah, ki so jih države članice zagotovile Komisiji od prenosa Direktive 2012/27/EU o energetski učinkovitosti, in ugotovitvah Komisije na podlagi uradnih obvestil držav članic ter ocene nacionalnih akcijskih načrtov za energetsko učinkovitost in letnih poročil (1).

Povzetek: večje spremembe Direktive 2012/27/EU

1. Struktura obveznosti prihranka energije in z njo povezanih določb — Členi 7 (splošna pravila o zahtevi glede prihrankov), 7a (pravila o sistemih obveznosti energetske učinkovitosti) in 7b (pravila o alternativnih ukrepih politike), — Priloga V (skupne metode in načela za izračun) ter — obveznosti načrtovanja in poročanja iz uredbe o upravljanju energetske unije.

2. Obseg obveznosti prihranka energije (2021–2030) — Novo obdobje 2021–2030 za izpolnitev obveznosti prihranka energije in podaljšanje obveznosti na obdobje po letu 2030 brez končnega datuma, pri čemer obveznost pregleda velja do leta 2027 in nato vsakih 10 let, — obveznost, da se v obdobju 2021–2030 doseže skupni prihranek končne porabe energije, ki ustreza novemu letnemu prihranku v višini vsaj 0,8 % porabe končne energije (razen za Ciper in Malto, ki morata doseči nove prihranke v višini 0,24 % porabe končne energije), kar je višja raven kot v tekočem obdobju, — možnosti, da države članice prihranke izračunajo različno, dokler dosežejo zahtevane skupne prihranke končne porabe energije, in — zahteva, da države članice pri oblikovanju ukrepov politike upoštevajo potrebo po zmanjšanju energetske revščine v skladu z merili, ki jih morajo določiti same.

3. Izračun učinka ukrepov politike — Države članice ne morejo uveljavljati prihranka energije, ki izhaja iz izvajanja prava EU, razen kadar je povezan s prenovo stavb. Z odstopanjem od tega in pod določenimi pogoji lahko prihranke, ki izhajajo iz izvajanja nacionalnih minimalnih zahtev za nove stavbe, prištejejo samo prihrankom, ki se zahtevajo za prvo obdobje obveznosti (2014–2020).

4. Pojasnila — Sistemi obveznosti energetske učinkovitosti in alternativni ukrepi politike so enakovredna sredstva za prenos direktive o energetski učinkovitosti, — prihranke energije, ki izhajajo iz posamezne vrste ukrepov politike, je treba izračunati v skladu s skupnimi načeli in metodami iz Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti, — pojasnitev zahteve glede merjenja in preverjanja ter pomen uporabe reprezentativnega vzorca ukrepov za povečanje energetske učinkovitosti, — države članice lahko v skladu s členom 20(6) direktive o energetski učinkovitosti ustanovijo nacionalni sklad za energetsko učinkovitost kot alternativni ukrep politike ali v okviru sistema obveznosti energetske učinkovitosti, pri čemer se od zavezanih strani zahteva, naj v sklad prispevajo vse svoje prihranke ali njihov del, — pojasnitev zahteve glede dodatnosti (prihranki energije bi morali biti dodani tistim, do katerih bi v vsakem primeru prišlo brez dejavnosti zavezane ali udeležene strani), vključno z nekaterimi dejavniki – neupravičenim okoriščanjem, učinki na trgu in vplivom obstoječih politik, — pri izračunu prihranka energije je treba upoštevati, koliko časa bodo ukrepi učinkovali in kako hitro se bodo prihranki zmanjševali skozi čas, in — prihranki energije, doseženi z namestitvijo tehnologij za malo proizvodnjo energije iz obnovljivih virov na ali v stavbah, so lahko upravičeni, če so v skladu s Prilogo V.

2. IZRAČUN PRIHRANKOV ENERGIJE, ZAHTEVANIH V OBDOBJU OBVEZNOSTI 2021–2030

„Člen 7 Obveznost prihranka energije 1. Države članice morajo doseči skupni prihranek končne porabe energije, ki ustreza vsaj: (a) […] (b) novim letnim prihrankom v obdobju od 1. januarja 2021 do 31. decembra 2030 v višini 0,8 % letne porabe končne energije, glede na povprečje v zadnjih treh letih pred 1. januarjem 2019. Z odstopanjem od te zahteve morata Ciper in Malta doseči nove letne prihranke v obdobju od 1. januarja 2021 do 31. decembra 2030 v višini 0,24 % letne porabe končne energije, glede na povprečje v zadnjih treh letih pred 1. januarjem 2019.“

V skladu s točko (b) zgoraj morajo države članice doseči:

— skupni prihranek končne porabe energije (tj. skupno količino prihrankov energije) v obdobju 2021–2030 in

— nove prihranke vsako leto v navedenem obdobju (količina teh prihrankov ni določena).

Medtem ko je stopnja novih letnih prihrankov energije v prvem obdobju obveznosti (2014–2020) za vse države članice enaka (tj. 1,5 %), to ne velja za drugo obdobje (2021–2030), saj morata Ciper in Malta doseči skupni prihranek končne porabe energije, ki je enak novemu prihranku v višini 0,24 % porabe končne energije (1).

Vsaka država članica mora do 31. decembra 2030 doseči izračunano količino skupnega prihranka končne porabe energije (tj. skupni prihranek energije za obdobje 2021–2030). V nasprotju s prvim obdobjem obveznosti navedene količine ni mogoče zmanjšati na podlagi nobene prožnosti, ki jo uporabi država članica (2).

Državam članicam novih prihrankov v višini 0,8 % (0,24 % za Malto in Ciper) letne porabe končne energije (3) ni treba doseči vsako leto drugega obdobja obveznosti. Trenutna prožnost, v skladu s katero lahko količino novih prihrankov razporedijo po celotnem obdobju, velja tudi za drugo in naslednja obdobja (4).

2.1 Izračun skupnega prihranka končne porabe energije, zahtevanega v drugem obdobju obveznosti

Za izračun količine skupnega prihranka končne porabe energije, zahtevane v drugem obdobju obveznosti, mora vsaka država članica najprej izračunati povprečno porabo končne energije v treh letih pred letom 2019 (tj. 2016–2018) (5).

V naslednjem koraku se navedeno povprečje pomnoži z 0,8 % (v primeru Cipra in Malte 0,24 %), da se določi enakovredna količina „novih“ letnih prihrankov.

Primer

Poraba energije v državi članici je leta 2016 znašala 102 milijona ton ekvivalenta nafte (Mtoe), leta 2017 98 Mtoe, leta 2018 pa 100 Mtoe, kar pomeni, da triletno povprečje znaša 100 Mtoe.

Za izračun skupne količine prihranka končne porabe energije (2021–2030) zato najmanjša količina novih prihrankov vsako leto znaša 0,8 Mtoe (100 Mtoe × 0,8 %).

Države članice lahko nato izračunajo skupno količino prihrankov končne porabe energije, ki se zahteva za celotno obdobje obveznosti.

Primer

Država članica izračuna, da je njena povprečna poraba končne energije v obdobju 2016–2018 znašala 100 Mtoe. Skupni prihranek končne porabe energije v zvezi z letom 2021 bi zato znašal (100 × 0,8 % × 1) = 0,8 Mtoe.

Ker mora država članica v obdobju 2021–2030 vsako leto doseči skupni prihranek končne porabe energije, ki je vsaj enak novim prihrankom, mora nove prihranke izračunati za vsako naslednje leto do leta 2030.

Skupna količina, izračunana za leto 2022, bi znašala (100 × 0,8 % × 2) = skupni prihranek končne porabe energije v višini 1,6 Mtoe (vključno z 0,8 Mtoe novih prihrankov v letu 2022 (spodaj označeno s sivo)).

Količine za vsako naslednje leto do leta 2030 se lahko izračunajo na enak način. Skupna količina skupnega prihranka končne porabe energije, zahtevana v desetletnem obdobju, znaša 44,0 Mtoe (100 × 0,8 % × 55).

Leto 2021 2022 2023 2024 2025 2026 2027 2028 2029 2030 Prihranek končne porabe energije (v Mtoe) 0,8 Celotni skupni prihranek končne porabe energije (do leta 2030) 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 Skupaj (v Mtoe) 0,8 1,6 2,4 3,2 4,0 4,8 5,6 6,4 7,2 8,0 44,0 (6)

2.2 Nabor statističnih podatkov

2.2.1 Uporaba Eurostatovega nabora podatkov

Države članice bi morale za oblikovanje naborov statističnih podatkov, ki jih je treba uporabiti za obdobje obveznosti 2021–2030, uporabiti Eurostatov nabor podatkov, ki se šteje za privzeti vir za izračun zahtevanih količin prihrankov (glej Prilogo III(1)(c) k uredbi o upravljanju energetske unije).

Eurostat je leta 2019 na podlagi mednarodnih priporočil za statistiko energetike, ki jih je objavila Statistična komisija Združenih narodov (7), revidiral energijsko bilanco. Za prispevke držav članic k energetski učinkovitosti in njihove obveznosti prihranka energije je določil posebno kategorijo „poraba končne energije (Evropa 2020–2030)“ (8) (oznaka FEC2020–2030). Ta kategorija vsebuje elemente, ki se zahtevajo v točki (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti, države članice pa bi jo morale uporabljati za namene obveznosti prihranka energije (9).

Ta nova kategorija vključuje naslednje aritmetične opredelitve, ki temeljijo na zadnjih spremembah Uredbe (ES) št. 1099/2008 Evropskega parlamenta in Sveta (10):

poraba končne energije (Evropa 2020–2030) [vsi energenti skupaj] =

poraba končne energije [vsi energenti skupaj]

– poraba končne energije [toplota okolja (toplotne črpalke)]

+ mednarodni letalski promet [vsi energenti skupaj]

+ transformacijski vložek v plavžih [vsi energenti skupaj]

– transformacijski izložek iz plavžev [vsi energenti skupaj]

+ plavži v energetskem sektorju [trdna fosilna goriva]

+ plavži v energetskem sektorju [industrijski plini]

+ plavži v energetskem sektorju [šota in proizvodi iz šote]

+ plavži v energetskem sektorju [naftni skrilavec in katranski pesek]

+ plavži v energetskem sektorju [nafta in naftni derivati]

+ plavži v energetskem sektorju [zemeljski plin]

2.2.2 Uporaba alternativnih statističnih virov in strokovnih ocen

Države članice lahko uporabijo alternativne statistične vire, vendar morajo v uradnem obvestilu Komisiji pojasniti in utemeljiti njihovo uporabo in morebitne razlike v posledični količini (glej Prilogo III(1)(c) k uredbi o upravljanju energetske unije).

Če takrat, ko morajo države članice poročati, podatki za nekatera leta niso na voljo, lahko uporabijo strokovne ocene (kar prav tako utemeljijo v uradnem obvestilu). Če se po tem, ko so dani na voljo uradni podatki, ugotovijo pomembne razlike med ocenjenimi in dejanskimi podatki, je treba zahtevano količino prihrankov prilagoditi slednjim.

Priporoča se, da države članice ocene čim prej prilagodijo uradnim podatkom, in sicer v okviru mehanizma upravljanja, pri naslednji predložitvi informacij ali pri obveznem poročanju v skladu z uredbo o upravljanju energetske unije (npr. v posodobljeni različici nacionalnega energetskega in podnebnega načrta do 30. junija 2023 v skladu s členom 14(1) Uredbe).

2.2.3 Energija, ki se porabi za prevoz

Brez poseganja v člen 7(2)(b) direktive o energetski učinkovitosti (11) države članice končne energije, ki se porabi za prevoz, ne morejo več izključiti iz osnove za izračun za drugo in naslednja obdobja obveznosti.

2.2.4 Energija, proizvedena za lastno končno porabo

Medtem ko skupni prihranek končne porabe energije v prvem obdobju obveznosti temelji na „prodaji energije končnim odjemalcem“, je z direktivo o energetski učinkovitosti osnova za drugo in naslednja obdobja namerno spremenjena v „porabo končne energije“.

Zato morajo države članice v osnovo za izračun za navedena obdobja vključiti energijo, proizvedeno za lastno končno porabo (npr. električno energijo, proizvedeno s fotonapetostnimi sistemi, toploto, proizvedeno s sončnimi kolektorji ali sosežiganjem odpadkov v industriji).

Eurostatova kategorija „poraba končne energije“ (oznaka B 101700 (12)), kot se je uporabljala, ko je bila dogovorjena in sprejeta direktiva o energetski učinkovitosti, je vključevala nekatere obnovljive vire energije, pomembne za majhno uporabo, na stavbah ali v njih (sončna energija, vključno s fotonapetostno in sončno toplotno energijo, vetrna energija, trdna biomasa, bioplin in tekoča biogoriva (13)). Toplota okolja, ki se uporablja na primer pri toplotnih črpalkah, ni bila vključena v kategorijo „poraba končne energije“. Za zagotovitev, da se obveznost prihranka energije iz člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti, kot sta se o njej dogovorila sozakonodajalca, ne spremeni zaradi revizije energijskih bilanc, je Eurostat za namene energetske učinkovitosti določil in objavlja posebno kategorijo „poraba končne energije (Evropa 2020–2030)“ (oznaka FEC2020–2030), ki do leta 2030 iz te kategorije še naprej izključuje toploto okolja (14).

Čeprav se mora v skladu s točko 1(c) Priloge III k uredbi o upravljanju energetske unije nabor podatkov Eurostata uporabljati kot privzeti vir, morajo države članice upoštevati vse razpoložljive podatke na nacionalni ravni. Kadar se ti razlikujejo od podatkov Eurostata, morajo države članice navesti svoje nacionalne vire, če so ti natančnejši. Te podatke morajo vključiti v svojo osnovo za izračun, v svojem nacionalnem energetskem in podnebnem načrtu pa uradno sporočiti in pojasniti, katere vire podatkov so uporabile, vključno z morebitnimi dodatnimi uradnimi ali ocenljivimi količinami porabe končne energije, ki v naboru podatkov Eurostata niso zajete.

