Direktiva Sveta

z dne 26. julija 1971

o približevanju zakonodaje držav članic o zavornih napravah določenih kategorij motornih in priklopnih vozil

(71/320/EGS)

SVET EVROPSKIH SKUPNOSTI JE

ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti, zlasti člena 100,

ob upoštevanju predloga Komisije,

ob upoštevanju mnenja Evropskega parlamenta [1],

ob upoštevanju mnenja Ekonomsko-socialnega odbora [2],

ker se tehnične zahteve, ki jih morajo izpolnjevati motorna vozila na podlagi nacionalne zakonodaje, med drugim nanašajo tudi na zavorne naprave določenih kategorij motornih in priklopnih vozil;

ker so te zahteve v posameznih državah članicah različne; ker je zato potrebno, da vse države članice bodisi poleg svojih obstoječih pravil ali namesto njih sprejmejo enake zahteve, zlasti da bi bilo tako mogoče uvesti postopek EGS-homologacije za vsak tip vozila na podlagi Direktive Sveta z dne 6. februarja 1970 o približevanju zakonodaje držav članic o homologaciji motornih in priklopnih vozil [3];

ker morajo usklajene zahteve zagotoviti varnost v cestnem prometu v celotni Skupnosti,

SPREJEL NASLEDNJO DIREKTIVO:

Člen 1

1. V tej direktivi izraz "vozilo" pomeni vsako motorno vozilo, ki spada v eno izmed naslednjih mednarodnih kategorij in ki je namenjeno za uporabo na cesti, z nadgradnjo ali brez nje, z vsaj štirimi kolesi in z največjo konstrukcijsko določeno hitrostjo večjo od 25 km/h, in priklopna vozila, z izjemo tirnih vozil, kmetijskih traktorjev in mobilnih strojev ter komunalnih vozil:

(a) Kategorija M:

Motorna vozila z vsaj štirimi kolesi ali s tremi kolesi, katerih največja dovoljena teža presega 1 tono in se uporabljajo za prevoz potnikov;

— | Kategorija M1: Vozila za prevoz potnikov z največ osmimi sedeži poleg sedeža voznika; |

— | Kategorija M2: Vozila za prevoz potnikov z več kot osmimi sedeži poleg sedeža voznika, katerih največja dovoljena teža ne presega 5 ton; |

— | Kategorija M3: Vozila za prevoz potnikov z več kot osmimi sedeži poleg sedeža voznika, katerih največja dovoljena teža presega 5 ton. |

(b) Kategorija N:

Motorna vozila z vsaj štirimi kolesi ali s tremi kolesi, katerih največja dovoljena teža presega 1 tono in se uporabljajo za prevoz blaga:

— | Kategorija N1: Vozila za prevoz blaga z največjo dovoljeno težo, ki ne presega 3,5 tone; |

— | Kategorija N2: Vozila za prevoz blaga z največjo dovoljeno težo, večjo od 3,5 tone, vendar do vključno 12 ton; |

— | Kategorija N3: Vozila za prevoz blaga z največjo dovoljeno težo, večjo od 12 ton. |

(c) Kategorija O:

Priklopna vozila (vključno s polpriklopniki):

— | Kategorija O1: Priklopna vozila z največjo dovoljeno težo do vključno 0,75 tone; |

— | Kategorija O2: Priklopna vozila z največjo dovoljeno težo večjo od 0,75 tone, vendar vključno do 3,5 tone; |

— | Kategorija O3: Priklopna vozila z največjo dovoljeno težo, večjo od 3,5 tone, vendar vključno do 10 ton; |

— | Kategorija O4: Priklopna vozila z največjo dovoljeno težo, večjo od 10 ton. |

2. Zgibna vozila kategorije M, sestavljena iz dveh neločljivih zgibno povezanih enot, štejejo za eno vozilo.

3. Pri vlečnih vozilih kategorije M ali N za vleko polpriklopnika je največja teža, ki jo je treba upoštevati pri klasifikaciji tega vozila, seštevek teže vlečnega vozila v stanju, pripravljenem za vožnjo, in največje teže, ki jo polpriklopnik prenaša na vlečno vozilo, in kjer pride v poštev, še največje lastne obremenitve vlečnega vozila.

4. Pri vozilih kategorije N oprema in naprave, ki se nahajajo na nekaterih vozilih za posebne namene (dvigala, prevozne delavnice, reklamna vozila), štejejo za tovor.

5. Največja teža, ki šteje za klasifikacijo polpriklopnika kategorije O, je teža, prenesena na tla z osjo ali osmi polpriklopnika, ko je ta povezan z vlečnim vozilom in nosi svoj največji tovor.

Člen 2

Nobena država članica ne sme zavrniti podelitve EGS-homologacije ali nacionalne homologacije za neko vozilo zaradi razlogov, ki se nanašajo na zavorne naprave, če je to vozilo opremljeno z napravami, kot so opredeljene v prilogah od I do VIII, in če te naprave ustrezajo zahtevam v teh prilogah.

Člen 3

Država članica, ki je podelila homologacijo, sprejme potrebne ukrepe, da je obveščena o vsaki spremembi sestavnega dela ali značilnosti, skladno s točko 1.1 Priloge I. Pristojni organi zadevne države članice odločijo o tem, ali je treba na spremenjenem prototipu opraviti nove preskuse in ali je treba o tem izdati novo poročilo. Če se pri teh preskusih ugotovi neskladnost z zahtevami te direktive, se takšne spremembe ne odobrijo.

Člen 4

Do začetka veljavnosti posamične direktive o pomenu izraza "mestni avtobus" se ta vozila še naprej oddajajo v postopek za preskus tipa II A, kot je opisan v Prilogi II, če njihova največja teža presega 10 ton.

Člen 5

Spremembe, potrebne zaradi prilagajanja zahtev iz prilog tehničnemu napredku, se sprejmejo po postopku, ki je opredeljen v členu 13 Direktive Sveta z dne 6. februarja 1970 o homologaciji motornih in priklopnih vozil.

Člen 6

1. Države članice sprejmejo predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, v osemnajstih mesecih po njeni objavi in o tem takoj obvestijo Komisijo.

2. Po 1. oktobru 1974 določila iz točke 2.2.1.4 Priloge I veljajo tudi za druga vozila, razen za vozila kategorije M3 ali kategorije N3.

3. Države članice zagotovijo, da se Komisiji posredujejo besedila pomembnejših določb nacionalne zakonodaje, ki jih sprejmejo na področju, ki ga ureja ta direktiva.

Člen 7

Ta direktiva je naslovljena na države članice.

V Bruslju, 26. julija 1971

Za Svet

Predsednik

A. Moro

[1] UL C 160, 18.12.1969, str. 7.

[2] UL C 100, 1.8.1969, str. 13.

[3] UL L 42, 23.2.1970, str. 1.

--------------------------------------------------

PRILOGA I

POMEN IZRAZOV, ZAHTEVE, IZDELAVA IN VGRADNJA

1. POMEN IZRAZOV

1.1 "Tip vozila glede na zavorne naprave"

Izraz "tip vozila glede na zavorne naprave" označuje vozila, ki se ne razlikujejo v naslednjih bistvenih vidikih:

1.1.1 Pri motornih vozilih

1.1.1.1 kategoriji vozila, kot je opredeljena v členu 1 te direktive,

1.1.1.2 največji teži, kot je opredeljena v točki 1.14,

1.1.1.3 razporeditvi teže na osi,

1.1.1.4 največji konstrukcijsko določeni hitrosti,

1.1.1.5 drugačnem tipu zavorne naprave zlasti glede prisotnosti ali odsotnosti naprav za zaviranje priklopnega vozila,

1.1.1.6 številu in namestitvi osi,

1.1.1.7 tipu motorja,

1.1.1.8 številu in razmerju prestav,

1.1.1.9 prestavnih razmerjih gnanih osi,

1.1.1.10 merah pnevmatik.

1.1.2 Pri priklopnih vozilih

1.1.2.1 kategoriji vozila, kot je opredeljena v členu 1 te direktive,

1.1.2.2 največji teži skladno s točko 1.14,

1.1.2.3 razporeditvi teže na osi,

1.1.2.4 drugačnem tipu zavorne naprave,

1.1.2.5 številu in namestitvi osi,

1.1.2.6 merah pnevmatik.

1.2 "Zavorna naprava"

Izraz "zavorna naprava" pomeni vse dele, katerih funkcija je postopno zmanjševanje hitrosti gibajočega se vozila oziroma njegovo ustavljanje ali pa zadrževanje vozila v mirovanju, če je že ustavljeno. Te funkcije so opredeljene v točki 2.1.2. Naprava je sestavljena iz naprave za upravljanje zavor, prenosa in zavore v kolesih.

1.3 "Stopnjevano zaviranje"

Izraz "stopnjevano zaviranje" pomeni zaviranje, pri katerem znotraj normalnega področja delovanja zavorne naprave, pri pritiskanju ali popuščanju zavore,

- lahko v vsakem trenutku poveča ali zmanjša zavorno silo z delovanjem na napravo za upravljanje zavor,

- sila deluje v isti smeri kot delovanje na napravo za upravljanje (enakomerno delovanje),

- lahko doseže dovolj natančna nastavitev zavorne sile.

1.4 "Naprava za upravljanje zavor"

Izraz "naprava za upravljanje zavor" pomeni del, ki ga neposredno aktivira voznik (ali po potrebi sovoznik pri priklopnem vozilu) zaradi oskrbe prenosne naprave z energijo, potrebno za zaviranje ali za njeno upravljanje. Ta energija je lahko mišična moč voznika ali energija iz drugega vira, ki jo upravlja voznik, ali v posameznih primerih kinetična energija priklopnega vozila ali pa kombinacija teh različnih vrst energije.

1.5 "Prenosna naprava"

Izraz "prenosna naprava" pomeni kombinacijo sestavnih delov, nameščenih med napravo za upravljanje zavor in zavoro, ki povezujejo njuno delovanje. Prenosna naprava je lahko mehanska, hidravlična, pnevmatska, električna ali mešana. Če se moč zaviranja dobiva ali pa je podpirana iz vira energije, ki je neodvisen od voznika, vendar ga on upravlja, se rezerva energije v napravi šteje za del prenosne naprave.

1.6. "Zavora"

Izraz "zavora" pomeni del, v katerem se razvijajo sile, ki nasprotujejo gibanju vozila. To je lahko torna zavora (ko sile nastanejo pri trenju dveh delov vozila, ki se gibljeta v nasprotni smeri); električna zavora (pri kateri sile nastanejo iz elektromagnetnega delovanja dveh delov vozila, ki se gibata drug proti drugemu, vendar se ne dotikata); hidravlična zavora (pri kateri sile nastanejo zaradi delovanja tekočine, ki se nahaja med dvema deloma vozila, ki se gibljeta drug proti drugemu) ali motorna zavora (pri kateri sile nastanejo iz upravljanega povečanja zavornega delovanja motorja, ki se prenaša na kolesa).