2.3 Razporeditev prihrankov energije v obdobju 2021–2030

Z zadnjim pododstavkom člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti se od držav članic zahteva, naj „določijo, kako bo izračunana količina novih prihrankov razporejena v [vsakem obdobju obveznosti], če se do konca posameznega obdobja obveznosti dosežejo zahtevani celotni skupni prihranki končne porabe energije“.

Primeri

Ena država članica se lahko odloči za linearno povečanje prihrankov v določenem časovnem obdobju; druga se lahko odloči za poznejši začetek, a zahteva večje prihranke proti sredini/koncu drugega obdobja obveznosti.

Tretja država članica se lahko odloči zahtevano količino skupnih prihrankov končne porabe energije (npr. 44,0 Mtoe) razporediti, kot je prikazano spodaj, dokler se skupna količina zahtevanih prihrankov doseže med letoma 2021 in 2030 (ob predpostavki, da imajo vsi ukrepi trajne učinke, ki prihranke zagotavljajo vsako leto vsaj do leta 2030):

Leto 2021 2022 2023 2024 2025 2026 2027 2028 2029 2030 Prihranek končne porabe energije (v Mtoe) 0,8 Celotni skupni prihranek končne porabe energije (do leta 2030) 1,1 1,1 0,5 0,6 0,6 0,7 0,7 0,7 0,7 0,6 0,6 0,6 0,6 0,6 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 0,8 1,0 1,0 1,0 1,0 1,0 1,0 1,0 1,2 1,2 1,2 1,2 1,2 1,2 1,2 1,2 0,9 0,9 0,9 0,9 0,9 0,9 0,9 0,9 0,9 0,4 0,4 0,4 0,4 0,4 0,4 0,4 0,4 0,4 0,4 Skupaj (v Mtoe) 0,4 1,3 2,5 3,5 4,3 4,9 5,6 6,1 7,3 8,1 44

Če država članica uvede ali ohranja sistem obveznosti energetske učinkovitosti, ji ni treba poročati, kako bo prizadevanja razporedila skozi obdobje obveznosti. Vendar je priporočljivo, da države članice uvedejo tak sistem in poročajo, kako bodo to storile. V skladu z delom 3.1(b) Priloge III k uredbi o upravljanju energetske unije morajo države članice uradno sporočiti pričakovane skupne in letne prihranke ter trajanje izvajanja sistemov.

Države članice, ki uvedejo ali ohranijo alternativne ukrepe politike iz člena 7b direktive o energetski učinkovitosti in/ali nacionalni sklad za energetsko učinkovitost iz člena 20(6) navedene direktive, lahko v drugem obdobju obveznosti po lastni presoji razporedijo zahtevani skupni prihranek končne porabe energije. Lahko uvedejo vmesna obdobja, ki so lahko različno dolga, ni pa jim tega treba storiti. Vendar pa morajo v skladu z delom 3.2(c) Priloge III k uredbi o upravljanju energetske unije uradno sporočiti „pričakovan[e] skupn[e] in letn[e] prihrank[e] po posameznem ukrepu in/ali prihrank[e] energije v vseh vmesnih obdobjih“.

3. DRUGI NAČINI IZRAČUNA ZAHTEVANIH PRIHRANKOV

3.1 Delež in obseg

Možnosti iz člena 7(2) direktive o energetski učinkovitosti ne vplivajo na obveznost prihranka energije iz točke (b) prvega pododstavka člena 7(1) navedene direktive. V skladu s členom 7(2) in (4) direktive o energetski učinkovitosti lahko države članice uporabljajo različne metode izračuna (npr. da bi obravnavale nekatere nacionalne okoliščine), vendar se zaradi tega ne sme zmanjšati zahtevana količina prihrankov energije, tj. države članice morajo zagotoviti, da z izračunom na podlagi ene ali več metod iz člena 7(2) navedene direktive dobijo enak skupni minimalni prihranek energije, kot se zahteva s točko (b) prvega pododstavka člena 7(1) navedene direktive.

Kar zadeva obdobje obveznosti 2021–2030, morajo zato države članice ne glede na to, ali uporabljajo možnosti iz člena 7(2) in (4) direktive o energetski učinkovitosti ali ne, zagotoviti, da se zahtevana količina skupnih prihrankov končne porabe energije, enaka novim letnim prihrankom v višini vsaj 0,8 % (15), doseže do 31. decembra 2030. Za zagotovitev, da se zaradi prožnosti, uporabljene v skladu s členom 7(2) in (4) direktive o energetski učinkovitosti, ne zmanjša izračunana najmanjša neto količina novih prihrankov energije, ki jo je treba v obdobju obveznosti doseči pri porabi končne energije, morajo biti lastne letne stopnje prihranka držav članic torej višje od zahtevane, da se dosežejo skupni prihranki energije iz točke (b) prvega pododstavka člena 7(1) navedene direktive (16). Državam članicam ni treba uporabiti možnosti iz člena 7(2) direktive o energetski učinkovitosti.

3.2 Možnosti na podlagi člena 7(2) direktive o energetski učinkovitosti

V skladu s členom 7(2) direktive o energetski učinkovitosti lahko države članice zahtevano količino prihrankov energije izračunajo tako, da:

— uporabijo letno stopnjo prihranka pri prodaji energije končnim odjemalcem ali pri porabi končne energije glede na povprečje v obdobju 2016–2018 in/ali

— iz osnove za izračun deloma ali v celoti izključijo energijo, ki se porabi za prevoz, in/ali

— uporabijo katero koli od možnosti iz člena 7(4) direktive o energetski učinkovitosti.

3.3 Lastna letna stopnja prihranka in osnova za izračun

Če države članice uporabijo eno ali več možnosti, morajo v skladu s členom 7(3) direktive o energetski učinkovitosti določiti:

— svojo letno stopnjo prihranka, ki se uporabi pri izračunu njihovih skupnih prihrankov končne porabe energije za zagotovitev, da zahtevani prihranki energije niso manjši od prihrankov, ki se zahtevajo na podlagi točke (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti, in

— svojo osnovo za izračun, iz katere lahko deloma ali v celoti izključijo energijo, ki se porabi za prevoz (17).

To stopnjo in osnovo morajo določiti poleg (18) izračunov letne stopnje novih prihrankov in skupnih prihrankov končne porabe energije v skladu s točko (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti.

Drugi pododstavek člena 7(5) direktive o energetski učinkovitosti določa, da morajo države članice ne glede na to, ali iz svoje osnove za izračun deloma ali v celoti izključijo energijo, ki se porabi za prevoz, ali izkoristijo možnosti iz člena 7(4) navedene direktive, zagotoviti, da izračunana neto količina novih prihrankov, ki jo morajo doseči pri porabi končne energije v obdobju obveznosti 2021–2030, ni manjša od količine, ki izhaja iz uporabe letne stopnje prihranka iz točke (b) prvega pododstavka člena 7(1), tj. 0,8 % (za Ciper in Malto 0,24 %).

3.4 Možnosti na podlagi člena 7(4) direktive o energetski učinkovitosti

Države članice lahko za obdobje obveznosti 2021–2030 uporabijo eno ali več naslednjih možnosti (člen 7(4) direktive o energetski učinkovitosti):

(b) popolno ali delno izključitev industrijskih dejavnosti, ki so zajete v sistemu EU za trgovanje z emisijami (EU ETS);

(c) upoštevanje nekaterih prihrankov energije, doseženih v sektorjih pretvorbe in prenosa energije;

(d) zgodnje ukrepe, izvedene po koncu leta 2008, ki zagotavljajo prihranke še po letu 2020;

(e) posamezne ukrepe, izvedene med začetkom leta 2018 in koncem leta 2020, ki zagotavljajo prihranke še po letu 2020;

(f) izključitev 30 % energije, ki je bila za lastno uporabo proizvedena na ali v stavbah zaradi ukrepov politik, ki spodbujajo namestitev novih tehnologij za energijo iz obnovljivih virov, ter

(g) upoštevanje nekaterih prihrankov energije, ki presegajo prihranek energije, ki se zahteva za obdobje obveznosti 2014–2020.

V skladu s točko (b) člena 7(5) direktive o energetski učinkovitosti se lahko te možnosti uporabijo samo pri „količin[i] prihrankov energije, izračunanih v skladu z odstavkoma 2 in 3“ člena 7, ki „skupaj ne predstavljajo več kot 35 %“ navedene količine.

Ključno je, da teh možnosti ni mogoče uporabiti za zmanjšanje skupne količine skupnih prihrankov končne porabe energije, ki se zahtevajo v točki (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti. Povedano drugače, ne glede na to, ali države članice iz svoje osnove za izračun deloma ali v celoti izključijo energijo, ki se porabi za prevoz, ali izkoristijo katero od navedenih možnosti, morajo zagotoviti, da izračunana neto količina novih prihrankov, ki jo morajo doseči pri porabi končne energije v obdobju obveznosti 2021–2030, ni manjša od količine, ki izhaja iz uporabe letne stopnje prihranka iz točke (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti (19). V ta namen morajo v skladu s členom 7(5) direktive o energetski učinkovitosti izračunati učinek odločitve glede uporabe ene ali več možnosti v obdobju obveznosti (20).

Možnosti iz točk (b) in (f) člena 7(4) direktive o energetski učinkovitosti se lahko uporabita samo za izračun lastne osnove v skladu s členom 7(2) in (3) navedene direktive. Količine se lahko odštejejo od rezultata navedenega izračuna (ob upoštevanju določenih omejitev).

Možnosti iz točk (c), (d), (e) in (g) se nanašajo na prihranke energije in se lahko štejejo le pri izračunani količini prihrankov, zahtevani v skladu s členom 7(2) in (3) direktive o energetski učinkovitosti. Zato jih ni mogoče uporabiti za znižanje ravni obveznosti prihranka energije na podlagi točke (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti, lahko pa se uporabijo kot pomoč pri njeni izpolnitvi.

3.4.1 Podroben opis možnosti

3.4.1.1 Popolna ali delna izključitev industrijskih dejavnosti iz EU ETS (člen 7(4)(b))

Če država članica uporabi samo možnost celotne ali delne izključitve prodane energije, ki se porabi za industrijske dejavnosti iz EU ETS (člen 7(4)(b) direktive o energetski učinkovitosti), mora določiti količine dobavljene energije ali energije, prodane na drobno, ki se porabijo za navedene industrijske dejavnosti. Izračun temelji na energiji, porabljeni za dejavnosti iz Priloge I k direktivi o EU ETS (21).

Nato se od navedene količine odštejeta energija, ki se porabi za „energetske dejavnosti“ iz navedene priloge (kurilne naprave z nazivno vhodno toplotno močjo nad 20 MW (razen sežigalnic nevarnih ali komunalnih odpadkov), rafinerije mineralnih olj in koksarne), in energija, porabljena v letalstvu (22).

3.4.1.2 Prihranek energije, dosežen v sektorjih pretvorbe in prenosa energije (člen 7(4)(c))

V skladu s členom 7(4)(c) direktive o energetski učinkovitosti lahko države članice pri količini prihrankov energije, izračunani v skladu s členom 7(2) in (3) navedene direktive, upoštevajo prihranek energije, dosežen v sektorjih pretvorbe, distribucije in prenosa energije, vključno z infrastrukturo za učinkovito daljinsko ogrevanje in hlajenje, zaradi izvajanja zahtev iz člena 14(4) in (5)(b) ter odstavkov (1) do (6) in (9) člena 15 navedene direktive (23).

3.4.1.3 Prihranek energije, ki izhaja iz posameznih ukrepov, ki se na novo izvajajo od 31. decembra 2008 (člen 7(4)(d))

Če država članica pri količini zahtevanih prihrankov energije, izračunani v skladu s členom 7(2) in (3) direktive o energetski učinkovitosti, upošteva prihranek energije, ki izhaja iz posameznih ukrepov, ki se na novo izvajajo od 31. decembra 2008, morajo imeti navedeni ukrepi učinek tudi po letu 2020, da se upoštevajo v obdobju obveznosti 2021–2030, tj. po 31. decembru 2020 morajo zagotavljati nove prihranke energije. V členu 2(19) direktive o energetski učinkovitosti je „posamezni ukrep“ opredeljen kot ukrep, ki zagotovi preverljivo ter merljivo ali ocenljivo izboljšanje energetske učinkovitosti ter je sprejet kot rezultat ukrepa politike. Poleg tega morajo biti prihranki energije izmerjeni in preverjeni.

3.4.1.4 Posamezni ukrepi, izvedeni med začetkom leta 2018 in koncem leta 2020 (člen 7(4)(e))

V skladu s členom 7(4)(e) direktive o energetski učinkovitosti lahko država članica pri količini prihrankov energije, izračunani v skladu s členom 7(2) in (3) navedene direktive, upošteva prihranek energije, ki izhaja iz ukrepov politike, če dokaže, da so navedeni ukrepi privedli do posameznih ukrepov, ki so se izvedli med 1. januarjem 2018 in 31. decembrom 2020 ter zagotavljajo prihranke tudi po tem obdobju.

Medtem ko se člen 7(4)(d) direktive o energetski učinkovitosti nanaša na izvajanje posameznih ukrepov med 31. decembrom 2008 in 31. decembrom 2013, se člen 7(4)(e) navedene direktive uporablja le za posamezne ukrepe, izvedene med 1. januarjem 2018 in 31. decembrom 2020. Ta razlika je pomembna, če države članice upoštevajo do 21-letno trajanje učinkov ukrepa, izvedenega leta 2008, oziroma do 12-letno trajanje učinkov ukrepa, izvedenega leta 2018. V praksi to pomeni, da je prvi primer pomemben na primer za ukrepe z dolgotrajnim učinkom, kot je izolacija ovoja stavbe.

3.4.1.5 Energija, proizvedena za lastno porabo na ali v stavbah zaradi namestitve novih tehnologij za energijo iz obnovljivih virov (člen 7(4)(f))

Ta možnost državam članicam omogoča, da iz izračuna zahtevanih prihrankov energije na podlagi člena 7(2) in (3) direktive o energetski učinkovitosti izključijo preverljivo količino energije, proizvedene za lastno porabo z novimi napravami za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov, nameščenimi na ali v stavbah.