1.7 "Različne vrste zavornih naprav"

Izraz "različne vrste zavornih naprav" pomeni opremo, ki se med seboj razlikuje v naslednjih bistvenih vidikih:

1.7.1 naprave, katerih deli so med seboj različni,

1.7.2 naprave, pri katerih je določen del izdelan iz različnih materialov ali katerih deli se med seboj razlikujejo po obliki ali velikosti,

1.7.3 naprave, pri katerih so deli različno kombinirani.

1.8 "Del zavornega sistema"

Izraz "del zavornega sistema" pomeni enega izmed delov, ki skupaj tvorijo zavorno napravo.

1.9 "Povezano zaviranje"

Izraz "povezano zaviranje" pomeni zaviranje skupine vozil z zavorno napravo, ki ima naslednje značilnosti:

1.9.1 eno samo napravo za upravljanje, ki jo voznik s svojega sedeža z enim samim gibom aktivira do željene stopnje zaviranja,

1.9.2 energija, ki se uporablja za zaviranje skupine vozil, se dobavlja iz enega samega vira (ki je lahko mišična moč voznika),

1.9.3 zavorna naprava zagotavlja sočasno oziroma pravilno stopnjevano zaviranje posameznih vozil iz skupine ne glede na njihovo medsebojno lego.

1.10. "Polpovezano zaviranje"

Izraz "polpovezano zaviranje" pomeni zaviranje skupine vozil z zavorno napravo, ki ima naslednje značilnosti:

1.10.1 eno samo napravo za upravljanje, ki jo lahko voznik s svojega sedeža z enim samim gibom aktivira do želene stopnje zaviranja,

1.10.2 energija, ki se uporablja za zaviranje skupine vozil, se dobavlja iz dveh različnih virov (eden izmed njiju je lahko mišična moč voznika),

1.10.3 zavorna naprava zagotavlja sočasno oziroma pravilno stopnjevano zaviranje posameznih vozil iz skupine ne glede na njihovo medsebojno lego.

1.11 "Samodejno zaviranje"

Izraz "samodejno zaviranje" pomeni zaviranje, pri katerem pri ločitvi med seboj povezanih vozil, tudi zaradi pretrganja vezi med temi vozili, nastopi samodejno zaviranje priklopnega(ih) vozila (vozil), ne da bi bila pri tem prizadeta učinkovitost zaviranja ostalega dela skupine vozil.

1.12 "Vztrajnostna ali "naletna zavora""

Izraz "vztrajnostna zavora" pomeni sistem za zaviranje ob izkoriščanju sil, ki nastanejo pri naletu priklopnega vozila na vlečno vozilo.

1.13 "Obremenjeno vozilo"

Izraz "obremenjeno vozilo" pomeni vozilo, obremenjeno do svoje "največje dovoljene teže", če ni navedeno drugače.

1.14. "Največja dovoljena teža"

Izraz "največja dovoljena teža" pomeni največjo tehnično dovoljeno težo po navedbah proizvajalca (ta teža je lahko večja od "dovoljene teže").

2. ZAHTEVE ZA IZDELAVO IN VGRADNJO

2.1 Splošno

2.1.1 Zavorna naprava

2.1.1.1 Zavorna naprava mora biti konstruirana, izdelana in vgrajena tako, da kljub morebitnim vibracijam omogoča, da vozilo ob normalni uporabi ustreza zahtevam, ki so navedene v nadaljevanju.

2.1.1.2 Še posebej mora biti zavorna naprava konstruirana, izdelana in vgrajena tako, da uspešno kljubuje vplivom korozije in staranja, ki jim je izpostavljena.

2.1.2 Funkcije zavorne naprave

Zavorna naprava, kot je opredeljena v točki 1.2, mora izpolnjevati naslednje zahteve:

2.1.2.1 Delovno zaviranje

Delovno zaviranje mora pri vseh hitrostih in obremenitvah vozila ter na vseh vzponih in spustih omogočati nadzor gibanja vozila in zanesljivo, hitro in učinkovito ustavitev. Delovanje delovnega zaviranja mora biti prilagodljivo potrebam. Voznik mora doseči želeni učinek zaviranja s svojega sedeža, ne da bi za to moral odmakniti roke s krmilne naprave.

2.1.2.2 Pomožno zaviranje

Pomožno zaviranje mora omogočati zaustavitev vozila v primerni razdalji, če odpove delovno zaviranje. Delovanje mora biti stopnjevano. Voznik mora doseči želeni učinek zaviranja s svojega sedeža, pri tem pa mora vsaj z eno roko držati krmilno napravo. Pri tem se predpostavlja, da pri delovnem zaviranju sočasno nastane le ena motnja.

2.1.2.3 Parkirno zaviranje

Parkirno zaviranje mora zadrževati vozilo v mirovanju na vzponih in spustih tudi, ko voznik ni prisoten, zavorni elementi pa morajo biti v zavrti legi izključno pod vplivom mehanske naprave. Voznik mora doseči polni učinek tega zaviranja s svojega sedeža, pri tem je treba upoštevati izjeme za priklopna vozila, navedene v točki 2.2.2.10.

2.2 Značilnosti zavornih naprav

2.2.1 Vozila kategorij M in N

2.2.1.1 Zahteve za delovno, pomožno in parkirno zavoro veljajo za celoto zavornih naprav nekega vozila.

2.2.1.2 Naprave za delovno, pomožno in parkirno zaviranje imajo lahko skupne dele, če so izpolnjeni naslednji pogoji:

2.2.1.2.1 obstajati morata najmanj dve med seboj ločeni napravi za upravljanje zavor, ki morata biti vozniku lahko dosegljivi z njegovega sedeža; ta zahteva mora biti izpolnjena tudi, ko ima voznik pripet varnostni pas;

2.2.1.2.2 naprava za upravljanje delovne zavore mora biti ločena od naprave za upravljanje parkirne zavore;

2.2.1.2.3 če imata delovna in pomožna zavora skupno napravo za upravljanje, se povezava med to napravo za upravljanje in različnimi prenosnimi elementi ne sme po določenem času delovanja spremeniti;

2.2.1.2.4 če imata delovna in pomožna zavora skupno napravo za upravljanje, mora biti parkirna zavora izvedena tako, da jo je mogoče uporabiti tudi med vožnjo;

2.2.1.2.5 pri lomu kakega dela, razen zavor (kot je opredeljeno v točki 1.6) ali delov, opredeljenih v točki 2.2.1.2.7, ali pri katerikoli drugi motnji delovne zavorne naprave (pomanjkljivo delovanje, delno ali popolno izčrpanje zaloge energije za zaviranje) mora biti mogoče vozilo zaustaviti samo s pomožno zavoro ali s tistim delom delovne zavore, ki ni prizadet, in sicer pod pogoji, ki so predpisani za pomožno zaviranje;

2.2.1.2.6 če imata pomožna in delovna zavora skupno napravo za upravljanje in skupne prenosne elemente, morajo biti izpolnjeni naslednji pogoji;

2.2.1.2.6.1 če se delovno zaviranje vozila dosega s pomočjo mišične moči voznika in s pomožno energijo iz ene ali več energijskih zalog, je treba pomožno zaviranje pri izpadu te podpore doseči samo z mišično močjo voznika in s pomožno energijo morebitnih energijskih zalog, ki z izpadom niso prizadete; pri tem pa uporabljena moč ne sme presegati dovoljenih vrednosti;

2.2.1.2.6.2 če sila, potrebna za delovno zaviranje, nastaja in se tudi prenaša izključno ob uporabi energijske zaloge, ki jo upravlja voznik, morata biti na voljo najmanj dve popolnoma ločeni energijski zalogi, vsaka s svojim prenosnim delom; vsak energijski vir sme delovati samo na zavore dveh ali več koles, ki so izbrana tako, da lahko že sama zagotovijo pomožno zaviranje pod predpisanimi pogoji; pri takem zaviranju ne sme biti prizadeta stabilnost vozila; vsak energijski vir pa mora biti opremljen z opozorilno napravo, kot je opredeljena v točki 2.2.1.13;

2.2.1.2.7 Predpostavlja se, da v smislu točke 2.2.1.2.5 ne more priti do okvare na posameznih delih zavornega sistema, kot so zavorni pedal in njegov ležaj, glavni zavorni valj s svojim batom ali bati (hidravlični sistemi), zavorni ventil (pnevmatski sistemi), vzvodje med pedalom in glavnim zavornim valjem ali zavornim ventilom, zavorni valji s svojimi bati (hidravlični in/ali pnevmatski sistemi) ter zavorne gredi in odmikala na zavorah, če so ti zadostno dimenzionirani in lahko dostopni za vzdrževanje ter če so njihove varnostne značilnosti enake najmanj tistim, ki so predpisane za druge bistvene dele vozila (npr. vzvodje krmilja). Če lahko odpoved enega samega takega dela prepreči zaviranje vozila z učinkovitostjo, ki je enaka najmanj tisti, predpisani za pomožno zaviranje, mora biti tak del izdelan iz kovine ali materiala, ki ima enake lastnosti in se pri normalnem delovanju zavornih naprav ne more deformirati.

2.2.1.3 Pri ločenih napravah za upravljanje delovne in pomožne zavore njuna hkratna vključitev ne sme povzročiti izpada ene in druge zavore, bodisi v primeru, ko obe zavorni napravi brezhibno delujeta, ali pa v primeru, ko na eni izmed njiju pride do okvare.

2.2.1.4 Pri izpadu enega dela prenosnega sistema delovne zavore morajo biti izpolnjeni naslednji pogoji:

2.2.1.4.1 z aktiviranjem vzvoda za upravljanje zavornega sistema mora biti mogoče zaviranje na zadostnem številu koles ne glede na obremenitev vozila;

2.2.1.4.2 ta kolesa morajo biti izbrana tako, da preostali zavorni učinek delovne zavore znaša najmanj x % učinka, ki je predpisan za kategorijo, v katero sodi vozilo, pri čemer sila, s katero se deluje na vzvod za upravljanje zavornega sistema, ne presega 70 kg:

vozila z največjo težo (vse kategorije) | x = 30 |

neobremenjena vozila:

kategorije M1, M2, N1, N2 | x = 25 |

kategoriji M3 in N3 | x = 30 |

2.2.1.4.3 te zahteve pa ne veljajo za vlečna vozila za polpriklopnike, če je prenosni sistem delovne zavore polpriklopnika ločen od prenosnega sistema delovne zavore vlečnega vozila.

2.2.1.5 Če se za zaviranje namesto mišične moči voznika uporablja neki drug vir energije, zadošča en sam energijski vir (hidravlična črpalka, kompresor in podobno), vendar mora biti pogon tega energijskega vira kar najbolj zanesljiv. Pri izpadu enega dela prenosnega sistema zavornih naprav vozila mora biti še naprej zagotovljena oskrba neprizadetega dela z energijo, če je to potrebno zaradi ustavitve vozila, z učinkovitostjo, ki je predpisana za pomožno zaviranje. Ta pogoj mora biti izpolnjen z napravami, ki jih je mogoče aktivirati pri mirujočem vozilu ali pa z avtomatskimi napravami.