Uporaba te možnosti je omejena v treh vidikih:

— iz osnove za izračun se lahko izključi največ 30 % energije, proizvedene za lastno porabo z novimi napravami za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov, nameščenimi na ali v stavbah,

— to ne sme pomeniti več kot 35-odstotnega zmanjšanja količine, izračunane v skladu s členom 7(2) in (3) direktive o energetski učinkovitosti, ter

— količina takšne energije se ne sme izključiti iz izračuna obveznosti prihranka na podlagi točke (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti.

Točka 2(e) Priloge V direktive o energetski učinkovitosti določa, kako se lahko prihranki energije, ki izhajajo iz ukrepov, s katerimi se spodbuja namestitev tehnologij za malo proizvodnjo energije iz obnovljivih virov na ali v stavbah, upoštevajo pri prihrankih, ki se zahtevajo na podlagi člena 7(1) navedene direktive (24). Količine v zvezi s tem niso omejene.

Ker se člen 7(4)(f) direktive o energetski učinkovitosti nanaša na „preverljiv[o] količin[o] energije, ki je bila proizvedena na ali v stavbah za lastno uporabo“ (25) (in ne na dejansko porabljeno količino), morajo države članice določiti in preveriti količine energije iz obnovljivih virov (v ktoe, MW ali drugih enakovrednih merskih enotah), ki bo v obdobju obveznosti 2021–2030 zaradi politik, s katerimi se spodbuja namestitev novih naprav, proizvedena na stavbah za lastno porabo. Ker se ta določba nanaša na „preverljivo količino“, se lahko pri tem izračunu upošteva ocenjena povprečna količina energije iz obnovljivih virov, ki bo v obdobju 2021–2030 proizvedena za lastno porabo samo z napravami, nameščenimi na ali v stavbah po 31. decembru 2020.

V skladu s členom 21(b)(3) uredbe o upravljanju energetske unije morajo države članice v svoja celovita nacionalna energetska in podnebna poročila o napredku vključiti informacije o izvajanju nacionalnih sistemov obveznosti energetske učinkovitosti in alternativnih ukrepov politike. Zato bi morale od 15. marca 2021 (in nato vsaki dve leti) predložiti informacije o dejanski količini energije, proizvedene za lastno porabo z novonameščenimi tehnologijami za proizvodnjo energije iz obnovljivih virov na ali v stavbah.

Okvirni in neizčrpni primer

V spodnji preglednici je za neizčrpni seznam tehnologij prikazano, koliko energije je mogoče izključiti iz izračuna zahtevanih prihrankov energije. Z namestitvijo kombinacije sončne toplotne naprave in plinskega kotla bi bilo na primer mogoče proizvesti 1 000 kWh energije iz obnovljivih virov, od tega pa bi jih bilo mogoče 30 % (300 kWh) izključiti iz izračuna (če to ne presega 35 % zahtevanih prihrankov).

Vrsta tehnologije Potreba po končni energiji (kWh) Delež energije iz obnovljivih virov, proizvedene na stavbah (%) Proizvodnja, zaradi katere se zmanjša ciljna količina prihrankov (kWh) 30 %, ki jih je mogoče izključiti iz zahteve glede prihranka (kWh) (1) Plinski kondenzacijski kotel 10 526 0 0 (2) Kondenzacijski kotel na drva 10 870 100 10 870 3 261 (3) Toplotna črpalka (z električno energijo iz omrežja) 2 857 0 0 (4) Kombinacija sončne toplotne naprave in plinskega kotla 10 474 ~10 1 000 300 Sončna toplotna naprava 1 000 100 1 000 300 Plinski kondenzacijski kotel 9 474 0 0 (5) Fotonapetostna naprava 3 500 100 3 500 1 050

3.4.1.6 Prihranek energije, ki presega prihranek, zahtevan za prvo obdobje obveznosti (člen 7(4)(g))

Države članice lahko pri izračunu na podlagi člena 7(2) in (3) direktive o energetski učinkovitosti upoštevajo prihranek energije, ki presega prihranek, zahtevan za prvo obdobje obveznosti (2014–2020), če:

— so ti prihranki rezultat posameznih ukrepov, izvedenih v okviru sistema obveznosti energetske učinkovitosti ali alternativnih ukrepov politike, in

— je država članica zadevne ukrepe politike sporočila v svojem nacionalnem akcijskem načrtu za energetsko učinkovitost in o njih poročala v svojem poročilu o napredku v skladu s členom 24(2) (26).

4. IZBIRA UKREPOV POLITIKE ZA DOSEGO ZAHTEVANE KOLIČINE SKUPNIH PRIHRANKOV KONČNE PORABE ENERGIJE

V skladu s členom 7(10) direktive o energetski učinkovitosti morajo države članice zahtevane skupne prihranke končne porabe energije doseči z:

— uvedbo sistema obveznosti energetske učinkovitosti;

— sprejetjem alternativnih ukrepov politike ali

— kombinacijo zgoraj navedenega.

V členu 7 direktive o energetski učinkovitosti je pojasnjeno, da so sistemi obveznosti energetske učinkovitosti in alternativni ukrepi politike v zvezi s tem enakovredni. Državam članicam sta na voljo precejšnja prožnost in široko polje proste presoje, da lahko med različnimi vrstami sistemov izberejo tistega, ki najbolj ustreza njihovemu posebnemu položaju in okoliščinam (27).

V skladu s členom 7a(1) in členom 7b(1) direktive o energetski učinkovitosti morajo biti vsi ukrepi politike oblikovani za izpolnitev obveznosti prihranka energije na podlagi člena 7(1) navedene direktive ter upravičeni, da prispevajo k „prihrankom končne porabe energije“, ki se „dosežejo pri končnih odjemalcih“. Vendar pa ne škodi, če se z ukrepom politike obravnavajo tudi drugi cilji (npr. v okviru energetskih politik, da se obravnava potreba po ohranjanju, varovanju in izboljšanju kakovosti okolja ali da se spodbuja skrbna in preudarna raba naravnih virov).

V členu 2(18) direktive o energetski učinkovitosti je „ukrep politike“ opredeljen kot regulativni, finančni, davčni, prostovoljni instrument ali instrument o obveščanju, ki ga država članica uradno uvede in izvaja, da bi ustvarila podporni okvir, zahteve ali spodbude, s katerimi bi zagotovila, da bi udeleženci na trgu nudili ali kupovali energetske storitve ter izvajali druge ukrepe za izboljšanje energetske učinkovitosti. Ukrepi politike, katerih namen je podpirati samo druge cilje politike, ne energetske učinkovitosti, ali zagotoviti ali kupiti samo energetske storitve ali ki spodbudijo prihranke končne porabe energije, ki niso doseženi pri končnih porabnikih, se morda ne bodo šteli za upravičene na podlagi člena 7 direktive o energetski učinkovitosti. V vsakem primeru bodo morale države članice skrbno oceniti ukrepe in dokazati, da jim je mogoče neposredno pripisati prihranke energije.

Ne glede na to, ali se država članica odloči uporabiti sistem obveznosti energetske učinkovitosti ali sprejeti alternativne ukrepe politike, mora zagotoviti, da so ukrepi politike ustrezni za dosego zahtevanih skupnih prihrankov končne porabe energije do 31. decembra 2030 (ali v naslednjem obdobju varčevanja, odvisno od tega, kdaj se ukrepi oblikujejo).

Pri vzpostavljanju ukrepov politike je pomemben naslednji neizčrpni seznam opredelitev (te opredelitve v spremenjeni direktivi o energetski učinkovitosti ostajajo enake):

Člen 2 direktive o energetski učinkovitosti

„(4) ‚energetska učinkovitost‘ pomeni razmerje med doseženim učinkom, storitvijo, blagom ali energijo ter vloženo energijo;

(5) ‚prihranek energije‘ pomeni količino prihranjene energije, določeno z meritvijo in/ali oceno porabe pred izvedbo ukrepa za izboljšanje energetske učinkovitosti in po njej, ob zagotovljenih normalnih zunanjih pogojih, ki vplivajo na porabo energije;

(6) ‚izboljšanje energetske učinkovitosti‘ pomeni povečanje energetske učinkovitosti zaradi tehnoloških, vedenjskih in/ali gospodarskih sprememb;“

„(14) ‚zavezana stran‘ pomeni distributerja energije ali podjetje za maloprodajo energije, ki ga zavezuje nacionalni sistem obveznosti energetske učinkovitosti iz člena 7;

(15) ‚pooblaščena stran‘ pomeni pravni subjekt, ki ga vlada ali drug javni organ pooblasti, da pripravi, upravlja ali vodi program financiranja v imenu vlade ali drugega javnega organa;

(16) ‚udeležena stran‘ pomeni podjetje ali javni organ, ki se je s prostovoljnim sporazumom zavezal, da bo dosegel nekatere cilje, ali ki je zajet v instrumentu nacionalne regulativne politike;

(17) ‚javni organ izvajalec‘ pomeni organ, za katerega velja javno pravo in je odgovoren za izvajanje ali spremljanje obdavčitve energije in ogljikovega dioksida, finančnih programov in instrumentov, davčnih spodbud, standardov in norm, sistemov za energetsko označevanje, usposabljanja ali izobraževanja;

(18) ‚ukrep politike‘ pomeni regulativni, finančni, davčni, prostovoljni instrument ali instrument o obveščanju, ki ga država članica uradno uvede in izvaja, da bi ustvarila podporni okvir, zahteve ali spodbude, s katerimi bi zagotovila, da bi udeleženci na trgu nudili ali kupovali energetske storitve ter izvajali druge ukrepe za izboljšanje energetske učinkovitosti;

(19) ‚posamezni ukrep‘ pomeni ukrep, ki zagotovi preverljivo ter merljivo ali ocenljivo izboljšanje energetske učinkovitosti ter je sprejet kot rezultat ukrepa politike;

(20) ‚distributer energije‘ pomeni fizično ali pravno osebo, tudi operaterja distribucijskega sistema, ki je odgovorna za prenos energije zaradi dobave končnim odjemalcem ali distribucijskim postajam, ki energijo prodajajo končnim odjemalcem;

(21) ‚operater distribucijskega sistema‘ pomeni ‚operaterja distribucijskega sistema‘, kakor je opredeljen v Direktivi 2009/72/ES oziroma Direktivi 2009/73/ES;

(22) ‚podjetje za maloprodajo energije‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki prodaja energijo končnim odjemalcem;

(23) ‚končni odjemalec‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki kupuje energijo za lastno končno rabo;

(24) ‚ponudnik energetskih storitev‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki opravlja energetske storitve ali druge ukrepe za izboljšanje energetske učinkovitosti v objektu ali prostorih končnega odjemalca.“

Za namen člena 7(10) direktive o energetski učinkovitosti lahko države članice upoštevajo prihranke energije, ki izhajajo iz ukrepov politike, na novo sprejetih v obdobju obveznosti 2021–2030. Upoštevajo lahko tudi prihranke energije, ki izhajajo iz ukrepov politike, sprejetih v obdobju obveznosti 2014–2020 (ali prej), če ti ukrepi izpolnjujejo zahteve iz členov 7, 7a ali 7b direktive o energetski učinkovitosti.

Države članice lahko prihranke, ki izhajajo iz ukrepov, sprejetih do 31. decembra 2020 ali pozneje, upoštevajo le, če ti ukrepi privedejo do novih posameznih ukrepov, ki se izvedejo po 31. decembru 2020 in pred 31. decembrom 2030.

Primeri ukrepov in prihrankov

Leta 2010 je bil uveden program finančne podpore za energetsko prenovo stavb. Dokler se izvaja in v ustreznem obdobju zagotavlja nove prenove, se lahko prihranki energije, ki izhajajo iz navedenih novih prenov, upoštevajo pri prihrankih, ki se zahtevajo v drugem obdobju obveznosti.

Pred letom 2021 je bil uveden davek na goriva, katerega namen je bil spodbuditi prihranke zaradi sprememb vedenja in povečati učinkovitost prometa. Dokler je ta davek v veljavi in je mogoče ob upoštevanju nedavnih prožnosti cen izmeriti in preveriti vpliv na vedenje, se lahko prihranki energije, ki izhajajo iz navedenega ukrepa, upoštevajo pri prihrankih, ki se zahtevajo v drugem obdobju obveznosti.

4.1 Sistemi obveznosti energetske učinkovitosti

Ključni razlog za izbiro izvajanja sistema obveznosti energetske učinkovitosti za dosego skupnih prihrankov končne porabe energije, ki se zahtevajo v točki (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti, bi lahko bil, da lahko dobavitelji in distributerji energije ter podjetja za maloprodajo energije najbolje opredelijo prihranke energije pri svojih odjemalcih in bodo lahko dosegli prihranek energije v okviru poslovnih modelov za energetske storitve. V tem primeru morajo države članice na nacionalni ravni določiti eno ali več zavezanih strani (28), ki morajo doseči prihranek energije pri končnih odjemalcih (29). Določitev zavezane strani mora temeljiti na objektivnih in nediskriminatornih merilih, kot je določeno v členu 7a(2) direktive o energetski učinkovitosti.

Države članice bi morale pri določitvi zavezanih strani v okviru sistema obveznosti energetske učinkovitosti upoštevati sodbo Sodišča Evropske unije v zadevi C-561/16. Sodišče je razsodilo, da lahko države članice „obveznosti glede energetske učinkovitosti [naložijo] le nekaterim določenim podjetjem iz energetskega sektorja, če določitev teh podjetij za zavezane strani temelji na objektivnih in nediskriminatornih merilih, ki so izrecno navedena, kar mora preveriti predložitveno sodišče“ (30).

Poleg tega morajo države članice določiti količino prihrankov energije, ki jih mora doseči vsaka zavezana stran (ali podkategorija zavezanih strani). Te količine morajo nato dodeliti vsaki posamezni zavezani strani, da preverijo, ali je izpolnila svoje obveznosti.

V skladu s členom 7a(4) lahko države članice količino prihrankov energije, ki jih zahtevajo od vsake zavezane strani, izrazijo v porabi končne ali primarne energije (31), pri tem pa morajo uporabiti pretvorbene faktorje iz Priloge IV.

Države članice se lahko odločijo tudi zavezanim stranem dovoliti ali od njih zahtevati, da svojo obveznost po nacionalnem pravu v celoti ali delno izpolnijo tako, da prispevajo v nacionalni sklad za energetsko učinkovitost (32). Zavezanim stranem lahko dovolijo, da pri svoji obveznosti upoštevajo prihranke, ki so jih dosegli ponudniki energetskih storitev (33) ali druge tretje strani. V skladu s členom 7a(6)(a) direktive o energetski učinkovitosti morajo zagotoviti, da se za potrjevanje prihrankov energije uporablja postopek odobritve, ki je jasen, pregleden in odprt za vse udeležence na trgu ter katerega cilj je zmanjšanje stroškov potrjevanja (34).

V členu 7a(3) direktive o energetski učinkovitosti je pojasnjeno, da morajo države članice zagotoviti, da podjetja za prodajo energije ne ustvarjajo preprek, ki porabnike odvračajo od zamenjave dobavitelja.

V skladu s členom 7a(5) direktive o energetski učinkovitosti morajo države članice vzpostaviti sisteme za merjenje, nadziranje in preverjanje, v okviru katerih se dokumentirano preverita vsaj statistično pomemben delež in reprezentativni vzorec ukrepov za izboljšanje energetske učinkovitosti, ki so jih uvedle zavezane strani (35).

V skladu s členom 7a(6)(b) direktive o energetski učinkovitosti lahko države članice omogočijo „shranjevanje in izposojanje“, tj. zavezanim stranem dovolijo, da upoštevajo prihranke, dosežene v danem letu, kot da bi bili doseženi v katerem koli od preteklih štirih ali naslednjih treh let. Upoštevati bi bilo treba, da se ta prožnost:

— uporablja samo za prihranke energije, ki izhajajo iz sistemov obveznosti energijske učinkovitosti, ki se izvajajo od 1. januarja 2014, in ne za alternativne ukrepe politike, ter

— je časovno omejena – države članice lahko zavezanim stranem dovolijo, da možnost „shranjevanja ali izposojanja“ uporabljajo samo v okviru posameznega obdobja obveznosti.

Drugače rečeno, za prihranke, dosežene v obdobju 2014–2020, po 31. decembru 2020„shranjevanje ali izposojanje“ ni mogoče. Za prihranke, dosežene v obdobju 2021–2030, „shranjevanje ali izposojanje“ ni mogoče pred 31. decembrom 2020 ali po 31. decembru 2030. Za prihranke, dosežene po letu 2010 in pred 1. januarjem 2014, „shranjevanje ali izposojanje“ za namene točke (b) prvega pododstavka člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti ni mogoče.

Ker je s členom 7(8) direktive o energetski učinkovitosti izrecno določeno odstopanje, je njegova uporaba omejevalna in omejena na namene točke (a) prvega pododstavka člena 7(1) navedene direktive.

Primeri

Prihranki energije, doseženi v letu 2014 (zaradi sistema obveznosti energetske učinkovitosti), se lahko obravnavajo, kot da so bili doseženi v letu 2017.

Prihrankov energije, doseženih v letu 2014 (zaradi sistema obveznosti energetske učinkovitosti), ni mogoče upoštevati za leto 2021.

Prihranke energije, dosežene v letu 2018 (zaradi sistema obveznosti energetske učinkovitosti), je mogoče upoštevati za leto 2014.

Drugi pododstavek člena 7a(6) direktive o energetski učinkovitosti določa, da „[d]ržave članice ocenijo vpliv neposrednih in posrednih stroškov sistemov obveznosti energetske učinkovitosti na konkurenčnost energetsko intenzivnih panog, ki so izpostavljene mednarodni konkurenci, in po potrebi sprejmejo ukrepe za zmanjšanje tega vpliva“.

Na splošno gre za dve vrsti stroškov:

— stroške naložb in

— upravne stroške (vključno s spremljanjem in poročanjem).

Komisija je v oceni učinka (36) na podlagi razpoložljivih dokazov pokazala, da so sistemi obveznosti energetske učinkovitosti zelo stroškovno učinkoviti. Zavezane strani morajo pri izvajanju takih sistemov zagotoviti, da prihranke končne porabe energije dosegajo ob najnižjih (naložbenih in upravnih) stroških, zlasti če se stroški prenesejo na končne odjemalce. Ta zahteva velja tudi, če se zavezane strani odločijo upoštevati potrjene prihranke energije, ki so jih dosegli ponudniki energije in druge tretje strani.

S členom 7a(7) direktive o energetski učinkovitosti se od držav članic zahteva, naj „enkrat letno objavijo prihranke energije, ki jih je dosegla vsaka zavezana stran ali vsaka podkategorija zavezane strani, in skupne prihranke, dosežene v okviru sistema“. Te informacije lahko objavijo skupaj z drugimi podatki, ki jih morajo javno objaviti. Če take podatke objavijo druge strani, na primer Komisija, to ne pomeni, da so države članice oproščene te obveznosti.

4.2 Alternativni ukrepi politike

V direktivi o energetski učinkovitosti je pojasnjeno, da bi morale imeti države članice pri oblikovanju in izvajanju alternativnih ukrepov politike visoko stopnjo prožnosti. Medtem ko v navedeni direktivi niso več navedene vrste ukrepov, je v opredelitvi pojma „ukrep politike“ v členu 2(18) navedene direktive zagotovljen neizčrpen seznam možnih vrst, tj. „regulativni, finančni, davčni, prostovoljni instrument ali instrument o obveščanju, ki ga država članica uradno uvede in izvaja, da bi ustvarila podporni okvir, zahteve ali spodbude, s katerimi bi zagotovila, da bi udeleženci na trgu nudili ali kupovali energetske storitve ter izvajali druge ukrepe za izboljšanje energetske učinkovitosti“.

Države članice bi lahko razmislile o spodbujanju vloge lokalnih skupnosti na področju energije iz obnovljivih virov pri prispevanju k izvajanju alternativnih ukrepov politike (37).

V točki 3 Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti so določene zahteve za oblikovanje in upravljanje alternativnih ukrepov politike:

„(a) ukrepi politike in posamezni ukrepi zagotovijo preverljiv prihranek končne porabe energije;

(b) odgovornost vseh udeleženih strani, pooblaščenih strani ali javnih organov izvajalcev, kot je ustrezno, je jasno opredeljena;

(c) prihranki energije, ki se dosežejo ali bi jih bilo treba doseči, so določeni pregledno;

(d) količina prihrankov energije, ki jih je treba ali bi jih bilo treba doseči z ukrepom politike, je izražena kot poraba bodisi končne bodisi primarne energije, pri čemer se uporabljajo pretvorbeni faktorji, določeni v Prilogi IV;

(e) pripravi se letno poročilo o prihrankih energije, ki so jih dosegle pooblaščene strani in udeležene strani ter javni organi izvajalci, in se ga da na voljo javnosti, kakor tudi podatke o letnem trendu prihrankov energije;

(f) spremljanje rezultatov in izvedba ustreznih ukrepov, če napredek ni zadovoljiv;

(g) prihranke energije, ki izhajajo iz posameznega ukrepa, lahko uveljavlja le ena stran;

(h) dejavnosti udeležene strani, pooblaščene strani ali javnega organa izvajalca naj bi izkazano pomembno prispevale k doseganju prihrankov energije, ki se uveljavljajo.“

V skladu s členom 7b(2) direktive o energetski učinkovitosti morajo države članice vzpostaviti sisteme za merjenje, nadziranje in preverjanje, v okviru katerih se dokumentirano preverita vsaj statistično pomemben delež in reprezentativni vzorec alternativnih ukrepov za povečanje energetske učinkovitosti (razen obdavčitve), ki so jih uvedle udeležene ali pooblaščene strani.

Upoštevati bi bilo treba, da:

— je treba merjenje, nadziranje in preverjanje izvajati neodvisno od navedenih strani (38) ter

— da bi bilo treba pojem „statistično pomemben delež in reprezentativni vzorec“ razumeti kot podskupino, ki točno odraža statistično populacijo ukrepov za prihranke energije in tako omogoča ustrezno zanesljive zaključke glede zaupanja v celotno skupino ukrepov.

4.2.1 Programi in instrumenti financiranja ter davčne spodbude

To so ukrepi politike, ki jih je uvedla država članica in v okviru katerih denarna in davčna spodbuda vodi k uporabi energetsko učinkovite tehnologije ali tehnik ter zaradi katerih se zmanjša poraba končne energije (39).

Upoštevati bi bilo treba, da:

— je treba učinke meriti, nadzirati in preverjati neodvisno od udeleženih ali pooblaščenih strani (40) ter

— da bi moralo financiranje v primeru programov ali instrumentov financiranja izvirati iz: — javnih (evropskih ali nacionalnih) virov ali — kombinacije javnih (evropskih ali nacionalnih) virov in zasebnih virov (npr. bank, investicijskih in pokojninskih skladov), ki so izrecno usmerjeni v uresničevanje posameznih ukrepov, ki vodijo k prihrankom končne porabe energije.

4.2.2 Nacionalni sklad za energetsko učinkovitost

Države članice lahko v skladu s členom 20(6) direktive o energetski učinkovitosti ustanovijo nacionalni sklad za energetsko učinkovitost, in sicer kot alternativni ukrep politike ali v okviru sistema obveznosti energetske učinkovitosti, da lahko zavezane strani svoje prihranke v celoti ali delno uresničijo s prispevkom v sklad.

Če država članica kot glavno metodo izpolnjevanja obveznosti energetske učinkovitosti vzpostavi mehanizem letnih prispevkov v nacionalni sklad za energetsko učinkovitost, mora s svojo nacionalno zakonodajo zagotoviti, da:

— so doseženi prihranki energije enakovredni tistim, doseženim v okviru sistema obveznosti energetske učinkovitosti, in

— da financirani ukrepi izpolnjujejo zahteve iz člena 7b, člena 20(6) in točke 3 Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti (41).

Nacionalni sklad za energetsko učinkovitost je lahko kateri koli sklad, ki ga država članica ustanovi za podporo nacionalnim pobudam za energetsko učinkovitost. Ustanovi ga lahko za financiranje programov gospodarske in finančne podpore, tehnične pomoči, usposabljanja in obveščanja ali drugih ukrepov za povečanje energetske učinkovitosti, da prispeva k doseganju ciljev prava EU (42). Na splošno bi bilo mogoče za zagotovitev učinkovitejših rešitev uvesti tudi kombinacijo javnih sredstev (npr. za obravnavo nedelovanja trga – kategorij stroškov ali ukrepov, ki običajno niso obravnavani v okviru tržnih mehanizmov) in zasebnega kapitala.

Da bi se lahko financiranje upoštevalo za namene člena 7 direktive o energetski učinkovitosti, mora izvirati iz:

— javnih (evropskih ali nacionalnih) virov ali

— kombinacije javnih (evropskih ali nacionalnih) virov in zasebnih virov (npr. bank, investicijskih in pokojninskih skladov, zavezanih strani), ki so izrecno usmerjeni v uresničevanje posameznih ukrepov, ki vodijo k prihrankom končne porabe energije.

4.2.3 Predpisi in prostovoljni sporazumi

To so ukrepi politike, ki jih je uvedla država članica in vodijo k uporabi energetsko učinkovitih tehnologij ali tehnik ter zmanjšajo porabo končne energije. Lahko so:

— pravno zavezujoči ukrepi, s katerimi se nalaga uporaba določenih tehnologij ali tehnik, ali

— prostovoljni sporazumi, s katerimi se podjetja ali lokalni organi zavežejo k sprejetju nekaterih ukrepov (43).

Pojem „udeležene strani“ zajema podjetja ali javne organe, ki so se s prostovoljnim sporazumom zavezali, da bodo dosegli nekatere cilje, ali ki so zajeti v instrumentu nacionalne regulativne politike.

4.2.4 Standardi in norme

To so ukrepi politike, ki jih je uvedla država članica in katerih cilj je povečati energetsko učinkovitost (na primer) izdelkov, storitev, stavb in vozil (44). Stranke v okviru teh sistemov so „javni organi izvajalci“.

4.2.5 Sistemi za označevanje z energijskimi nalepkami

To so sistemi za označevanje, ki jih je vzpostavila država članica, razen tistih, ki so obvezni po pravu EU (npr. prihrankov, ki izhajajo iz uporabe predpisov o označevanju z energijskimi nalepkami ali uredbe o označevanju z energijskimi nalepkami (45), ni mogoče upoštevati) (46).

Na prihranke energije lahko vplivajo tudi drugi ukrepi politike, ki se izvajajo istočasno, zato vseh sprememb, opaženih od uvedbe ukrepa, ki se ocenjuje, ni mogoče pripisati samo temu ukrepu. Skrbno je treba preučiti vpliv sistema za označevanje, da se vzpostavi povezava s posameznim ukrepom, zaradi katerega se dosežejo prihranki, ki mu jih je mogoče pripisati.

4.2.6 Usposabljanje in izobraževanje, vključno s svetovalnimi programi za energetiko

To so ukrepi politike, ki jih je uvedla država članica in vodijo k uporabi energetsko učinkovitih tehnologij ali tehnik ter zmanjšajo porabo končne energije prek (na primer) programov usposabljanja za energetske pregledovalce, programov izobraževanja za energetske menedžerje ali svetovalnih programov o energiji za gospodinjstva.

Upoštevati bi bilo treba, da:

— mora take ukrepe spremljati „javni organ izvajalec“ in

— da je treba skrbno preučiti vpliv teh ukrepov, da se določita: — povezava med dejavnostjo usposabljanja ali izobraževanja in posameznim ukrepom, ki ji ga je mogoče pripisati, ter — obdobje, v katerem lahko programi še naprej učinkujejo (47).