2.2.1.6 Zahteve iz točk 2.2.1.2, 2.2.1.4 in 2.2.1.5 morajo biti izpolnjene brez uporabe kakršnekoli avtomatične naprave, katere izpad bi lahko ostal neopažen zato, ker bi deli, ki so normalno v fazi mirovanja, postali aktivni samo ob okvari zavorne naprave.

2.2.1.7 Delovna zavora mora delovati na vsa kolesa vozila.

2.2.1.8 Učinek delovne zavore mora biti smiselno porazdeljen na posamezne osi.

2.2.1.9 Učinek delovne zavore mora biti na posamezni osi simetrično porazdeljen na kolesa glede na vzdolžno os vozila.

2.2.1.10 Delovna zavora in parkirna zavora morata delovati na zavorne površine, ki so z elementi s primerno trdnostjo stalno povezane s kolesi. Zavorne površine ne sme biti mogoče odklopiti od koles, vendar je za delovno zavoro in pomožno zavoro tak odklop določenih zavornih površin dovoljen pod pogojem, da je tak odklop samo začasen, npr. pri menjavi prestave, in da delovna zavora ali pomožna zavora obdrži predpisano stopnjo učinkovitosti. Poleg tega je tak odklop dovoljen pri parkirni zavori, če le-to upravlja izključno voznik z vozniškega sedeža s pomočjo sistema, ki se ne more vklopiti zaradi netesnosti [1].

2.2.1.11 Obrabo zavor mora biti mogoče odpraviti z ročno ali samodejno nastavitveno napravo. Poleg tega morajo imeti naprava za upravljanje zavore in sestavni deli prenosnega mehanizma tako rezervo hoda, da je normalno zaviranje zagotovljeno brez takojšnje nastavitve tudi, ko se zavore segrejejo ali delno obrabijo.

2.2.1.12 Pri hidravličnih zavornih napravah:

2.2.1.12.1 mora biti odprtina za nalivanje na posodi za zavorno tekočino lahko dostopna; poleg tega morajo biti posode za zavorno tekočino izdelane tako, da je raven zavorne tekočine mogoče nadzorovati brez odpiranja posode. Če ta pogoj ni izpolnjen, mora imeti posoda za zavorno tekočino opozorilno napravo, ki opozori voznika, da je raven tekočine v posodi tako upadla, da bi lahko prišlo do motenj v zaviranju. Voznik mora imeti možnost na preprost način preverjati brezhibno delovanje te naprave;

2.2.1.12.2 mora na izpad enega dela hidravličnega prenosnega mehanizma voznika opozoriti rdeč opozorilni signal, ki se prižge ob aktiviranju naprave za upravljanje zavor. Svetilka mora biti vidna tudi podnevi in voznik mora imeti možnost na preprost način preveriti brezhibno delovanje te naprave. Izpad nekega dela zavorne naprave ne sme povzročiti popolnega prenehanja učinkovitosti zavorne naprave.

2.2.1.13 Vsako vozilo, ki za delovno zaviranje uporablja energijo iz zaloge, mora imeti, kadar pomožnega zaviranja ni mogoče doseči brez pomoči shranjene energije, poleg manometra še opozorilno napravo, ki z optičnim ali akustičnim signalom opozori voznika, ko nivo energije v kateremkoli delu sistema pred ventilom za upravljanje zavor pade na 65 % njene normalne vrednosti ali manj. Ta naprava mora biti stalno in neposredno priključena na instalacijo.

2.2.1.14 Kadar je za normalno delovanje zavornega sistema potrebna pomoč, mora biti zaloga energije taka, da ne glede na zahteve iz točke 2.1.2.3 tudi pri mirujočem motorju zadošča za ustavitev vozila pod predpisanimi pogoji. Kadar mora biti mišična moč voznika pri aktiviranju parkirne zavore povečana z neko pomožno silo, je treba pri izpadu pomožnega vira energije zagotoviti dodaten vir, ki je neodvisen od tistega, ki se uporablja normalno. Ta zaloga energije je lahko tudi tista, ki je namenjena za pomožno zavoro. Izraz "aktiviranje" pomeni tudi popuščanje zavore.

2.2.1.15 Pri motornih vozilih, s katerimi je dovoljeno vleči priklopno vozilo, katerega zavore upravlja voznik vlečnega vozila, mora biti delovna zavora vlečnega vozila opremljena z napravo, ki omogoča zaviranje po določilih pomožnega zaviranja ob izpadu zavorne naprave na priklopnem vozilu ali ko se pnevmatske (ali drugačne) povezave med vlečnim in priklopnim vozilom prekinejo; ta naprava se mora nahajati na vlečnem vozilu [2].

2.2.1.16 Pomožne naprave morajo biti oskrbovane z energijo tako, da njihovo delovanje celo ob okvari vira energije ne more povzročiti, da bi zaloga energije, ki napaja zavorne sisteme, padla pod nivo, ki je naveden v točki 2.2.1.13.

2.2.1.17 Pri zavornih sistemih, ki delujejo s pomočjo komprimiranega zraka, mora biti pnevmatska povezava s priklopnim vozilom dvo- ali večcevna.

2.2.1.18 Pri priklopnih vozilih kategorije O3 ali O4 mora biti delovna zavorna naprava povezanega ali polpovezanega tipa.

2.2.1.19 Pri vozilu, s katerim je dovoljeno vleči priklopno vozilo kategorije O3 ali O4, morajo zavorne naprave izpolnjevati naslednje pogoje:

2.2.1.19.1 pri aktiviranju pomožne zavore vlečnega vozila mora biti zagotovljeno stopnjevano zaviranje tudi na priklopnem vozilu;

2.2.1.19.2 pri izpadu enega od najmanj dveh neodvisnih delov delovne zavore vlečnega vozila morajo ostali deli (ali del) omogočiti aktiviranje zavornega sistema priklopnega vozila v celoti ali vsaj delno;

2.2.1.19.3 ob pretrganju ali netesnosti enega od veznih pnevmatskih vodov (ali drugega tipa povezave) mora imeti voznik možnost aktivirati zavorni sistem priklopnega vozila v celoti ali vsaj delno, in sicer z napravo za aktiviranje delovne ali pomožne zavore ali z ločeno napravo, če prekinitev ali netesnost avtomatsko ne povzročita zaviranja priklopnega vozila.

2.2.1.20 Razen avtobusov mestnega prometa morajo vozila za prevoz potnikov z več kot osmimi sedeži poleg vozniškega sedeža, katerih skupna teža presega 10 ton, zadostiti preskusu tipa II A iz točke 1.5 Priloge II in ne preskusu tipa II iz točke 1.4 te priloge.

2.2.2 Vozila kategorije O

2.2.2.1 Priklopna vozila kategorije O1 so lahko brez delovne zavore. Če so priklopna vozila te kategorije kljub temu opremljena z delovno zavoro, mora ta ustrezati predpisom za kategorijo O2.

2.2.2.2 Priklopna vozila kategorije O2 morajo biti opremljena z delovno zavoro povezanega ali polpovezanega tipa ali z naletno zavoro. Slednja je dovoljena samo za priklopna vozila, ki niso polpriklopniki.

2.2.2.3 Priklopna vozila kategorije O3 ali O4 morajo biti opremljena z delovno zavoro povezanega ali polpovezanega tipa.

2.2.2.4 Delovna zavora mora delovati na vsa kolesa priklopnega vozila.

2.2.2.5 Učinek delovne zavore mora biti smiselno porazdeljen na vse osi priklopnega vozila.

2.2.2.6 Učinek vsake zavorne naprave mora biti na kolesih iste osi simetrično razdeljen glede na vzdolžno os vozila.

2.2.2.7 Zavorne površine, potrebne za doseganje predpisanega zavornega učinka, morajo biti v stalnem oprijemu s kolesi, bodisi togo ali pa preko delov, na katerih se ne morejo zgoditi okvare.

2.2.2.8 Obrabo zavor je treba izravnati z nastavitvijo, ki mora biti lahko izvedljiva z ročno ali pa z avtomatsko napravo. Poleg tega morata imeti naprava za vključevanje zavor in prenosni mehanizem dovolj rezervnega pomika, da je normalno zaviranje zagotovljeno brez takojšnje nastavitve tudi, ko se zavore segrejejo ali delno obrabijo.

2.2.2.9 Zavorne naprave morajo biti izvedene tako, da se pri pretrganju vezi med vlečnim in priklopnim vozilom med vožnjo priklopno vozilo samo zavre. Ta zahteva ne velja za enoosna priklopna vozila, katerih največja dovoljena teža ne presega 1,5 tone, če so poleg običajne povezave priklopna vozila opremljena še z varnostno vezjo (veriga, jeklena vrv ipd.), ki ob pretrganju zveze med vlečnim in priklopnim vozilom prepreči dotik vlečnega dela priklopnega vozila s tlemi in omogoči vodenje priklopnega vozila.

2.2.2.10 Pri vseh priklopnih vozilih, ki morajo biti opremljena z delovno zavoro, mora biti parkirno zaviranje zagotovljeno tudi, ko je priklopno vozilo ločeno od vlečnega. Parkirno zavoro mora biti mogoče aktivirati z zunanje strani priklopnega vozila, medtem ko mora biti pri priklopnih vozilih za prevoz oseb to mogoče iz notranjosti. Pojem "aktivirati" pomeni tudi sprostiti zavoro.

2.2.2.11 Pri priklopnih vozilih, ki imajo pripravo, ki omogoča izključitev zavorne naprave, mora biti ta priprava izvedena tako, da se samodejno prisilno izklopi najpozneje takrat, ko se pnevmatska napeljava priklopnega vozila ponovno napolni s komprimiranim zrakom.

[1] To točko je treba razumeti na naslednji način: zavorni učinek delovne in pomožne zavore mora ostati v mejah, predpisanih s to direktivo, tudi v času začasnega odklopa.

[2] To točko je treba razumeti na naslednji način: pomembno je, da je delovna zavora vedno opremljena z napravo (npr. zavornim ventilom), ki zagotavlja zaviranje vozila z delovno zavoro, vendar z učinkom, ki je enak učinku pomožne zavore.

--------------------------------------------------

PRILOGA II

PRESKUSI ZAVIRANJA IN UČINKOVITOST ZAVORNIH NAPRAV

1. PRESKUSI ZAVIRANJA

1.1 Splošno

1.1.1 Učinkovitost, ki je predpisana za zavorne naprave, temelji na poti ustavljanja. Učinkovitost zavorne naprave se ugotavlja z merjenjem poti ustavljanja glede na začetno hitrost ali pa z merjenjem reakcijskega časa naprave in povprečnega pojemka pri normalnem delovanju, kot je predpisano v Prilogi III.