4.2.7 Drugi alternativni ukrepi

Seznam alternativnih ukrepov politike ni izčrpen, pač pa se lahko uporabijo drugi ukrepi politike. Vendar morajo države članice v uradnem obvestilu Komisiji pojasniti, kako se doseže enakovredna raven prihrankov, spremljanja in preverjanja (48).

Zmanjšanje porabe energije in uporaba energije iz obnovljivih virov v stavbah sta pomembna ukrepa za zmanjšanje energetske odvisnosti in emisij toplogrednih plinov, zlasti z vidika ambicioznih podnebnih in energetskih ciljev EU za leto 2030 ter globalne zaveze EU v okviru Pariškega sporazuma. Zato se lahko za ukrepe politike, ki spodbujajo namestitev tehnologij za malo proizvodnjo energije iz obnovljivih virov na ali v stavbah, prav tako šteje, da izpolnjujejo obveznost prihranka energije (49).

Ukrepi morajo biti oblikovani tako, da se z njimi dosežejo prihranki končne porabe energije v primerjavi s tehnologijo, ki jo nadomestijo. Taki prihranki se lahko uveljavljajo na primer, če izhajajo iz prehoda na učinkovitejše sisteme ogrevanja ali hlajenja ali tehnologije toplovodnih sistemov v stavbah, ne glede na to, ali to vključuje energijo iz obnovljivih virov. Navedeni prihranki so upravičeni, tudi če alternativni ukrep politike ni oblikovan predvsem za povečanje energetske učinkovitosti, pod pogojem, da država članica lahko dokaže, da so prihranki dodatni, merljivi in preverljivi v skladu z metodami in načeli iz Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti.

4.2.8 Davek na energijo ali CO2

Davčni ukrepi držav članic za zmanjšanje porabe končne energije so lahko upravičeni. Države članice lahko davčne ukrepe tudi kombinirajo z drugimi ukrepi, kot so subvencije (50).

Obdavčenje za namen energetske učinkovitosti je namenjeno predvsem odpravi nedelovanja trga zaradi porabe energije, pri čemer se na nekatere vrste virov energije ali porabo energije zaračuna davek ali dajatev. Davek na CO2 ali ogljik lahko tudi spodbudi posamezne ukrepe, namenjene prehodu na vire energije z manjšimi emisijami CO2. Vendar bi bilo treba opozoriti, da tak nadzor nad viri ne vodi nujno do povečanja energetske učinkovitosti.

Cilj davčnih ukrepov je, da porabniki in proizvajalci plačajo socialne stroške blaga (tudi v obliki emisij ogljika in učinkov tople grede).

V praksi ti ukrepi (51) običajno vključujejo:

— neposredne ukrepe – ti vključujejo dajatve, neposredno povezane z „zunanjimi učinki“, tj. dejavnostjo, ki vpliva na nepovezano tretjo stran. Pri tej vrsti ukrepov se implicitno predpostavlja, da je mogoče nedelovanje trga opaziti in količinsko opredeliti. Primer so davki na emisije ogljika,

— posredne ukrepe – to so davki, povezani s potrošnim blagom, ki ustvarja zunanje učinke (npr. goriva, iz katerih se sproščajo emisije ogljika), ali z njim povezanim potrošnim blagom (npr. avtomobili, ki uporabljajo taka goriva).

Države članice lahko za obveznost prihranka energije za novo obdobje (2021–2030) uvedejo nove davčne ukrepe in/ali še naprej uporabljajo obstoječe ukrepe iz prvega obdobja (2014–2020).

Točka 2(a) Priloge V določa, da države članice pri določitvi, kateri prihranki energije se lahko uveljavljajo kot dodatni (52), „upoštevajo, kako bi se poraba energije in povpraševanje po njej razvijala, če se zadevni ukrep politike ne bi izvajal, pri čemer se oprejo na vsaj naslednje elemente: trendi porabe energije, spremembe vedenja porabnikov, tehnološki napredek in spremembe, ki jih povzročajo drugi ukrepi, izvedeni na ravni Unije ali na nacionalni ravni“.

Poleg tega bi morale države članice pri izračunu vpliva davčnih ukrepov upoštevati zahteve iz točke 4 Priloge V:

„(a) upošteva se samo prihranek energije zaradi ukrepov obdavčitve, ki presegajo najnižje ravni obdavčitve goriv, kot je zahtevano v Direktivi Sveta 2003/96/ES ali Direktivi Sveta 2006/112/ES;

(b) prožnosti cen za izračun učinka ukrepov obdavčitve (energije) morajo predstavljati odzivnost povpraševanja po energiji na spremembe cen in se ocenijo na podlagi najnovejših in reprezentativnih uradnih virov podatkov;

(c) prihranek energije zaradi spremljajočih instrumentov davčne politike, vključno z davčnimi spodbudami ali plačili v sklad, se upošteva ločeno.“

Države članice bi morale izvajati ukrepe, katerih cilj je preseči minimalne ravni iz prava EU, vključno z:

— minimalnimi ravnmi za obdavčitev energentov in električne energije (53) ter

— določbami o skupnem sistemu DDV (54) v zvezi z izdelki in blagom, ki rabijo energijo.

Države članice bi morale pri izračunu učinka svojih ukrepov obdavčitve (energije) upoštevati prožnosti cen (ki predstavljajo odzivnost povpraševanja po energiji na spremembe cen), te pa oceniti na podlagi najnovejših in reprezentativnih uradnih virov podatkov (55). V skladu z delom 3.3(f) Priloge III k uredbi o upravljanju energetske unije morajo države članice predložiti informacije o svoji metodologiji izračuna, vključno z dejavniki prožnosti cen in kako so bili ugotovljeni, v skladu s točko 4 Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti.

Za namene točke 4(c) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti je pomembno oceniti, kako davčni ukrepi vzajemno delujejo z drugimi ukrepi politike. Državam članicam se priporoča, naj pri izračunu učinkov davčnih ukrepov, ki se uporabljajo v kombinaciji z drugimi ukrepi, uporabijo:

— samo kratkoročne prožnosti ali

— kratko- in dolgoročne prožnosti, pri čemer prihrankov energije ne uveljavljajo za druge ukrepe (tj. davčni ukrep obravnavajo kot glavni ukrep politike v svežnju).

Pri davčnih ukrepih, izvedenih pred obdobjem obveznosti 2021–2030, bi morale biti države članice zlasti pozorne na drugi pododstavek člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti: „Države članice lahko pri izračunu upoštevajo prihranke energije, ki izhajajo iz ukrepov politik, bodisi uvedenih do 31. decembra 2020 ali po tem datumu, če ti ukrepi privedejo do novih posameznih ukrepov, ki se izvedejo po 31. decembru 2020.“

Če država članica uvede kombinacijo davčnih in subvencijskih ukrepov, mora voditi ločene račune za prihranke energije zaradi davčnih ukrepov in prihranke energije zaradi spremljajočih ukrepov politike (vključno z davčnimi spodbudami).

Pri uporabi kratkoročnih ocen prožnosti v celotnem ciljnem obdobju je verjetnost dvojnega štetja prihrankov manjša.

4.3 Ukrepi politike za zmanjšanje energetske revščine

V skladu s členom 7(11) direktive o energetski učinkovitosti morajo države članice pri oblikovanju ukrepov politike za izpolnitev svojih obveznosti prihranka energije upoštevati potrebo po zmanjšanju energetske revščine, tako da zahtevajo, kolikor je to ustrezno, naj se pri izvajanju deleža ukrepov za energetsko učinkovitost v okviru nacionalnih sistemov obveznosti energetske učinkovitosti, alternativnih ukrepov politike ali programov/ukrepov, ki se financirajo iz nacionalnega sklada za energetsko učinkovitost, da prednost ranljivim gospodinjstvom, vključno z energetsko revnimi, in, če je to ustrezno, tistim v socialnih stanovanjih (56).

Za namen nacionalnih energetskih in podnebnih načrtov morajo države članice v skladu s členom 3(3)(d) uredbe o upravljanju energetske unije oceniti število energetsko revnih gospodinjstev (57).

Države članice bi morale ob upoštevanju svojih obstoječih praks določiti merila glede tega, kako bodo energetsko revščino obravnavale v okviru svojih ukrepov politike. Dolgoročni ukrepi za prenovo in povečanje energetske učinkovitosti stavbnega fonda, kot so zahtevani z direktivo o energetski učinkovitosti stavb (58), bodo koristili tudi tistim, ki jih je prizadela energetska revščina. Države članice morajo v skladu s členom 2a direktive o energetski učinkovitosti stavb pripraviti dolgoročne strategije za podporo prenovi nacionalnega fonda javnih in zasebnih stanovanjskih in nestanovanjskih stavb v visoko energetsko učinkovit in razogljičen stavbni fond do leta 2050.

Te strategije morajo:

— olajšati stroškovno učinkovito preoblikovanje obstoječih stavb v skoraj nič-energijske stavbe in

— vključevati kratek opis ustreznih nacionalnih ukrepov za pomoč pri zmanjševanju energetske revščine (59).

Ta zahteva, da se upošteva potreba po zmanjšanju energetske revščine, se po začetku veljavnosti navedene direktive in njenem prenosu/uvedbi v nacionalno zakonodajo uporablja za ukrepe, sprejete v okviru sistemov obveznosti energetske učinkovitosti in alternativnih ukrepov politike. Države članice lahko same odločijo, katero od teh dveh vrst ukrepov politike bodo uporabile, saj sta enakovredni. Vendar morajo biti izbrani ukrepi namenjeni zmanjšanju energetske revščine.

Evropska opazovalnica za energijsko revščino je pobuda Komisije, ki državam članicam pomaga izboljšati merjenje in spremljanje energetske revščine ter izmenjavo znanja in dobrih praks na tem področju. Njen namen je državam članicam pomagati pri oblikovanju ukrepov politike. V razdelku „Policies & Measures“ na spletišču opazovalnice (60) so navedeni primeri posebnih vrst politik in ukrepov.

4.4 Izbira sektorjev

Države članice imajo možnost, da se za izpolnitev obveznosti prihranka energije z uvedbo ukrepov politike v skladu s členom 7a ali 7b direktive o energetski učinkovitosti osredotočijo na enega ali več sektorjev (61).. V skladu z oddelki 3.1, 3.2 in 3.3 Priloge III k uredbi o upravljanju morajo zagotoviti informacije o sektorjih (in v primeru obdavčitve o segmentu davkoplačevalcev), v katere je usmerjen posamezni ukrep. V skladu s točko 2(d) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti so dovoljeni ukrepi za povečanje energetske učinkovitosti izdelkov, opreme, prometnih sistemov, vozil in goriv, stavb in elementov stavb (62), procesov ali trgov.

Taki ukrepi bi morali biti po potrebi skladni z nacionalnimi okviri politike, oblikovanimi v skladu z Direktivo 2014/94/EU Evropskega parlamenta in Sveta (63). Države članice lahko ukrepe usmerijo na primer v stavbe ali industrijski sektor.

Glede na ocene doseženih in pričakovanih prihrankov energije, ki so jih države članice v skladu s členom 24 direktive o energetski učinkovitosti uradno sporočile v svojih letnih poročilih in nacionalnih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost, se pričakuje:

— da bo največji delež prihrankov na splošno dosežen z ukrepi, usmerjenimi v stavbe (podprtimi na primer s programi financiranja prenov),

— da bosta drugi in tretji največji delež prihrankov dosežena v industriji in prometu ter

— da bo s sistemom obveznosti energetske učinkovitosti (medsektorska politika) dosežen največji delež prihrankov na ukrep politike; ta sistem je prek ukrepov, s katerimi se spodbuja zamenjava ogrevalnih sistemov itd., usmerjen tudi v stavbe (64). K izpolnjevanju obveznosti prihranka energije v obdobju 2021–2030 bi lahko prispevali tudi drugi sektorji, v katerih obstajajo neizkoriščene možnosti za prihranek energije (npr. sektor prometa in vodni sektor).

4.4.1 Sektor prometa

Komisija je v oceni učinka iz leta 2016 na podlagi poročil držav članic ugotovila, da bi lahko bilo 6 % prihrankov energije iz člena 7 povezanih z ukrepi, usmerjenimi v sektor prometa (65).

Države članice so od prvih nacionalnih akcijskih načrtov za energetsko učinkovitost iz leta 2014 in nazadnje v nacionalnih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost za leto 2017 posodobile svoje sezname sistemov obveznosti energetske učinkovitosti in alternativnih ukrepov politike ter uradno sporočile več ukrepov na področju prometa. Te spremembe kažejo, da je (potencialni) delež prihrankov energije, dosežen v sektorju prometa v obdobju 2014–2020, morda celo večji, kot je bil ocenjen v oceni učinka.

Glede na to, da je poraba končne energije za prevoz vključena v osnovo za izračun, je morda logično, da bi bilo treba ukrepe usmeriti v ta sektor, da bi se izpolnila obveznost prihrankov za obdobje 2021–2030.

Primeri

Ukrepi politike bi lahko spodbujali učinkovitejša vozila (pri čemer bi presegli minimalne ravni iz uredb (ES) št. 443/2009 (66), (EU) št. 510/2011 (67) ali (EU) 2019/631 Evropskega parlamenta in Sveta (68) ali revidirane direktive o čistih vozilih (69)), prehod na kolesarjenje, hojo in skupni prevoz ali načrtovanje mobilnosti in urbanistično načrtovanje, ki zmanjšujeta potrebo po prevozu.

Prav tako se lahko upoštevajo ukrepi, s katerimi se spodbuja uporaba novih, učinkovitejših vozil, ali politike za spodbujanje prehoda na učinkovitejša goriva, ki zmanjšujejo porabo energije na kilometer, če izpolnjujejo zahteve glede pomembnosti in dodatnosti (glej točko 2 Priloge V).