1.1.2 Pot ustavljanja je pot, ki jo prevozi vozilo od trenutka začetka vključevanja zavorne naprave do trenutka, ko se vozilo ustavi; začetna hitrost je hitrost, ki jo ima vozilo v trenutku začetka vključevanja zavorne naprave. V enačbah za merjenje učinkovitosti zaviranja, ki so podane v nadaljevanju, je

v = začetna hitrost v km/h

s = pot ustavljanja v metrih.

1.1.3 Za homologacijo vsakega vozila je treba meriti učinkovitost zaviranja pri preskusih na cesti, ki jih je treba opraviti pod naslednjimi pogoji:

1.1.3.1 teža vozila mora biti enaka tisti, ki je predpisana za vsak tip preskusa in mora biti navedena v poročilu o preskusu;

1.1.3.2 preskus se opravi pri hitrostih, predpisanih za vsak tip preskusa. Če je vozilo konstruirano tako, da je njegova največja hitrost manjša od predpisane za določen preskus, je treba preskus opraviti pri največji hitrosti tega vozila;

1.1.3.3 sila, ki med preskusi deluje na napravo za upravljanje zavor zaradi doseganja predpisane učinkovitosti, ne sme presegati največje vrednosti, ki je določena za kategorijo preskušanega vozila;

1.1.3.4 površina cestišča mora zagotavljati dobro oprijemljivost;

1.1.3.5 preskusi se opravljajo, ko ni vetra, ki bi lahko vplival na rezultate;

1.1.3.6 na začetku preskusov morajo biti pnevmatike hladne in pod tlakom, ki je predpisan za dejansko obremenitev koles pri mirujočem vozilu;

1.1.3.7 predpisano učinkovitost je treba doseči brez blokiranja koles, brez odstopanja vozila od določene smeri in brez neobičajnih tresljajev.

1.1.4 Obnašanje vozila med zaviranjem

1.1.4.1 Pri preskusih zaviranja, zlasti pri veliki hitrosti, je treba ugotoviti splošno obnašanje vozila med zaviranjem.

1.2 Preskus tipa 0

(navaden preskus učinkovitosti pri hladnih zavorah)

1.2.1 Splošno

1.2.1.1 Zavore morajo biti hladne. Šteje se, da je zavora hladna, če je temperatura, zmerjena na zavorni ploščici ali na zunanji strani bobna, nižja od 100 °C.

1.2.1.2 Preskus se opravi pri naslednjih pogojih:

1.2.1.2.1 vozilo mora biti obremenjeno, pri čemer mora porazdelitev teže na osi ustrezati navedbam proizvajalca. Če je predvidenih več možnosti obremenitve osi, mora biti največja teža porazdeljena na osi tako, da je obremenitev vsake osi sorazmerna največji dovoljeni obremenitvi vsake osi;

1.2.1.2.2 pri motornih vozilih se vsak preskus ponovi na neobremenjenem vozilu, v katerem sta samo voznik in še ena oseba, ki sedi po možnosti na prednjem sedežu in zapisuje rezultate preskusa;

1.2.1.2.3 za predpisane mejne vrednosti za najmanjšo učinkovitost, tako za preskuse z neobremenjenim kot tudi za preskuse z obremenjenim vozilom, štejejo tiste, ki so opredeljene v nadaljevanju za vsako kategorijo vozil;

1.2.1.2.4 cestišče mora biti ravno.

1.2.2 Preskus tipa 0 z odklopljenim motorjem

1.2.2.1 Preskus se opravi pri hitrosti, ki je predpisana za kategorijo, v katero sodi vozilo, pri čemer so dovoljena določena odstopanja od predpisanih vrednosti. Doseči je treba najmanjšo predpisano učinkovitost, ki je predpisana za določeno kategorijo.

1.2.3 Preskus tipa 0 z vklopljenim motorjem

1.2.3.1 Ne glede na preskuse, predpisane v točki 1.2.2, se opravijo dodatni preskusi pri različnih hitrostih z vklopljenim motorjem, pri čemer najmanjša hitrost znaša 30 %, največja pa 80 % največje hitrosti tega vozila. V poročilu o preskusu se zapišejo izmerjene vrednosti zavorne učinkovitosti in obnašanje vozila.

1.3 Preskus tipa I

(preskus pojemanja zavornega učinka)

1.3.1 Pri večkratnem zaviranju

1.3.1.1 Delovne zavore pri vozilih kategorij M1, M2, M3, N1, N2 in N3 je treba preskušati ob večkratnem zaporednem aktiviranju in sprostitvi zavor pri obremenjenem vozilu pri pogojih, kot so prikazani v naslednji tabeli:

PogojiKategorija vozila | | v1 km/h | v2 km/h | Δ t sec | n |

M1 | 80 % vmax ≤ 120 | 1/2 v1 | 45 | 15 |

M2 | 80 % vmax ≤ 100 | 1/2 v1 | 55 | 15 |

M3 | 80 % vmax ≤ 60 | 1/2 v1 | 60 | 20 |

N1 | 80 % vmax ≤ 120 | 1/2 v1 | 55 | 15 |

N2 | 80 % vmax ≤ 60 | 1/2 v1 | 60 | 20 |

N3 | 80 % vmax ≤ 60 | 1/2 v1 60 | 60 | 20 |

kjer je:

v1 = začetna hitrost, ko se zaviranje začne,

v2 = hitrost na koncu zaviranja,

vmax = največja hitrost vozila,

n = število zaviranj,

Δt = trajanje zavornega cikla (čas, ki poteče med začetkom enega aktiviranja zavore in začetkom naslednjega).

1.3.1.2 Če značilnosti vozila ne dopuščajo časa trajanja, predpisanega za Δt, se lahko ta čas podaljša; v vsakem primeru je treba poleg časa, potrebnega za zaviranje in pospešek vozila, v vsakem ciklu predvideti dodatnih 10 sekund za stabiliziranje hitrosti v1.

1.3.1.3 Pri teh preskusih mora biti sila, s katero se deluje na napravo za upravljanje zavor, nastavljena tako, da se pri prvi uporabi zavor doseže povprečni pojemek 3 m/s2. Ta sila mora ostati konstantna pri naslednjih zaviranjih.

1.3.1.4 Med uporabo zavor mora biti nenehno vklopljeno najvišje prestavno razmerje (razen hitre prestave ipd.).

1.3.1.5 Zaradi ponovnega pridobivanja hitrosti po zaviranju je treba menjalnik uporabljati tako, da se hitrost v1 (največji dovoljeni pospešek motorja in menjalnika) doseže v čim krajšem času.

1.3.2 Pri povezanem zaviranju

1.3.2.1 Delovne zavore priklopnih vozil kategorij O3 in O4 se preskušajo tako, da je pri obremenjenem vozilu zavorna energija enaka energiji, ki je bila zapisana v istem času pri obremenjenem vozilu, voženem pri konstantni hitrosti 40 km/h na razdalji 1,7 km po 7-odstotnem naklonu navzdol.

1.3.2.2 Preskus se lahko opravi na ravnem cestišču tako, da motorno vozilo vleče priklopno vozilo; med preskusom je treba silo, s katero se deluje na napravo za upravljanje zavor, nastaviti tako, da se zagotovi konstanten upor priklopnega vozila (7 % teže priklopnika). Če moč, zagotovljena za vleko, ni zadostna, se preskus lahko opravi pri manjši hitrosti, vendar na večji razdalji, kot je prikazano v naslednji tabeli:

Hitrost (km/h) | Razdalja (v metrih) |

40 | 1700 |

30 | 1950 |

20 | 2500 |

15 | 3100 |

1.3.3 Preostali zavorni učinek

1.3.3.1 Na koncu preskusa tipa I (preskusa iz točke 1.3.1 ali preskusa iz točke 1.3.2 te priloge) se izmeri preostali zavorni učinek delovne zavorne naprave pod istimi pogoji kot za preskus tipa 0 pri odklopljenem motorju (temperaturni pogoji so lahko drugačni); ta preostali zavorni učinek ne sme biti manjši od 80 % vrednosti, predpisane za to kategorijo, niti manjši od 60 % vrednosti, ki je bila zapisana pri preskusu tipa 0 pri odklopljenem motorju.

1.4 Preskus tipa II

(preskus obnašanja vozila pri vožnji po klancu navzdol)

1.4.1 Obremenjeno vozilo se preskuša tako, da je zavorna energija enaka vrednosti, zapisani v istem času pri obremenjenem vozilu, ki vozi s povprečno hitrostjo 30 km/h po 6-odstotnem klancu navzdol na razdalji 6 km pri vklopljeni ustrezni prestavi (če je to motorno vozilo) in ob uporabi naprave za trajnostno zaviranje, če je le-ta vgrajena na vozilu. Vklopljena prestava mora biti taka, da število vrtljajev motorja ne presega največje vrednosti, ki jo je določil proizvajalec.

1.4.2 Pri vozilih, pri katerih vso energijo prevzame samo motorna zavora, je dovoljena toleranca ± 5 km/h za srednjo hitrost, in vklopiti je treba prestavo, ki omogoča stabiliziranje hitrosti pri vrednosti, ki je najbližja 30 km/h na6-odstotnem klancu navzdol. Če se učinkovitost zavornega učinka motorja ugotavlja z merjenjem pojemka, zadošča, da je povprečni izmerjeni pojemek vsaj 0,5 m/s2.

1.4.3 Na koncu preskusa se izmeri preostali zavorni učinek delovne zavore pod istimi pogoji kot pri preskusu tipa 0 pri odklopljenem motorju (temperaturni pogoji so seveda drugačni); ta preostali zavorni učinek ne sme biti manjši od 75 % vrednosti, predpisane za preskus tipa 0 z odklopljenim motorjem.

1.5 Preskus tipa II A

(preskus za vozila, razen za mestne avtobuse, ki se uporabljajo za prevoz potnikov, z več kot osmimi sedeži poleg voznikovega, katerih največja dovoljena teža presega 10 ton)

1.5.1 Obremenjeno vozilo se preskuša tako, da je zavorna energija enaka vrednosti, zapisani v istem času pri obremenjenem vozilu, ki vozi s povprečno hitrostjo 30 km/h po 7-odstotnem klancu navzdol na razdalji 6 km. Med preskusom ne smejo biti vklopljene delovna, pomožna in parkirna zavora. Vklopljena prestava mora biti taka, da število vrtljajev motorja ne presega največje vrednosti, ki jo je določil proizvajalec.

1.5.2 Pri vozilih, pri katerih vso energijo prevzame samo motorna zavora, je dovoljena toleranca ± 5 km/h za srednjo hitrost in vklopiti je treba prestavo, ki omogoča stabiliziranje hitrosti pri vrednosti, ki je najbližja 30 km/h na 7-odstotnem klancu navzdol. Če se učinkovitost zavornega učinka motorja ugotavlja z merjenjem pojemka, zadošča, da je povprečni izmerjeni pojemek vsaj 0,6 m/s2.