4.4.2 Vodni sektor

Energija in voda sta v gospodarskem življenju in na številnih ravneh tesno povezani (t. i. povezava med vodo in energijo). Voda je potrebna za energetske namene, na primer za hlajenje, skladiščenje, proizvodnjo biogoriv ali proizvodnjo energije v hidroelektrarnah. Energija je potrebna za namene ravnanja z vodo, na primer za črpanje, čiščenje in razsoljevanje (70).

Sektor proizvodnje energije je s 44 % porabe največji porabnik vode (71). V vodnem sektorju in sektorju odpadnih voda v EU se porabi 3,5 % električne energije, ta delež pa naj bi se še povečal (72). Obenem se zaradi uhajanja izgubi 24 % vse porabljene vode v EU, kar pomeni veliko potrato in izgubo v smislu zapravljenih vodnih virov in porabe energije za čiščenje teh virov.

Z začetkom veljavnosti uredbe o upravljanju energetske unije in spremenjene direktive o energetski učinkovitosti se začenja uporabljati načelo „energetska učinkovitost na prvem mestu“. Korist od tega načela ima lahko tudi vodni sektor.

Uspešno in energetsko učinkovito gospodarjenje z vodo lahko prinese znatne prihranke energije. Glede na podatke Mednarodne agencije za energijo je 10 % svetovnih zajetij vode povezanih s proizvodnjo energije, pričakuje pa se, da se bo ta delež zaradi spodbujanja več nizkoogljičnih procesov, pri katerih pa se porabi veliko vode, vključno s proizvodnjo električne energije in biogoriv ter zajemanjem in shranjevanjem ogljikovega dioksida, bistveno povečal (73). Države članice bi lahko zato preučile možnosti za doseganje prihrankov energije z uporabo pametnih tehnologij in procesov.

Države članice bi lahko s temeljito preučitvijo možnosti za doseganje prihrankov energije z uporabo pametnih tehnologij in procesov – uporaba katerih se med državami članicami spodbuja z direktivo o energetski učinkovitosti (74) – poiskale rešitve za prekinitev povezave med porabo energije in porabo vode.

Države članice bi lahko na primer ocenile potencial vzpostavitve dvostopenjskega sistema, potrebnega za ločeno čiščenje meteorne in sanitarne odpadne vode. S takim sistemom bi se lahko izognile potrebi po dodatnih zmogljivostih za čiščenje vode, zaradi katerih bi se lahko povečala poraba energije.

Države članice so za izpolnitev obveznosti prihranka energije iz člena 7 uradno sporočile omejeno število ukrepov, povezanih z vodo. Najpogostejši je ogrevanje vode s sončnimi kolektorji (zamenjava ogrevanja vode, ki temelji na energiji iz neobnovljivih virov) ali učinkovitejši plinski grelniki vode, vendar se taki ukrepi nanašajo na pridobivanje toplote in ne na pridobivanje vode.

V celotni dobavni verigi (distribucija, uporaba in čiščenje odpadnih voda) bi se lahko preučili ukrepi politike, povezani z energetsko učinkovitim pridobivanjem pitne vode. Doslej sta bila glavna nacionalna cilja zmanjšati pomanjkanje vode in izboljšati kakovost vode. Poleg namestitve učinkovitejših črpalk so bili uradno sporočeni ukrepi, s katerimi se prihranki energije posredno dosegajo prek manjše potrebe po vodi ali ponovne uporabe vode.

Možnosti za prihranke energije v vodnem sektorju so v:

— zmanjšanju količine energije, ki se porabi za proizvodnjo in čiščenje različnih vrst vode, ter

— zmanjšanju potrebe po vodi in izgub v omrežju, kar pomeni manjše potrebe po energiji za črpanje in čiščenje.

Prihranki energije v vodnem sektorju lahko razbremenijo proračune občin. Zlasti kadar so občine lastnice sistema za oskrbo z vodo, lahko poraba električne energije v čistilnih napravah predstavlja pomemben delež njihovih stroškov za električno energijo. Ker se lahko na primer ozaveščenost, izkušnje in zmogljivosti med posameznimi občinami zelo razlikujejo, so lahko regionalni ali nacionalni programi koristni za lažjo izmenjavo izkušenj, s tehnološko podporo in finančno pomočjo pa bi se lahko povečale možnosti za prihranke energije.

Okvirni neizčrpni primeri

Države članice bi lahko sprejele ukrepe za varčevanje z energijo pri proizvodnji, uporabi in odstranjevanju vode v vseh oblikah vzdolž celotne dobavne verige:

— pridobivanje pitne vode (črpanje, čiščenje podzemne ali površinske vode, razsoljevanje morske vode),

— zmanjšanje izgub vode v distribucijskem omrežju,

— zmanjšanje porabe vode pri končnih odjemalcih (vključno z uporabo za industrijske postopke, namakanje, gospodinjstva),

— zmanjšanje porabe vode z recirkulacijo vode v gospodinjstvih,

— čiščenje odpadne vode za ponovno uporabo ali izpust (črpanje, postopki čiščenja odpadne vode, rekuperacija toplote) in

— zmanjšanje porabe energije za čiščenje meteorne vode (zmanjšanje bremena, ki ga čiščenje pomeni za sisteme za meteorne vode).

5. VPLIV REVIZIJE NA PRVO OBDOBJE OBVEZNOSTI

Države članice morajo najpozneje 18 mesecev po začetku veljavnosti direktive o energetski učinkovitosti, tj. do 25. junija 2020, sprejeti zakone in druge predpise, potrebne za izpolnitev spremenjene obveznosti prihranka energije.

Države članice morajo upoštevati:

— skupne metode in načela za izračun učinka sistemov obveznosti energetske učinkovitosti ali drugih ukrepov politike (Priloga V k direktivi o energetski učinkovitosti),

— zahtevo, naj se pri oblikovanju ukrepov politike (sistemov obveznosti energetske učinkovitosti in alternativnih ukrepov politike) upošteva potreba po zmanjšanju energetske revščine, čeprav se lahko sprejmejo različni ukrepi, usmerjeni v gospodinjstva, ki jih je prizadela energetska revščina (člen 7(11) direktive o energetski učinkovitosti),

— določbo, da ni mogoče uveljavljati prihrankov, ki izhajajo iz izvajanja prava EU, razen ukrepov v zvezi s prenovo in predčasno zamenjavo z učinkovitejšimi napravami in vozili (točka 2(b) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti),

— zahtevo, naj se pri izračunu prihrankov energije upošteva, koliko časa bodo ukrepi učinkovali in kako hitro se bodo prihranki zmanjševali skozi čas (točka 2(g) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti – od začetka veljavnosti), ter

— zahtevo, naj podjetja za maloprodajo energije pri izpolnjevanju svojih obveznosti prihranka energije (v okviru sistema obveznosti energetske učinkovitosti) porabnikov ne odvračajo od zamenjave dobavitelja (člen 7a(3) direktive o energetski učinkovitosti).

Države članice lahko spremenjeno direktivo o energetski učinkovitosti prenesejo in začnejo izvajati pred rokom. V tem primeru lahko preostali čas pred iztekom prvega obdobja obveznosti:

— izkoristijo odstopanje na podlagi člena 7(8) direktive o energetski učinkovitosti,

— izkoristijo odstopanje na podlagi točke 2(b) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti in

— se odločijo, da lahko zavezane strani svoje obveznosti prihranka v celoti ali deloma izpolnijo s prispevkom v nacionalni sklad za energetsko učinkovitost (člen 20(6) direktive o energetski učinkovitosti).

Države članice, ki za izračun količine prihrankov energije, zahtevanih za prvo obdobje obveznosti, uporabijo člen 7(4)(a) do (d) direktive o energetski učinkovitosti, morajo v skladu s členom 7(5)(a) navedene direktive ločeno uporabiti in izračunati učinek možnosti, izbranih za prvo obdobje.

6. UPOŠTEVANJE PRIHRANKOV PRI OBVEZNOSTI PRIHRANKA ENERGIJE

Člen 7(1) direktive o energetski učinkovitosti določa, da sta obdobji obveznosti (2014–2020 iz točke (a) prvega pododstavka člena 7(1) navedene direktive in 2021–2030 iz točke (b)) ločeni obdobji.

Kot je že določeno za prvo obdobje, se lahko pri izpolnjevanju obveznosti za navedeno obdobje načeloma upoštevajo samo prihranki energije, doseženi v tem obdobju, razen če je v direktivi o energetski učinkovitosti določeno drugače.

Države članice prihrankov energije ne smejo upoštevati za nazaj, tj. v skladu s členom 7(7) direktive o energetski učinkovitosti prihrankov, doseženih po 31. decembru 2020, ni mogoče upoštevati pri količini, zahtevani za obdobje 2014–2020.

V skladu z drugim pododstavkom člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti lahko države članice pri količini, zahtevani za obdobje 2021–2030, upoštevajo prihranke, ki izhajajo iz ukrepov politike, uvedenih pred 31. decembrom 2020 ali po tem datumu, če ti ukrepi privedejo do novih posameznih ukrepov, ki se izvedejo po 31. decembru 2020 (75).

Načeloma lahko države članice prihranke energije, dosežene v določenem letu, upoštevajo samo za navedeno leto. Vendar lahko v skladu s členom 7a(6)(b) direktive o energetski učinkovitosti države članice, ki imajo vzpostavljen sistem obveznosti energetske učinkovitosti, zavezanim stranem dovolijo, da prihranke, dosežene v danem letu, upoštevajo za katero koli od preteklih štirih ali naslednjih treh let, če je to v okviru ustreznega obdobja obveznosti, kot je določeno v členu 7(1) navedene direktive.

Okvirni primer

Prihranki, doseženi v letu 2014, se lahko upoštevajo za leto 2017 (tri leta pozneje), prihrankov, doseženih v letu 2024, pa ni mogoče upoštevati za leto 2020, čeprav je to eno od preteklih štirih let, saj je v drugem obdobju obveznosti.

Člen 7(8) direktive o energetski učinkovitosti določa posebno odstopanje od tega načela. Če je sistem obveznosti energetske učinkovitosti, ki je veljal kadar koli med 31. decembrom 2009 in 31. decembrom 2014, zavezani strani omogočal, da izkoristi možnost „shranjevanja in izposojanja“ (člen 7a(6)(b) direktive o energetski učinkovitosti), lahko zadevna država članica prihranke energije, dosežene v katerem koli letu po letu 2010 in pred 1. januarjem 2014, upošteva, kot da bi bili doseženi po 31. decembru 2013 in pred 1. januarjem 2021, če so izpolnjene vse zahteve iz člena 7(8) navedene direktive:

„(a) sistem obveznosti energetske učinkovitosti je veljal kadar koli med 31. decembrom 2009 in 31. decembrom 2014 in je bil vključen v prvi nacionalni akcijski načrt države članice za energetsko učinkovitost, predložen v skladu s členom 24(2);

(b) prihranki so bili doseženi v okviru sistema obveznosti energetske učinkovitosti;

(c) prihranki so izračunani v skladu s Prilogo V in

(d) leta, v katerih naj bi bili prihranki doseženi, so bila vključena v nacionalne akcijske načrte za energetsko učinkovitost.“

7. SKUPNE METODE IN NAČELA ZA IZRAČUN UČINKA SISTEMOV OBVEZNOSTI ENERGETSKE UČINKOVITOSTI ALI DRUGIH UKREPOV POLITIKE IZ ČLENOV 7, 7A IN 7B TER ČLENA 20(6)

Države članice morajo v skladu s členom 7(9) direktive o energetski učinkovitosti zagotoviti, da se prihranki energije, ki izhajajo iz ukrepov politike iz členov 7a in 7b ter člena 20(6) navedene direktive, izračunajo v skladu s Prilogo V k navedeni direktivi.

7.1 Metode merjenja

7.1.1 Metode merjenja za ukrepe politike, ki niso ukrepi obdavčitve

V točki 1 Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti so določene metode za izračun prihranka energije, razen tistih, ki izhajajo iz ukrepov obdavčitve, za namene členov 7, 7a in 7b ter člena 20(6) navedene direktive.