2. UČINKOVITOST ZAVORNIH NAPRAV

2.1 Vozila kategorij M in N

2.1.1 Delovne zavorne naprave

2.1.1.1 Določila, ki se nanašajo na preskuse

2.1.1.1.1 Delovne zavore vozil kategorij M1, M2, M3, N1, N2 in N3 se preskušajo pod pogoji, ki so podani v naslednji tabeli:

| M1 | M2 | M3 | N1 | N2 | N3 |

Tip preskusa | 0 - I | 0 - I | 0 - I - II | 0 - I | 0 - I | 0 - I - II |

v | 80 km/h | 60 km/h | 60 km/h | 70 km/h | 50 km/h | 40 km/h |

s ≤ | 0,1 v + v2150 | 0,15 v + v2130 | 0,15 v + v2115 |

dm ≥ | 5,8 m/s2 | 5 m/s2 | 4,4 m/s2 |

f ≤ | 50 kp | 70 kp | 70 kp | 70 kp | 70 kp | 70 kp |

kjer je:

v = hitrost pri preskusu,

s = pot ustavljanja,

dm = povprečni zavorni pojemek pri normalnem številu vrtljajev motorja,

f = sila, ki deluje na pedal.

2.1.2 Pomožne zavorne naprave

2.1.2.1 Pomožna zavorna naprava mora, tudi če se naprava, ki jo aktivira, uporablja za druge zavorne funkcije, omogočiti pot ustavljanja, ki ne presega seštevka prvega in dvakratnega drugega dela binomnega izraza, ki navaja pot ustavljanja delovne zavore za to kategorijo.

2.1.2.2 Če je naprava za upravljanje pomožne zavore ročna, je treba doseči predpisano učinkovitost tako, da se na napravo za upravljanje deluje s silo, ki ne presega 40 kp pri vozilih kategorije M1 oziroma 60 kp pri drugih vozilih; naprava za upravljanje zavore pa mora biti nameščena tako, da jo voznik doseže hitro in brez težav.

2.1.2.3 Če je naprava za upravljanje pomožne zavore nožna, je treba doseči predpisano učinkovitost tako, da na napravo za upravljanje deluje sila, ki ne presega 50 kp pri vozilih kategorije M1 oziroma 70 kp pri drugih vozilih; naprava za upravljanje pa mora biti nameščena tako, da jo voznik lahko brez težav in hitro aktivira.

2.1.2.4 Učinkovitost pomožne zavorne naprave se ugotovi s preskusom tipa 0.

2.1.3 Parkirne zavorne naprave

2.1.3.1 Parkirna zavorna naprava mora biti sposobna, tudi če je kombinirana z drugo zavorno napravo, obdržati obremenjeno vozilo v mirovanju na 18-odstotnem naklonu navzgor ali navzdol.

2.1.3.2 Pri vozilih, na katera je dovoljeno priklopiti priklopno vozilo, mora biti parkirna zavorna naprava vlečnega vozila sposobna zadržati skupino vozil v mirovanju na 12-odstotnem naklonu.

2.1.3.3 Pri ročni napravi za upravljanje zavore sila, s katero se na le-to deluje, ne sme presegati 40 kp pri vozilih kategorije M1 oziroma 60 kp pri drugih vozilih.

2.1.3.4 Pri nožni napravi za upravljanje zavore sila, s katero se na le-to deluje, ne sme presegati 50 kp pri vozilih kategorije M1 oziroma 70 kp pri drugih vozilih.

2.1.3.5 Sprejemljiva je parkirna zavorna naprava, ki jo je treba večkrat aktivirati, preden se doseže predpisana zavorna učinkovitost.

2.2 Vozila kategorije O

2.2.1 Delovne zavorne naprave

2.2.1.1 Zahteve za preskuse vozil kategorije O1

2.2.1.1.1 Kjer je delovna zavorna naprava obvezna, mora njena zavorna učinkovitost ustrezati zahtevam, določenim za vozila kategorije O2.

2.2.1.2 Zahteve, ki se nanašajo na preskuse za vozila kategorije O2

2.2.1.2.1 Če je delovna zavorna naprava priklopnega vozila povezanega ali polpovezanega tipa, mora seštevek sil, ki delujejo na obod zaviranih koles, znašati najmanj 45 % največje teže, ki deluje na kolesa pri mirujočem vozilu. Pri priklopnikih s pnevmatskim zavornim sistemom tlak v zavornih valjih pri preskusu ne sme presegati 6,5 bara [1].

2.2.1.2.2 Če je zavorna naprava vztrajnostna, mora izpolnjevati pogoje, opredeljene v Prilogi VIII.

2.2.1.2.3 Poleg tega je pri teh vozilih treba opraviti preskus tipa I.

2.2.1.2.4 Pri opravljanju preskusa tipa I na polpriklopniku mora vrednost teže, ki jo zavirajo osi, ustrezati osni obremenitvi polpriklopnika, kadar je le-ta pod največjo dovoljeno obremenitvijo.

2.2.1.3 Zahteve pri preskusih na vozilih kategorije O3

Za vozila te kategorije veljajo zahteve, ki se nanašajo na vozila kategorije O2; poleg tega je treba na teh vozilih opraviti preskus tipa I.

2.2.1.4 Zahteve pri preskusih na vozilih kategorije O4

2.2.1.4.1 Za vozila te kategorije veljajo iste zahteve kot za vozila kategorije O2; poleg tega je treba na teh vozilih opraviti preskusa tipa I in tipa II.

2.2.1.4.2 Pri opravljanju preskusov tipa I in tipa II na polpriklopniku mora vrednost teže, ki jo zavirajo osi, ustrezati osni obremenitvi polpriklopnika, kadar je ta obremenjen do največje dovoljene obremenitve.

2.2.2 Parkirne zavorne naprave

2.2.2.1 Parkirna zavora priklopnika ali polpriklopnika mora biti sposobna obremenjeni polpriklopnik ali priklopnik, odklopljena od vlečnega vozila, obdržati v mirovanju na 18-odstotnem naklonu navzgor ali navzdol. Sila, s katero se deluje na napravo za upravljanje zavorne naprave, ne sme presegati 60 kp.

2.3 Reakcijski čas

Pri vozilih, pri katerih je delovna zavora v celoti ali delno odvisna od drugega vira energije in ne od mišične moči voznika, morajo biti izpolnjene naslednje zahteve:

2.3.1 čas, ki pri zaviranju v sili poteče od začetka vključevanja zavorne naprave do trenutka, ko sila zaviranja na najmanj ugodno locirano os doseže nivo, ki ustreza predpisanemu zavornemu učinku, ne sme presegati 0,6 sekunde;

2.3.2 zahteve iz Priloge III se uporabljajo za zavorne naprave s komprimiranim zrakom z dvojno napeljavo.

[1] Tlaki, določeni v tej točki in v naslednjih prilogah, so relativni tlaki, ki se merijo v barih.

--------------------------------------------------

PRILOGA III

POSTOPEK MERITVE REAKCIJSKEGA ČASA ZA VOZILA, OPREMLJENA S PNEVMATSKIMI ZAVORNIMI NAPRAVAMI Z DVOCEVNIM SISTEMOM

1. SPLOŠNE ZAHTEVE

1.1 Reakcijski čas zavorne naprave se določi pri mirujočem vozilu, pri čemer se tlak meri pri vstopu v najneugodnejši zavorni valj.

1.2 Med preskusi mora biti hod zavornih valjev posameznih osi prilagojen čimbolj tesno nastavljenim zavoram.

1.3 Naslednji preskusi se uporabljajo za standardne skupine vozil, pri katerih se največji tlak v napajalni cevi giblje med 6,5 in 8,0 bara, najvišji tlak v kontrolni cevi pa med 6,0 in 7,5 bara.

1.4 Tlaki, ki so različni od tistih, določenih v točki 1.3, se lahko uporabijo za dele, ki so izdelani za druge najvišje vrednosti tlaka na spojnih glavah. V takih primerih mora biti to zapisano v poročilu o preskusu; na vozilu pa mora biti pritrjena ploščica, na kateri so jasno navedene najvišje in najnižje vrednosti delovnega tlaka.

2. MOTORNA VOZILA

2.1 Na začetku vsakega preskusa mora biti tlak v hranilnikih enak tlaku, pri katerem regulator začne znova polniti napeljavo. V napeljavi, ki nima vgrajenega regulatorja (npr. kompresor z omejenim tlakom), mora tlak v hranilniku na začetku vsakega preskusa znašati 90 % tlaka, ki ga je navedel proizvajalec, kot je določeno v točki 1.2.2.1 Priloge IV, za uporabo pri preskusih, predpisanih v tej prilogi.

2.2 Reakcijski časi v odvisnosti od časa aktiviranja (tf) se dobijo z nizom popolnih aktiviranj, z začetkom z najkrajšim možnim časom do časa približno 0,4 sekunde. Izmerjene vrednosti se prikažejo v diagramu.

2.3 Reakcijski časi, ki ustrezajo času aktiviranja 0,2 sekunde, so odločilni za preskus. Ta reakcijski čas se lahko določi iz diagrama z interpolacijo.

2.4 Pri času aktiviranja 0,2 sekunde čas od začetka aktiviranja zavorne naprave do trenutka, ko tlak v zavornem valju doseže 75 % svoje asimptotične vrednosti, ne sme presegati 0,6 sekunde.

Tako zapisana vrednost se lahko zaokroži na najbližjo desetino sekunde.

2.5 Pri motornih vozilih, ki imajo priključek zavorne instalacije za priklopnike, se kot izjema glede na zahteve iz točke 1.1 ne priporoča meritev reakcijskega časa na zavornem valju, temveč na koncu cevi, dolge 2,5 m z notranjim premerom 13 mm, ki se priklopi na priključek zavorne instalacije (spojno glavo) motornega vozila.

2.6 Čas med začetkom vključevanja zavorne naprave in trenutkom, ko tlak, izmerjen na spojni glavi kontrolne cevi doseže x % svoje asimptotične vrednosti, ne sme presegati vrednosti, navedenih v naslednji tabeli:

x (%) | s (sekund) |

10 | 0,2 |

75 | 0,4 |

3. PRIKLOPNA VOZILA (vključno s polpriklopniki)

3.1 Reakcijski časi se za priklopna vozila merijo brez vlečnega vozila. Namesto vlečnega vozila je potreben simulator, na katerega se priklopijo spojne glave cevi za upravljanje z zavorami in napajalne cevi.

3.2 Tlak v napajalni cevi mora znašati 6,5 bara. Tlak v hranilniku ali hranilnikih priklopnega vozila mora biti tak, da ustreza tlaku 6,5 bara v napajalni cevi.

3.3 Simulator mora imeti naslednje značilnosti:

3.3.1 imeti mora hranilnik vsebine 30 l, napolnjen s tlakom 6,5 bara;

3.3.2 nastavljen mora biti tako, da bo čas, ki je potreben za povečanje tlaka z 10 na 75 %, tj. z 0,65 na 4,9 bara, znašal 0,2 sekunde, če se nanj priklopi cev, dolga 2,5 m z notranjim premerom 13 mm. Med tema dvema vrednostma se mora tlak povečevati približno linearno. Na skici iz dodatka k tej prilogi je podan primer pravilne uporabe simulatorja.

3.4 Čas, ki poteče od trenutka, ko tlak, ki ga je proizvedel simulator v cevi za upravljanje z zavorami, doseže 10 % asimptotičnega tlaka, do trenutka, ko tlak v zavornem valju priklopnega vozila doseže 75 % svoje asimptotične vrednosti, ne sme preseči 0,4 sekunde.

--------------------------------------------------

PRILOGA IV

HRANILNIKI ENERGIJE IN VIRI ENERGIJE ZA PNEVMATSKE ZAVORE

1. PROSTORNINA POSOD ZA KOMPRIMIRAN ZRAK

1.1 Splošne zahteve

1.1.1 Vozila s pnevmatskimi zavornimi napravami morajo biti opremljena s posodami za komprimiran zrak, katerih prostornina ustreza zahtevam iz točk 1.2 in 1.3.

1.1.2 Če je zavorni sistem konstruiran tako, da je pri odsotnosti rezerve energije mogoče doseči zavorni učinek, ki je vsaj enak učinku pomožne zavore, ni določila za prostornino posode za komprimiran zrak.

1.1.3 Pri preverjanju skladnosti z zahtevami iz točke 1.2 in 1.3 morajo biti zavore nastavljene čimbolj tesno.

1.2 Motorna vozila

1.2.1 Posode za komprimiran zrak pri motornih vozilih morajo biti izdelane tako, da je po osemkratnem popolnem zaviranju z delovno zavoro še vedno mogoče doseči zavorni učinek, ki je predpisan za pomožno zaviranje.

1.2.2 Med preskusom morajo biti izpolnjene naslednje zahteve:

1.2.2.1 začetni tlak v posodah za komprimiran zrak mora imeti vrednost, ki jo je navedel proizvajalec. Ta tlak mora omogočati doseganje zavornega učinka, predpisanega za delovno zaviranje;

1.2.2.2 posode za komprimiran zrak se ne smejo dopolnjevati; poleg tega morajo biti odklopljeni hranilniki energije za pomožno opremo;

1.2.2.3 pri motornih vozilih, ki jim je dovoljeno vlečenje priklopnega vozila ali polpriklopnika, mora biti napajalna napeljava zaprta, na napeljavo za upravljanje z zavorami pa mora biti priklopljen hranilnik energije s prostornino 0,5 l. Pred vsakim aktiviranjem zavor mora biti tlak v tej posodi enak 0. Po preskusu iz točke 1.2.1 tlak v napeljavi za upravljanje z zavorami ne sme biti manjši od polovice tlaka, dobljenega pri prvem zaviranju.

1.3 Priklopna vozila (vključno s polpriklopniki)

1.3.1 Posode za komprimiran zrak na priklopnih vozilih morajo biti izdelane tako, da po osemkratnem polnem zaviranju z delovno zavoro vlečnega vozila tlak energije za napajanje delov še vedno znaša najmanj polovico vrednosti tlaka, dobljenega pri prvem zaviranju.

1.3.2 Med preskusom morajo biti izpolnjene naslednje zahteve:

1.3.2.1 tlak v posodah za komprimiran zrak na začetku preskusa mora imeti največjo vrednost, ki jo je določil proizvajalec;

1.3.2.2 napajalna napeljava mora biti zaprta; poleg tega morajo biti odklopljene posode za komprimiran zrak za pomožno opremo;

1.3.2.3 med preskusom se posoda za komprimiran zrak ne sme polniti;

1.3.2.4 pri vsakem zaviranju mora tlak v cevi za upravljanje z zavorami ustrezati največji vrednosti, ki jo je določil proizvajalec.

2. ZMOGLJIVOST VIROV ENERGIJE

2.1 Splošna določila

Kompresorji morajo ustrezati zahtevam, določenim v naslednjih točkah:

2.2 Pomen izrazov

2.2.1 p1 je tlak, ki ustreza 65 % tlaka p2, ki je definiran v točki 2.2.2.

2.2.2 p2 je vrednost, ki jo je določil proizvajalec in ki je navedena v točki 1.2.2.1.

2.2.3 T1 je čas, potreben za zvišanje tlaka od 0 do p1; T2 je čas, potreben za zvišanje tlaka od 0 do p2;

2.3. Pogoji meritev

2.3.1 V vseh primerih mora število vrtljajev kompresorja ustrezati številu vrtljajev motorja, ko obratuje pri številu vrtljajev, ki ustreza največji moči motorja, ali pri številu vrtljajev, ki jih dovoljuje regulator.

2.3.2 Med preskusi za določanje časov T1 in T2 morajo biti hranilniki energije za pomožno opremo odklopljeni.

2.3.3 Pri motornih vozilih, konstruiranih za vleko priklopnih vozil, mora biti za priklopno vozilo vgrajena posoda za komprimiran zrak, katere največji tlak p (izražen v barih) ustreza tlaku v napajalnem vezju vlečnega vozila in katere prostornina V (izražena v litrih) je podana v enačbi p.V=20R (kjer je R največja dovoljena osna obremenitev priklopnega vozila oziroma polpriklopnika, izražena v tonah).

2.4 Vrednotenje rezultatov

2.4.1 Čas T1 pri najneugodnejši posodi za komprimiran zrak ne sme presegati:

- minut pri vozilih, ki niso namenjena za vleko priklopnega vozila ali polpriklopnika;

- minut pri vozilih, ki so namenjena za vleko priklopnega vozila ali polpriklopnika.

2.4.2 Čas T2 pri najneugodnejši posodi za komprimiran zrak ne sme presegati:

- minut pri vozilih, ki niso namenjena za vleko priklopnega vozila ali polpriklopnika;

- minut pri vozilih, ki so namenjena za vleko priklopnega vozila ali polpriklopnika.

2.5 Dodatni preskus

2.5.1 Pri vozilih, pri katerih skupna prostornina posod za komprimiran zrak za pomožno opremo presega 20 % skupne prostornine posod za komprimiran zrak za zavore, se opravi dodaten preskus, med katerim ne sme biti moteno delovanje ventilov za upravljanje polnjenja posod za komprimiran zrak za pomožno opremo. Med preskusom se preveri, ali je čas T3, ki je potreben za zvišanje tlaka v posodah za komprimiran zrak od vrednosti 0 na vrednost p2, krajši od:

- minut pri vozilih, ki niso namenjena za vleko priklopnega vozila ali polpriklopnika,

- minut pri vozilih, ki so namenjena za vleko priklopnega vozila ali polpriklopnika.

--------------------------------------------------

PRILOGA V

VZMETNE ZAVORE

1. POMEN IZRAZA

Izraz "vzmetne zavore" pomeni zavorne naprave, pri katerih energijo, potrebno za zaviranje, zagotavlja ena ali več vzmeti, ki delujejo kot akumulator energije.

2. SPLOŠNE ZAHTEVE

2.1 Vzmetna zavora se ne sme uporabiti kot delovna zavora.

2.2 Majhno nihanje katerekoli mejne vrednosti tlaka, ki lahko nastane v napajalnem vezju zavornega kompresijskega prostora, ne sme povzročiti večjega nihanja v sili zaviranja.

2.3 Napajalni vodi vzmetnega kompresijskega prostora morajo vključevati zalogo energije, ki ne oskrbuje nobene druge naprave ali opreme. To določilo ne velja, če se vzmeti lahko vzdržujejo v stisnjenem stanju ob uporabi dveh ali več ločenih sistemov.

2.4 Naprava mora biti konstruirana tako, da je mogoče najmanj trikrat aktivirati in popustiti zavore, pri čemer se začne z začetnim tlakom v kompresijskem prostoru vzmeti, ki ustreza največjemu konstrukcijsko določenemu tlaku. Ta zahteva mora biti izpolnjena, ko so zavore čimbolj tesno nastavljene.

2.5 Tlak v kompresijskem prostoru, izpod katerega vzmeti začenjajo aktivirati zavore, ki so nastavljene čimbolj tesno, ne sme presegati 80 % najnižje vrednosti (pm) normalnega tlaka.

2.6 Ko tlak v kompresijskem prostoru pade pod vrednost, pri kateri se začnejo premikati deli zavore, se mora aktivirati optična ali zvočna opozorilna naprava. Če je ta zahteva izpolnjena, je ta opozorilna naprava lahko tista, ki je določena v točki 2.2.1.13 Priloge I.

2.7 Pri motornih vozilih z vzmetnimi zavorami, ki so namenjena za vleko priklopnih vozil s povezanimi ali polpovezanimi zavorami, mora avtomatsko aktiviranje vzmetnih zavor sprožiti aktiviranje zavor priklopnega vozila.

3. SISTEM POPUŠČANJA

3.1 Vzmetne zavore morajo biti konstruirane tako, da jih je pri izpadu mogoče popustiti brez uporabe običajne naprave za njihovo upravljanje. To se lahko doseže z uporabo pomožne naprave (pnevmatske, mehanske itd.).

3.2 Če je za delovanje pomožne naprave iz točke 3.1 potrebno orodje ali ključ, je treba le-tega imeti v vozilu.

--------------------------------------------------

PRILOGA VI

PARKIRNO ZAVIRANJE Z MEHANIČNIM BLOKIRANJEM ZAVORNIH VALJEV

(blokirna naprava)

1. POMEN IZRAZA

Izraz "mehanično blokiranje zavornih valjev" pomeni napravo za zagotavljanje parkirnega zaviranja z mehanično zagozditvijo droga zavornega bata.

Do mehaničnega blokiranje pride takrat, ko se iz blokirnega prostora izprazni komprimiran zrak; mehanična blokirna naprava mora biti konstruirana tako, da se lahko popusti, ko se v blokirnem prostoru ponovno vzpostavi tlak.

2. POSEBNA DOLOČILA

2.1 Ko se tlak v blokirnem prostoru bliža vrednosti za mehanično blokiranje, se mora aktivirati optični ali zvočni opozorilni sistem.

2.2 Pri zavornih valjih z mehanično blokirno napravo mora biti mogoče aktivirati zavorni valj z eno izmed dveh zalog energije.

2.3 Blokirani zavorni valj se lahko popusti samo, če je zagotovljeno, da bo po popuščanju zavorna naprava lahko zopet aktivirana.

2.4 Za primer izpada vira energije, ki oskrbuje blokirni prostor, je treba poskrbeti za pomožno deblokirno napravo (npr. mehansko ali pnevmatsko), ki uporablja npr. zrak iz ene izmed pnevmatik vozila.