Zavezane, udeležene ali pooblaščene strani in javni organi izvajalci lahko uporabijo naslednje metode za izračun prihranka energije:

„(a) predvideni prihranek, ki se določi na podlagi rezultatov predhodnih energetskih izboljšav v podobnih obratih, izvedenih pod neodvisnim nadzorom. Splošni pristop je imenovan ‚predhodni‘;

(b) izmerjeni prihranek, pri čemer se prihranek zaradi izvedbe ukrepa ali paketa ukrepov določi z beleženjem dejanskega zmanjšanja porabe energije ob ustreznem upoštevanju dejavnikov, kot so dodatnost, zasedenost, ravni proizvodnje in vreme, ki lahko vplivajo na porabo. Splošni pristop je imenovan ‚naknadni‘;

(c) skalirani prihranek, pri čemer se uporabijo tehnične ocene prihranka. Tak pristop se lahko uporabi samo, kadar je pridobitev zanesljivih izmerjenih podatkov za določen obrat težavna ali nesorazmerno draga, na primer pri zamenjavi kompresorja ali električnega motorja z drugačno vrednostjo kWh od tiste, za katero so bili izmerjeni neodvisni podatki o prihranku, ali kadar te ocene na podlagi nacionalno uveljavljenih metodologij in meril izvedejo kvalificirani ali akreditirani strokovnjaki, ki so neodvisni od zavezanih, udeleženih ali pooblaščenih strani;

(d) anketno ugotovljeni prihranek, kadar se ugotavlja odziv porabnikov na nasvete, kampanje obveščanja in sisteme označevanja ali potrjevanja ali merjenje z inteligentnimi števci. Ta pristop se lahko uporabi samo za prihranek, ki je posledica spremembe vedenja porabnikov. Ne sme pa se uporabljati za prihranek, ki je rezultat izvedbe fizičnih ukrepov.“

7.1.2 Metode merjenja za ukrepe obdavčitve

Pri ugotavljanju prihranka energije zaradi ukrepov politike v zvezi z obdavčitvijo, uvedenih v skladu s členom 7b direktive o energetski učinkovitosti (76), veljajo načela iz točke 4 Priloge V k navedeni direktivi:

„(a) upošteva se samo prihranek energije zaradi ukrepov obdavčitve, ki presegajo najnižje ravni obdavčitve goriv, kot je zahtevano v Direktivi Sveta 2003/96/ES ali Direktivi Sveta 2006/112/ES;

(b) prožnosti cen za izračun učinka ukrepov obdavčitve (energije) morajo predstavljati odzivnost povpraševanja po energiji na spremembe cen in se ocenijo na podlagi najnovejših in reprezentativnih uradnih virov podatkov;

(c) prihranek energije zaradi spremljajočih instrumentov davčne politike, vključno z davčnimi spodbudami ali plačili v sklad, se upošteva ločeno.“

7.2 Trajanje učinkov ukrepov in hitrost zmanjševanja prihrankov v obdobju trajanja učinkov

V točki 2(i) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti je določeno: „Pri izračunu prihranka energije se upošteva, koliko časa bodo ukrepi učinkovali in hitrost, s katero se bodo prihranki zmanjševali. S tem izračunom se seštejejo prihranki, ki bodo doseženi na podlagi vsakega posameznega ukrepa v obdobju od datuma začetka njegovega izvajanja do 31. decembra 2020 ali 31. decembra 2030, kakor je ustrezno. Države članice lahko sprejmejo tudi drugo metodo, za katero se ocenjuje, da bo dosegla vsaj isto skupno količino prihranka. Kadar uporabljajo drugo metodo, države članice zagotovijo, da skupna količina prihranka energije, izračunana z uporabo te metode, ne preseže količine prihranka energije, ki bi jo dobile, če bi prihranek energije izračunale s seštevkom prihrankov, doseženih na podlagi vsakega posameznega ukrepa v obdobju od datuma začetka njegovega izvajanja do 31. decembra 2020 ali 31. decembra 2030, kakor je ustrezno.“

Pojem „trajanje učinkov“ posameznega ukrepa za prihranke energije se nanaša na dejstvo, da se lahko prihranki dosežejo tudi v prihodnjih letih, ne le v letu izvajanja. „Trajanje učinkov“ je torej obdobje, v katerem bo ukrep še naprej zagotavljal merljive prihranke.

Države članice lahko pri izračunu prihrankov energije v obdobju trajanja učinkov ukrepa:

— vsakemu ukrepu pripišejo „dejanske“ prihranke, ki se bodo z ukrepom dosegli med letom izvajanja in koncem drugega obdobja obveznosti (tj. 31. decembrom 2030) – to se imenuje „neposredna metoda“ (77). Pripisovanje prihrankov po letu 2030 ni dovoljeno. Države članice lahko prihranke, dosežene z ukrepi politike, uvedenimi pred letom 2030, upoštevajo pri obveznosti prihranka energije po letu 2030 le, če navedeni ukrepi privedejo do novih posameznih ukrepov v naslednjem obdobju obveznosti,

— uporabijo „indeksno vrednost“, v kateri se izraža pričakovano trajanje učinkov (78),

— „navzgor omejijo“ trajanje učinkov, pripisano posameznim ukrepom (79) – država članica lahko trajanje učinkov na primer omeji na največ pet let. Države članice, ki uporabljajo to metodo, morajo zagotoviti, da rezultat ni višji kot pri „neposrednem“ pristopu, ali

— uporabijo celotno trajanje učinkov, vendar „zmanjšajo“ prihranke za vsako prihodnje leto (80) – po tej metodi bi lahko država članica prihranke v naslednjih letih zmanjšala za 10 % na leto, če je to utemeljeno. Tudi v tem primeru pa mora zagotoviti, da rezultat ni višji kot pri „neposrednem“ pristopu.

Države članice morajo pri upoštevanju prihrankov v zahtevani količini skupnih prihrankov končne porabe energije, ki izhajajo iz katerega koli ukrepa politike, upoštevati:

(i) kdaj se ukrep izvaja;

(ii) količino letnih prihrankov energije in

(iii) ali bo ukrep leta 2030 še vedno zagotavljal prihranke energije (81).

Kar zadeva ukrepe politike, usmerjene v stavbe, standard EU EN 15459-1:2017 (82) že zagotavlja smernice za oceno trajanja učinkov.

Pri uveljavljanju trajanja učinkov za ukrepe za spremembo vedenja, ki niso povezani z izvedbo fizičnih ukrepov, je potrebna posebna previdnost (83). Zelo hitro se namreč lahko obrnejo, saj je lahko trajanje učinkovitega vedenja odvisno od različnih dejavnikov. Če je učinkovito vedenje, ki se spodbuja, na primer okolju prijazna vožnja, lahko učinki usposabljanja za tako vožnjo trajajo samo nekaj dni, lahko pa tudi do nekaj let, kar je odvisno od voznikov in vrste usposabljanja za okolju prijazno vožnjo.

Primeri, kako se lahko upošteva trajanje učinkov ukrepov

1. „Neposredna“ metoda

S posameznim ukrepom (npr. zamenjavo oken) se prihrani 1 toe energije na leto, in to več let. Če se ukrep izvede leta 2021, bo v letu 2021 zagotovil 1 toe prihrankov, v vsakem naslednjem letu do leta 2030 pa prav tako po 1 toe prihrankov, tj. skupaj 10 toe do leta 2030. Če se ukrep izvede leta 2022, bo v vsakem letu v obdobju 2022–2030 zagotovil po 1 toe prihrankov, tj. skupaj 9 toe. Če se izvede leta 2030, bo k izpolnitvi zahteve prispeval samo v navedenem letu, tj. zagotovil bo skupno 1 toe prihrankov.

Država članica mora v obdobju prihraniti 65 Mtoe in pričakuje, da bo to dosegla z eno informacijsko kampanjo na leto, s čimer bo spodbudila na primer milijon ukrepov (raziskava je pokazala, da je učinkovitost vsakega ukrepa enaka 1 toe) in milijon zamenjav oken na leto (predpostavljena vrednost vsake je ocenjena na 1 toe). Vsaka informacijska kampanja bi v letu, v katerem bi se izvedla, zagotovila 1 Mtoe prihrankov, deset kampanj v desetih letih pa bi do 31. decembra 2030 skupaj zagotovilo 10 Mtoe prihrankov. Če bi se vsako leto zamenjalo milijon oken, bi se v prvem letu zagotovilo 10 Mtoe prihrankov, v drugem 9 Mtoe, v tretjem 8 Mtoe, v četrtem 7 Mtoe, v petem 6 Mtoe, v šestem 5 Mtoe, v sedmem 4 Mtoe, v osmem 3 Mtoe, v devetem 2 Mtoe in v desetem 1 Mtoe, tj. skupaj 55 Mtoe prihrankov do 31. decembra 2030. Prihranki, ki izhajajo iz informacijskih kampanj in zamenjav oken, torej znašajo 10 Mtoe + 55 Mtoe = 65 Mtoe.

Nasprotno se lahko z ukrepom s kratkotrajnejšimi učinki (npr. informacijsko kampanjo) v letu izvajanja doseže 1 toe prihrankov, pozneje pa prihrankov ni. Ne glede na to, v katerem letu v obdobju 2021–2030 bo izveden, bo njegov prispevek znašal 1 toe.

Če država članica na začetku desetletnega obdobja obveznosti uvaja predvsem posamezne ukrepe s kratkotrajnimi učinki, bo morala sprejeti dodatne ukrepe, da bi dosegla prihranke, zahtevane v točki (b) prvega pododstavka člena 7(1).

„Neposredna“ metoda nedvomno izpolnjuje pogoj, da je treba z metodo za izračun priti do zahtevane količine prihrankov, ki se dejansko doseže. Vendar se lahko državam članicam alternativne metode zdijo ustreznejše.

2. Metoda „indeksne vrednosti“

Ena od alternativnih možnosti je, da se vsakemu ukrepu dodeli „indeksna vrednost“, ki izraža pričakovano trajanje učinkov ukrepa. Informacijski kampanji bi se lahko pripisala indeksna vrednost 0,25, zamenjavi oken pa indeksna vrednost 6. Če se z vsakim od teh ukrepov prihrani 1 toe na leto, bi prihranek, pripisan informacijski kampanji, znašal (1 × 0,25 toe) = 0,25 toe. Prihranek, pripisan zamenjavi oken, bi ne glede na leto izvedbe znašal (1 × 6 toe) = 6 toe.

Za informacijske kampanje bi se nato štelo, da v letu izvedbe zagotovijo 0,25 Mtoe prihrankov ali da bi deset kampanj v desetih letih do konca leta 2030 skupaj zagotovilo 2,5 Mtoe prihrankov. Če se v obdobju izvede sedem milijonov zamenjav oken, bo s tem doseženih 7 Mtoe prihrankov, kar pri pomnožitvi s faktorjem 6 pomeni 42 Mtoe prihrankov. Prihranki zaradi informacijskih kampanj in zamenjav oken bi torej znašali 2,5 Mtoe + 42 Mtoe = 44,5 Mtoe.

Država članica, ki uporablja to metodo, mora zagotoviti, da rezultat ni višji kot pri „neposrednem“ pristopu.

3. Metoda z „omejitvijo navzgor“

Druga alternativna možnost je, da se trajanje učinkov, pripisano posameznim ukrepom, „omeji navzgor“. Trajanje učinkov se lahko na primer omeji na največ pet let. Prihranki, pripisani informacijski kampanji, bi znašali 1,25 Mtoe, na primer 0,25 Mtoe leta 2022, 0,25 Mtoe leta 2023, 0,25 Mtoe leta 2024, 0,25 Mtoe leta 2025 in 0,25 Mtoe leta 2026. Prihranki, pripisani zamenjavi oken, bi ne glede na leto izvedbe znašali (1 × 5) = 5 Mtoe, na primer 1 Mtoe leta 2022, 1 Mtoe leta 2023, 1 Mtoe leta 2024, 1 Mtoe leta 2025 in 1 Mtoe leta 2026.

Država članica, ki uporablja to metodo, mora prav tako zagotoviti, da rezultat ni višji kot pri „neposrednem“ pristopu.

Da bi se upoštevala celotna vrednost ukrepa politike za energetsko učinkovitost, morajo države članice v skladu s točko 2(i) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti upoštevati zmanjševanje prihrankov energije v obdobju trajanja učinkov posameznega ukrepa (84). Namen tega je zagotoviti, da se prihranki obračunajo realistično, glede na to, da na primer nov energetsko učinkovit izdelek po nekaj letih uporabe morda ne bo zagotavljal enakih prihrankov energije (85). Zato morajo države članice to upoštevati v svojih metodologijah. Hitrost zmanjševanja se lahko razlikuje glede na vrsto ukrepa politike in jo mora vsaka država članica uradno sporočiti in pojasniti v skladu s točko 2(i) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti (86).

7.3 Dodatnost

Zahtevo glede dodatnosti je treba upoštevati pri določanju prihrankov energije za vse vrste ukrepov politike. Osnovna načela so določena v točki 2(a) in (b) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti:

„(a) Prihranki se prikažejo kot dodani tistim, do katerih bi v vsakem primeru prišlo brez dejavnosti zavezane, udeležene ali pooblaščene strani ali javnih organov izvajalcev. Pri določitvi, kateri prihranki se lahko uveljavljajo kot dodatni, države članice upoštevajo, kako bi se poraba energije in povpraševanje po njej razvijala, če se zadevni ukrep politike ne bi izvajal, pri čemer se oprejo na vsaj naslednje elemente: trendi porabe energije, spremembe vedenja porabnikov, tehnološki napredek in spremembe, ki jih povzročajo drugi ukrepi, izvedeni na ravni Unije ali na nacionalni ravni.

(b) Prihranki, ki izhajajo iz izvajanja obveznega prava Unije, se štejejo za prihranke, do katerih bi prišlo v vsakem primeru, in se zato ne morejo uveljavljati kot prihranki energije za namene člena 7(1).“

To pomeni, da če morajo države članice v skladu s pravom EU doseči določeno količino ali stopnjo prihrankov, lahko uveljavljajo le prihranke nad to stopnjo, če so izpolnjene druge zahteve, na primer če je mogoče dokazati in potrditi, da so prihranki rezultat zadevnega ukrepa.

V skladu s točko 2(a) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti morajo države članice upoštevati tudi trenutni razvoj trga in določiti izhodiščni scenarij. To je posebej pomembno, da se prepreči upoštevanje primerov „neupravičenega okoriščanja“, ki so pogosti v okviru obveznosti dobaviteljev in programov finančne podpore. Če na primer nacionalni program podpore za prenovo stavb v določenem letu podpre 100 posameznih ukrepov, lahko za nekatere od teh ukrepov velja, da bi se izvedli v vsakem primeru (brez programa), zato jih je treba odšteti.

Podobno je zelo verjetno, da ima politika, ki se izvaja že vrsto let, preoblikovalne učinke na trg. Zasebne zainteresirane strani jo na primer upoštevajo pri svojih strategijah za razvoj izdelkov, storitev itd. To na primer pomeni, da so lahko trenutni trendi pri tržnem povprečju delno posledica učinkov politike iz preteklih let. Če se izvede raziskava za oceno učinkov „neupravičenega okoriščanja“, je torej verjetno, da so nekateri od teh današnjih učinkov tudi učinki prelivanja iz preteklih let. V točki 2(b) in (c) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti so določena odstopanja od teh osnovnih načel:

„… Z odstopanjem od te zahteve se lahko prihranki v zvezi s prenovo obstoječih stavb uveljavljajo kot prihranki energije za namene člena 7(1), če je zadoščeno merilu pomembnosti iz točke 3(h) Priloge V. Prihranki, ki izhajajo iz izvajanja nacionalnih minimalnih zahtev, ki so bile za nove stavbe določene pred prenosom Direktive 2010/31/EU, se lahko uveljavljajo kot prihranki energije za namene točke (a) člena 7(1), če je zadoščeno merilu pomembnosti in če so države članice te prihranke uradno navedle v svojih nacionalnih akcijskih načrtih za energetsko učinkovitost v skladu s členom 24(2).

(c) Upošteva se lahko samo prihranek, ki presega naslednje ravni: (i) standarde emisijskih vrednosti Unije za nove osebne avtomobile in nova lahka gospodarska vozila na podlagi izvajanja uredb (ES) št. 443/2009 ter (EU) št. 510/2011 Evropskega parlamenta in Sveta; (ii) zahteve Unije v zvezi z umikom nekaterih proizvodov, povezanih z energijo, s trga zaradi izvajanja izvedbenih ukrepov na podlagi Direktive 2009/125/ES.“

Poleg tega morajo države članice upoštevati ravni iz Uredbe (EU) 2019/631 in jih v svojih nacionalnih zakonih preseči, kar po začetku izvajanja revidirane direktive o čistih vozilih velja tudi za minimalne cilje za javno naročanje čistih vozil brez emisij za nekatera vozila za cestni prevoz.

7.3.1 Dodatnost v zvezi z ukrepi, usmerjenimi v prenovo stavb (87)

Točka 2(b) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti določa splošno načelo, da je treba prihranke energije, ki izhajajo iz izvajanja obveznega prava EU, šteti za prihranke, do katerih bi prišlo v vsakem primeru, zato se ne bi smeli uveljavljati.

Na splošno gradbeni predpisi, povezani z energetsko učinkovitostjo stavb, določajo obvezne zahteve v skladu s pravom EU (direktiva o energetski učinkovitosti stavb) in so del scenarija „brez sprememb“.

Z odstopanjem od tega lahko države članice upoštevajo vse prihranke, ki izhajajo iz prenove stavb, če je izpolnjeno merilo pomembnosti iz točke 3(h) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti in če vsi prihranki energije izhajajo iz ukrepov politike, s katerimi se spodbuja prenova. Dokazati morajo tudi, da prihranki zaradi ukrepov, ki jih uveljavljajo, presegajo prihranke, do katerih bi prišlo, če ti ukrepi ne bi bili izvedeni. Dokazati bi morale, da je zavezana, udeležena ali pooblaščena stran prispevala k doseganju prihrankov, ki se uveljavljajo (88).

Izhodišče za izračun prihrankov je merjenje porabe v stavbi pred prenovo in po njej. Države članice lahko to odstopanje od začetka veljavnosti direktive o spremembi (Direktiva (EU) 2018/2002), tj. od 24. decembra 2018, uporabijo za obe obdobji obveznosti.

Primer

V skladu z nacionalnimi gradbenimi predpisi se mora razred energetske učinkovitosti stavb, v zvezi s katerimi se izvede večja prenova, dvigniti vsaj v razred B. Zadevna država članica posledičnih prihrankov ne more uveljavljati za namene člena 7.

Lahko pa jih uveljavlja, če je sprejela ukrep, s katerim se spodbujajo prenove (npr. če gospodinjstvom zagotavlja subvencije za prenovo, ki je ta sicer ne bi izvedla). V tem primeru lahko uveljavlja vse prihranke, ki izhajajo iz navedenega ukrepa, ne glede na to, za koliko se izboljša razred energetske učinkovitosti (tj. uveljavlja lahko vse prihranke zaradi izboljšanja energetske učinkovitosti iz razreda D v C, iz razreda D v B ali iz razreda D v A itd.).

Projekti prenove morajo biti v skladu z nacionalnimi minimalnimi zahtevami glede energetske učinkovitosti, določenimi v skladu z direktivo o energetski učinkovitosti stavb. Spodbujajo se lahko ukrepi, ki lahko podpirajo večjo ambicioznost, tj. energetsko učinkovitost, ki presega zahtevano.

7.3.2 Dodatnost v zvezi z ukrepi, usmerjenimi v gradnjo novih stavb

Države članice lahko po začetku veljavnosti spremenjene direktive o energetski učinkovitosti in po potrebi po njenem prenosu v nacionalno zakonodajo ali začetku izvajanja prihranke energije, ki izhajajo iz izvajanja nacionalnih minimalnih zahtev za nove stavbe, upoštevajo le pri prihrankih, zahtevanih za prvo obdobje obveznosti (2014–2020), če:

(i) izpolnjujejo nacionalne minimalne zahteve, določene pred prenosom direktive o energetski učinkovitosti stavb, tj. do 9. julija 2012 (glej člen 28(1) navedene direktive);

(ii) so „pomembni“ in

(iii) so bili do 30. aprila 2017 uradno sporočeni v nacionalnem akcijskem načrtu za energetsko učinkovitost (glej člen 24(2) direktive o energetski učinkovitosti).

Prihranki energije se lahko uveljavljajo šele od datuma začetka veljavnosti spremenjene direktive o energetski učinkovitosti in se upoštevajo le pri skupnih prihrankih končne porabe energije, ki jih je treba doseči do 31. decembra 2020. Države članice morajo dokazati, da so bili z uporabo nacionalnih minimalnih zahtev zagotovljeni merljivi prihranki, ki sicer ne bi bili doseženi. Če so za uveljavljanje navedenih prihrankov potrebni kakršni koli nacionalni ukrepi za prenos ali izvajanje, jih je treba sprejeti in vzpostaviti pred uveljavljanjem prihrankov.

Če država članica uporabi odstopanje, bi morala skrbno oceniti morebitno vzajemno delovanje z izvzetjem iz člena 7(4)(d) direktive o energetski učinkovitosti („zgodnje ukrepanje“) in preprečiti dvojno štetje.

Projekti gradnje stavb morajo biti v skladu z nacionalnimi minimalnimi zahtevami glede energetske učinkovitosti. Spodbujajo se lahko ukrepi, ki lahko podpirajo večjo ambicioznost, tj. energetsko učinkovitost, ki presega zahtevano.

7.3.3 Dodatnost v zvezi s stavbami javnih organov

Odstopanje od načela dodatnosti iz točke 2(b) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti se načeloma uporablja tudi za prihranke energije, povezane s prenovo stavb javnih organov, saj so taki prihranki povezani „s prenovo obstoječih stavb“ (glej drugi stavek točke 2(b) Priloge V k navedeni direktivi).

Namen odstopanja je državam članicam omogočiti, da od začetka veljavnosti direktive o spremembi uveljavljajo vse prihranke energije za namen člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti, ki izhajajo na primer iz ukrepov, sprejetih za doseganje deleža prenove, ki ustreza 3 % tlorisne površine ogrevanih in/ali hlajenih stavb, ki so v lasti in uporabi osrednje vlade (glej člen 5).

Vendar morajo države članice dokazati, da vsi prihranki, ki jih uveljavljajo, izhajajo iz ukrepov politike, izvedenih za prenovo stavb javnih organov (89). Ne morejo uveljavljati prihrankov energije, ki bi bili doseženi tudi brez ukrepa politike. Zato morajo države članice dokazati pomembnost. Če so za uveljavljanje prihrankov potrebni kakršni koli nacionalni ukrepi za prenos ali izvajanje, jih je treba vzpostaviti pred uveljavljanjem prihrankov.

Države članice morajo prihranke energije, ki jih uveljavljajo in ki izhajajo iz ukrepov politike, izvedenih za prenovo stavb javnih organov, izračunati v skladu s Prilogo V. Količina prihrankov energije, ki se upošteva pri zahtevanem prihranku končne porabe energije iz člena 7(1) direktive o energetski učinkovitosti, se izrazi kot poraba končne energije. Če je količina prihrankov energije izražena kot poraba primarne energije, morajo države članice uporabiti pretvorbene faktorje iz Priloge IV k direktivi o energetski učinkovitosti.

7.3.4 Dodatnost v zvezi z izvedbenimi ukrepi na podlagi direktive o okoljsko primerni zasnovi (90)

Ukrep, ki obsega samo zamenjavo kotlov, se zaradi posebne določbe v točki 2(c) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti ne šteje za ukrep prenove. Izhodišče bodo zato vedno minimalne zahteve na podlagi posebnih določb o okoljsko primerni zasnovi (91). Prihranki energije, ki izhajajo iz zamenjave naprav, ki jih ureja zakonodaja o okoljsko primerni zasnovi, na primer grelnikov prostorov, se lahko upoštevajo le, če presegajo minimalne zahteve za okoljsko primerno zasnovo, razen v primeru predčasne zamenjave (glej točko 2(e) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti).

Če države članice zagotovijo spodbude ali subvencije za izdelke, zajete s predpisi EU o označevanju z energijskimi nalepkami, je priporočljivo, da jih usmerijo v višje razrede energetske učinkovitosti. Spodbuda ali subvencija za spodbujanje namestitve novih, energetsko učinkovitejših kotlov bi se na primer uporabljala le za kotle v najvišjih dveh razredih energijske učinkovitosti za kotle, v katerih je na podlagi tržnih podatkov, ki se nanašajo na zadevno obdobje, na voljo znatno število izdelkov.

7.3.5 Dodatnost v zvezi z energetskimi pregledi iz člena 8

V skladu s členom 8(4) morajo države članice zagotoviti, da se v velikih podjetjih (tj. podjetjih, ki niso MSP) vsaka štiri leta izvede energetski pregled; to samo po sebi ne prinese prihrankov energije.

Ukrepi za spodbujanje ali podpiranje izvajanja priporočil, ki izhajajo iz pregleda, presegajo minimum, ki se zahteva v členu 8 – drugi pododstavek člena 8(7) določa, da „lahko države članice izvajajo spodbude in programe podpore“. Zato se prihranki energije, ki izhajajo iz takih ukrepov, lahko upoštevajo, če izpolnjujejo merilo pomembnosti, saj ne bi bili doseženi v vsakem primeru. Enako velja za prihranke, ki izhajajo iz ukrepov, namenjenih MSP.

7.4 Pomembnost in upravičenost

Države članice morajo poleg načela dodatnosti izpolniti merilo „pomembnosti“. Samodejne uvedbe zakonodaje EU ali uvedbe samostojnih izboljšav zaradi tržnih sil ali tehnološkega razvoja (na primer) ni mogoče upoštevati, saj države članice ne smejo upoštevati ukrepov, ki bi se zgodili v vsakem primeru.

Dejavnosti nacionalnih javnih organov pri izvajanju ukrepa politike morajo „pomembno“ prispevati k doseganju prihrankov energije, ki se uveljavljajo. Drugače rečeno:

— prispevati so morale k zadevnemu posameznemu ukrepu in

— subvencija ali udeležba zavezane, udeležene ali pooblaščene strani je morala nedvomno več kot minimalno vplivati na odločitev končnega odjemalca za izvedbo naložbe v energetsko učinkovitost.

Zato morajo države članice dokazati, da so prihranki rezultat ukrepa politike, namenjenega spodbuditvi prihrankov končne porabe energije (92). Ukrepi, sprejeti v skladu z Uredbo (EU) 2018/842 Evropskega parlamenta in Sveta (93), se lahko štejejo za pomembne, vendar morajo države članice dokazati, da zagotavljajo preverljiva in merljiva ali ocenljiva povečanja energetske učinkovitosti.

Pri programih financiranja na primer navedba zneska subvencije ne zadostuje za dokazovanje pomembnosti, saj sama po sebi ne dokazuje, da so subvencije vplivale na naložbene odločitve končnih odjemalcev. Vloga akterjev, ki sodelujejo pri ukrepih, se načeloma lahko dokaže brez subvencije kot referenčnega merila; standardizirani ukrepi (npr. priprava standardov za namestitev za izdelke, energetsko svetovanje in energetski pregledi, ki jim sledi dejansko izvajanje ukrepov) bi lahko bili pomemben kazalnik pomembnosti.

Za zagotovitev skladnosti bi lahko države članice določile splošne zahteve glede pomembnosti v okviru sistema obveznosti energetske učinkovitosti ali alternativnih ukrepov in jih preverile za vsak projekt posebej (94). S temi zahtevami bi lahko določile, da morajo stranke (npr. ko zaprosijo za „beli certifikat“ (95)) dokumentirati in dokazati neposreden prispevek k izvajanju ukrepa.

Od zavezanih strani bi se lahko zahtevalo, naj dokažejo:

— ali je bil prispevek zagotovljen neposredno ali posredno (tj. so ga zagotovili posredniki) in

— ali je bilo o njem odločeno pred izvedbo ukrepa.

Države članice bi lahko na primer zahtevale tudi:

— naj operaterji distribucijskih sistemov (tj. zavezane strani) sklenejo pogodbo s tretjimi stranmi,

— naj se prihranki energije začnejo zagotavljati šele po izdaji pogodbe,

— da lahko strani prihranke upoštevajo le, če so neposredno sodelovale pri izvedbi ukrepa (npr. z izvedbo energetskih pregledov, subvencijami itd.), in

— naj se pripravijo sporazumi, ki zajemajo celotno verigo od zavezanih akterjev do končnih odjemalcev energije.

7.5 Ukrepi, ki spodbujajo namestitev tehnologij za malo proizvodnjo energije iz obnovljivih virov za lastno porabo na ali v stavbah

Pomembno je razlikovati med:

— možnostjo iz člena 7(4)(f) direktive o energetski učinkovitosti, ki se nanaša na količino energije, ki je bila proizvedena na ali v stavbah za lastno porabo in jo je mogoče izključiti iz količine prihrankov energije, izračunane v skladu s členom 7(2) in (3) navedene direktive, ter

— pojasnilom iz točke 2(e) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti, glede na katero se prihranki, ki izhajajo iz ukrepov, s katerimi se spodbuja namestitev tehnologij za malo proizvodnjo energije iz obnovljivih virov na ali v stavbah, načeloma lahko upoštevajo pri prihrankih, zahtevanih na podlagi člena 7(1).

To je pojasnjeno tudi v uvodni izjavi 43 direktive o energetski učinkovitosti.

V skladu s točko 2(e) Priloge V k direktivi o energetski učinkovitosti lahko države članice pri zahtevani količini prihrankov energije na podlagi člena 7(1) navede