--------------------------------------------------

PRILOGA VII

PRIMERI, KO NA VOZILIH V POSTOPKU HOMOLOGACIJE NI TREBA IZVAJATI PRESKUSOV TIPA I IN/ALI II (ALI II A)

1. Preskusov tipa I in/ali II (ali II A) ni treba opraviti na vozilu v postopku homologacije v naslednjih treh primerih:

1.1 če je zadevno vozilo motorno vozilo, priklopnik ali polpriklopnik, ki je po pnevmatikah, zavorni energiji, absorbirani na vsaki osi, in načinu vgradnje pnevmatik in zavor glede zaviranja istovetno motornemu vozilu, priklopniku ali polpriklopniku, ki je:

1.1.1 uspešno prestal preskus tipa I in/ali II (ali II A);

1.1.2 bil homologiran glede na absorbirano zavorno energijo za osne obremenitve, ki so enake ali večje od osnih obremenitev vozila, oddanega v postopek za podelitev homologacije.

1.2 če je zadevno vozilo motorno vozilo, priklopnik ali polpriklopnik, katerega os ali osi je ali so po pnevmatikah, zavorni energiji, absorbirani na vsaki osi, in načinu vgradnje pnevmatik in zavor glede zaviranja identične osi ali osem, ki je ali so uspešno posamično prestale preskus tipa I in/ali II za osne obremenitve, ki so večje ali enake osnim obremenitvam vozila, ki je v postopku homologacije, če zavorna energija, ki jo absorbira vsaka os, ni večja od energije, ki jo ta os porabi med referenčnim preskusom ali preskusi, ki so bili posamično opravljeni na tej osi.

1.3 če je vozilo v postopku homologacije opremljeno z napravo za trajnostno zaviranje, ki je drugačna od motorne zavore in je istovetna napravi za trajnostno zaviranje, ki je že prestala preskus pod naslednjimi pogoji:

1.3.1 da je pri preskusu, opravljenem na najmanj 6-odstotnem klancu (preskus tipa II) oziroma najmanj 7-odstotnem klancu (preskus tipa II A), ta naprava za trajnostno zaviranje stabilizirala hitrost vozila, katerega skupna teža je bila med preskusom vsaj enaka skupni teži vozila v postopku homologacije;

1.3.2 pri zgornjem preskusu se preveri, ali je število vrtljajev vrtljivih delov naprave za trajnostno zaviranje tako, da je pri vozilu v postopku homologacije pri vožnji s hitrostjo 30 km/h zavorni moment enak vsaj zavornemu momentu v preskusu iz točke 1.3.1.

2. Izraz "istoveten", kot je uporabljen v točkah 1.1, 1.2 in 1.3, pomeni istoveten po geometrijskih in mehaničnih značilnostih delov vozila, omenjenih v teh točkah, kot tudi po značilnostih materialov, iz katerih so ti deli izdelani.

3. Pri uporabi teh določil mora sporočilo o homologaciji glede zaviranja (Priloga IX) vsebovati naslednje podatke:

3.1 pri uporabi točke 1.1 homologacijsko številko vozila, na katerem je bil opravljen preskus tipa I in/ali II (ali II A) kot referenčni preskus (točka 14.7.1 Priloge IX);

3.2 pri uporabi točke 1.2 je treba izpolniti tabelo iz točke 14.7.2 vzorca sporočila iz Priloge IX;

3.3 pri uporabi točke 1.3 je treba izpolniti tabelo iz točke 14.7.3 vzorca sporočila iz Priloge IX.

4. Če se oseba, ki je dala vlogo za podelitev homologacije v neki državi članici sklicuje na homologacijo, podeljeno v drugi državi članici, mora predložiti dokumente, ki se nanašajo na to homologacijo.

--------------------------------------------------

PRILOGA VIII

POGOJI ZA PRESKUŠANJE VOZIL, OPREMLJENIH Z VZTRAJNOSTNIMI (NALETNIMI) ZAVORAMI

1. SPLOŠNE DOLOČBE

1.1 Vztrajnostna (naletna) zavorna naprava priklopnega vozila sestoji iz naletne naprave, prenosne naprave in zavor v kolesih, v nadaljevanju "zavore".

1.2 Naletna naprava je kombinacija delov, ki vsebujejo spojno glavo.

1.3 Prenosna naprava je kombinacija delov, ki se nahajajo med spojno glavo in prvim delom zavore.

1.4 "Zavora" je del, kjer se razvijajo sile, ki se upirajo premikanju vozila. Prvi del zavore je bodisi vzvod, ki aktivira odmikač zavore ali podobne dele (naletna zavora z mehanskim prenosom), ali pa zavorni valj (naletna zavora s hidravličnim prenosom).

1.5 Zavorne naprave, pri katerih se akumulirana energija (npr. električna, pnevmatska ali hidravlična) prenaša z vlečnega vozila na priklopno vozilo in se upravlja samo s silo naprave za vleko priklopnega vozila, ne štejejo za naletne zavorne naprave v smislu te direktive.

1.6 Kot ena os v smislu te priloge štejeta tudi dve osi, katerih medosna razdalja znaša manj kot 1 m (tandem os).

1.7 Preskusi

1.7.1 Določanje glavnih značilnosti zavore.

1.7.2 Določanje glavnih značilnosti naletne naprave in preverjanje, ali slednja ustreza določbam te direktive.

1.7.3 Preskušanje na vozilu

- naletne naprave in zavore,

- naprave.

2. SIMBOLI IN DEFINICIJE

2.1 Uporabljene enote

2.1.1Teže in sile | : kg |

2.1.2Navori in momenti | : m. kg |

2.1.3Površine | : cm2 |

2.1.4Tlak | : kg/cm2 |

2.1.5Dolžine: | enote se določijo za vsak posamezen primer |

2.2 Simboli, ki veljajo za vse tipe zavor (glej slike v Dodatku 1)

2.2.1 | GA: | "skupna teža" priklopnika, ki je po navedbi proizvajalca tehnično dovoljena; |

2.2.2 | G'A: | "skupna teža" priklopnika, ki jo po navedbi proizvajalca lahko zavre naletna naprava; |

2.2.3 | GB: | "skupna teža" priklopnika, ki se lahko zavira s skupnim delovanjem vseh zavor priklopnika; GB = n · GB0 |

2.2.4 | GB0: | del dovoljene "skupne teže", ki se po navedbi proizvajalca lahko zavre z eno zavoro; |

2.2.5 | B*: | potrebna sila zaviranja; |

2.2.6 | B: | potrebna sila zaviranja ob upoštevanju kotalnega upora; |

2.2.7 | D*: | dovoljena sila na vlečni sklopki; |

2.2.8 | D: | obremenitev na vlečni sklopki; |

2.2.9 | P': | izhodna sila naletne naprave; |

2.2.10 | K: | dodatna sila na naletno napravo navadno ustreza sili D, ki predstavlja silo P' v odvisnosti od sile D, merjeno na naletni napravi v sredini giba (glej risbo v Dodatku 1); |

2.2.11 | KA: | prag sile na naletni napravi - to je največja sila na glavo vlečne naprave, ki lahko deluje kratek čas, ne da bi povzročila izhodno silo na naletni napravi. Navadno je KA definiran kot sila, izmerjena, ko začne sila delovati na glavo vlečne sklopke s hitrostjo 10 do 15 mm/s z odklopljeno prenosno napravo; |

2.2.12 | D1: | največja tlačna sila, ki pri odklopljeni prenosni napravi deluje na glavo vlečne sklopke, ko se ta potiska vzvratno s hitrostjo s mm/s ± 10 %; |

2.2.13 | D2: | največja vlečna sila, ki pri odklopljeni prenosni napravi deluje na glavo vlečne sklopke in jo vleče naprej s hitrostjo s mm/s ± 10 % iz popolnoma stisnjene lege; |

2.2.14 | ηH0: | izkoristek naletne naprave; |

2.2.15 | ηH1: | izkoristek prenosne naprave; |

2.2.16 | ηH: | skupni izkoristek naletne in prenosne naprave ηH = ηH0 · ηH1 ηH = ηH0 · ηH1 |

2.2.17 | s: | pot glave naletne naprave (izražena v mm); |

2.2.18 | s': | koristna pot glave naletne naprave (izražena v mm), skladno z zahtevami točke 9.4.1; |

2.2.19 | s'': | prazni hod glavnega zavornega valja na glavi vlečne naprave, izmerjen v mm; |

2.2.20 | s0: | izguba poti, to je pot, izmerjena v mm, za katero se glava vlečne naprave premakne pri blokirani prenosni napravi, če vlečna naprava zaniha od 300 mm nad vodoravno ravnino do 300 mm pod njo; |

2.2.21 | 2sB: | zračnost zavornih čeljusti, izmerjena na premeru, ki je vzporeden z delovnim mehanizmom brez nastavljanja zavor med preskusom (izražena v mm); |

2.2.22 | 2sB*: | najmanjša zračnost zavornih čeljusti (izražena v mm); 2sB* = 2,4 + 41000 · 2r kjer je 2r premer zavornega bobna, izražen v mm (glej diagram v Prilogi 1) ; |

2.2.23 | M: | zavorni navor; |

2.2.24 | R: | polmer koles s pnevmatikami (v metrih), izmerjen na preskušanem vozilu pod obremenitvijo od osi do podlage (zaokrožen na 1 cm); |

2.2.24 | n: | število zavor; |

2.3 Simboli za zavore z mehansko prenosno napravo (glej diagram v Prilogi 1)

2.3.1 | iH0: | razmerje med potjo glave vlečne naprave in potjo ročice na koncu naletne naprave; |

2.3.2 | iH1: | razmerje med potjo ročice na izhodni strani naletne naprave in potjo zavorne ročice (prestavno razmerje prenosne naprave); |

2.3.3 | iH: | razmerje med potjo glave naletne naprave in potjo zavorne ročice; iH = iH0 · iH1. |

2.3.4 | ig: | razmerje med potjo od zavorne ročice in potjo do sredine zavorne čeljusti (glej diagram v Dodatku 1); |

2.3.5 | P: | sila na zavorni ročici; |

2.3.6 | P0: | povratna sila zavore; to je v diagramu M = f (P) vrednost sile P pri ekstrapolaciji te funkcije z absciso (glej diagram v Dodatku 1); |

2.3.7 | ρ: | značilnost zavore, definirana v enačbi: M = ρ P − Po. |

2.4 Simboli za zavore s hidravlično prenosno napravo (glej diagram v Dodatku 1).

2.4.1 | ih: | razmerje med potjo glave naletne naprave in potjo bata v glavnem valju; |

2.4.2 | ig': | razmerje med potjo od prijemališča valjev in potjo do sredine zavorne čeljusti; |

2.4.3 | FRZ: | površina bata zavornega valja; |

2.4.4 | FHZ: | površina bata glavnega valja; |

2.4.5 | p: | hidravlični tlak v zavornem valju; |

2.4.6 | p0: | povratni tlak v zavornem valju; to je v diagramu M = f (p) vrednost tlaka p v presečišču podaljšane funkcije z absciso (glej diagram v Dodatku 1); |

2.4.7 | ρ': | karakteristika zavore, definirana v enačbi: M = ρ′ p − po. |

3. SPLOŠNE ZAHTEVE

3.1 Do prenosa zavorne sile z glave naletne naprave na zavore priklopnika mora priti bodisi preko povezave z drogom ali pa s pomočjo ene ali več tekočin. Kot del prenosne naprave se lahko uporabi bovdenski poteg. Ta del mora biti čim krajši.

3.2 Vsi čepi v sklepih morajo biti primerno zavarovani. Poleg tega morajo biti ti sklepi samomazalni ali pa lahko dostopni za mazanje.

3.3 Naletne zavorne naprave s hidravličnim prenosom morajo biti konstruirane tako, da se je, tudi ko je glava naletne naprave potisnjena do svoje skrajnje zadnje lege, mogoče izogniti poškodbam zaradi čezmernih sil v prenosni in zavorni napravi. Vsaka naprava, ki se uporablja v ta namen (omejilnik čezmerne obremenitve), lahko zmanjša zavorno silo le do te mere, da se lahko doseže predpisana zavorna sila.

3.3.1 Točka 3.3 se uporablja s potrebnimi spremembami, če je naletna zavorna naprava z mehanskim prenosom opremljena z omejilnikom čezmerne obremenitve.

3.3.2 Naletne zavorne naprave z mehanskim prenosom brez omejilnika čezmerne obremenitve morajo biti konstruirane tako, da se pri največjem možnem hodu glave naletne naprave noben del prenosne naprave ne zagozdi, trajno deformira ali zlomi. Pri preverjanju tega določila se odklopi prvi element prenosne naprave z zavorne ročice.

4. ZAHTEVE ZA NALETNE NAPRAVE

4.1 Drsni elementi naletne naprave morajo biti dovolj dolgi, da omogočijo popolno izkoriščanje zavore tudi, ko je pripeta na vlečno vozilo.

4.2 Drsni elementi morajo biti zaščiteni z mehom ali z drugo enakovredno napravo. Morajo biti mazani oziroma izdelani iz samomazalnih materialov. Površine, ki so v drsnem stiku, morajo biti iz takih materialov, ki ne tvorijo elektrokemičnih elementov in so mehansko tako medsebojno prilagojeni, da ne more priti do sprijema oziroma zagozditve drsnih elementov.

4.3 Omejilnik čezmerne obremenitve iz točke 3.3 začne delovati, ko tlak na glavi naletne naprave doseže 0,12 G'A pri enoosnih priklopnikih oziroma 0,08 G'A pri večosnih priklopnikih. Ti omejilniki čezmerne obremenitve morajo preprečiti, da bi zavorna sila na kolesih presegla tisto silo, ki jo povzroči tlak na glavi vlečne sklopke 0,18 GB pri enoosnih priklopnikih oziroma 0,12 GB pri večosnih priklopnikih.

4.4 Mejna sila na naletni napravi (KA) ne sme biti manjša kot 0,02 G'A in ne večja od 0,04 G'A.

4.5 Največja tlačna sila D1 ne sme preseči 0,09 G'A pri enoosnih priklopnikih oziroma 0,06 G'A pri večosnih priklopnikih.

4.6 Največja vlečna sila D2 se mora nahajati med 0,1 G'A in 0,5 G'A.

5. PRESKUSI IN MERITVE, KI JIH JE TREBA OPRAVITI NA NALETNI NAPRAVI

5.1 Preveri se, ali naletna naprava, oddana v postopek tehnični službi, ki opravlja preskuse, ustreza zahtevam iz 3. in 4. točke.

5.2 Pri vseh vrstah zavor se izmeri:

5.2.1 pot s in koristna pot s';

5.2.2 dodatna sila K;

5.2.3 mejna sila KA;

5.2.4 tlačna sila D1;

5.2.5 vlečna sila D2.

5.3 Pri naletnih napravah z mehanskim prenosom se določi:

5.3.1 razmerje iH0, izmerjeno na polovici naletne poti;

5.3.2 sila P' na izhodni strani naletne naprave kot funkcija vlečne sile D na vlečni drog.

Dodatna sila K in izkoristek se dobita iz grafične predstavitve rezultatov teh meritev.

η

=

i

·

P′D − K

(glej risbo v Dodatku 1)

5.4 Pri naletnih zavornih napravah s hidravličnim prenosom se določi:

5.4.1 razmerje ih, izmerjeno na polovici naletne poti;

5.4.2 tlak p na izhodni strani glavnega valja kot funkcija vlečne sile D na vlečni drog in površine FHZ bata glavnega valja po navedbi proizvajalca. Dodatna sila K in izkoristek se dobita iz grafične predstavitve rezultatov teh meritev

η

=

i

·

p · F

HZD − K

(glej risbo v Dodatku 1);

5.4.3 prazni hod glavnega zavornega valja s'' iz točke 2.2.19.

5.5 Pri naletnih zavornih napravah, opremljenih z napravami iz točke 3.3 (omejilniki čezmerne obremenitve), se preveri, ali so upoštevane omejitve iz točke 4.3.

5.6 Pri naletnih zavornih napravah pri večosnih priklopnikih se izmeri izguba poti s0 iz točke 9.4.1.

6. ZAHTEVE ZA ZAVORE

6.1 Proizvajalec mora tehnični službi, pristojni za opravljanje preskusov, poleg zavor, ki jih je treba preskušati, dati na voljo risbe zavor, v katerih so prikazani tip, mere in material glavnih delov ter znamka in tip oblog. Na teh risbah mora biti prikazana površina FRZ zavornih valjev pri hidravličnih zavorah. Proizvajalec mora navesti tudi največji dovoljeni zavorni moment Mmax in tudi težo GB0 iz točke 2.2.4.

6.2 Zavorni moment Mmax, ki ga navede proizvajalec, mora biti vsaj dvakrat večji od sile P ali pa vsaj dvakrat večji od tlaka p, ki je potreben za doseganje zavorne sile 0,45 GB0.

6.3 Naprave iz točke 3.3 morajo začeti delovati šele takrat, ko sila P oziroma tlak p doseže vrednost, ki ustreza zavorni sili 0,6 GB0. Te naprave morajo preprečiti preseganje vrednosti dvakratne sile P oziroma dvakratnega tlaka p iz točke 6.2.

7. PRESKUSI IN MERITVE, KI JIH JE TREBA OPRAVITI NA ZAVORAH

7.1 Zavore in oprema, oddana tehnični službi, pristojni za opravljanje preskusov, se preveri, ali ustrezajo določilom v točki 6.

7.2 Izračuna se:

7.2.1 najmanjša zračnost zavornih čeljusti 2sB*;

7.2.2 zračnost zavornih čeljusti 2sB (ki mora biti večja kot 2sB*);

7.2.3 zavorni moment M odvisno od sile P, ki deluje na ročico zavore pri napravah z mehanskim prenosom oziroma odvisno od tlaka p v zavornem valju pri napravah s hidravličnim prenosom.

Hitrost vrtenja zavornih površin mora ustrezati začetni hitrosti vozila 50 km/h. Iz grafične predstavitve merilnih rezultatov se odšteje:

7.2.3.1 povratna sila P in karakteristika zavore ρ pri mehansko aktiviranih zavorah (glej risbo v Dodatku 1).

7.2.3.2 povratni tlak p0 in karakteristika zavore ρ pri hidravlično aktiviranih zavorah (glej risbo v Dodatku 1).

8. POROČILA O PRESKUSIH

Pri vlogah za homologacijo priklopnikov, opremljenih z naletno zavorno napravo, je treba priložiti poročila o preskusih za naletne naprave in zavore kot tudi poročila o preskusih združljivosti naletne naprave, prenosne naprave in zavor na priklopniku; v teh poročilih morajo biti vključeni vsaj podatki iz Dodatkov 2, 3 in 4 k tej prilogi.

9. ZDRUŽLJIVOST NALETNE NAPRAVE IN ZAVOR VOZILA

9.1 Na vlečnem vozilu se preveri, ob upoštevanju značilnosti naletne naprave (Dodatek 2) in zavor (Dodatek 3) kot tudi značilnosti priklopnika iz točke 4 v Dodatku 4, ali naletna zavorna naprava priklopnika ustreza predpisanim zahtevam.

9.2 Splošni preskusi za vse vrste zavor

9.2.1 Deli prenosne naprave, ki niso bili preskušeni z naletno zavorno napravo ali z zavorami, se preskušajo na vozilu. Rezultati preskusa se vpišejo v Dodatku 4 (npr. iH1 in ηH1).

9.2.2 Teža

9.2.2.1 Skupna teža priklopnika GA ne sme presegati skupne teže G'A, za katero je naletna naprava odobrena.

9.2.2.2 Skupna teža priklopnika GA ne sme presegati skupne teže GB, ki se lahko zavre s skupnim delovanjem vseh zavor priklopnika.

9.2.3 Sile

9.2.3.1 Mejna sila KA ne sme biti manjša od 0,02 GA in ne večja od 0,04 GA.

9.2.3.2 Največja tlačna sila D1 ne sme presegati 0,09 GA pri enoosnih priklopnikih oziroma 0,06 GA pri večosnih priklopnikih.

9.2.3.3 Največja vlečna sila D2 se mora nahajati med 0,1 GA in 0,5 GA.

9.2.4 Naprava iz točke 3.3 (omejilnik čezmerne obremenitve)

9.2.4.1 Preveri se, ali so naletna naprava ali zavore opremljene s takšno napravo.

9.2.4.2 Če ta naprava tvori del naletne naprave, najmanjša vrednost GB, določena v točki 4.3 za naletno napravo, ne sme biti manjša od skupne dovoljene teže GB za zavore, ki se uporabljajo na preskušanem priklopniku.

9.3 Preskus učinkovitosti zavor

9.3.1 Seštevek zavornih sil, ki delujejo na obod koles priklopnika, mora znašati najmanj B* = 0,45 GA, vključno s kotalnim uporom 0,01 GA. To ustreza zavorni sili 0,44 GA. V tem primeru je največja dovoljena sila na vlečni sklopki:

D* = 0,06 GA pri večosnih priklopnikih,

D* = 0,09 GA pri enoosnih priklopnikih.

Za preverjanje upoštevanja teh pogojev je treba uporabiti naslednji neenačbi:

9.3.1.1 ρ

· η

≤ i

;

9.3.1.2 · η

≤

i

F

;

9.4 Preskus naletne poti

9.4.1 Pri naletnih napravah za večosne priklopnike, pri katerih na vzvodje zavor vpliva lega vlečnega vozila, mora biti pot glave naletne naprave s večja od koristne poti glave naletne naprave s'; razlika mora biti enaka vsaj izgubi poti s0. Pot s0 ne sme presegati 40 mm.

9.4.2 Koristna pot glave naletne naprave s' se določi, kot sledi:

9.4.2.1 s′ = s − s

;

9.4.2.2 ;

9.4.2.3 .

9.4.3 Pri preverjanju ustreznosti poti naletne naprave se uporabita naslednji neenačbi:

9.4.3.1 i

≤

s

* · i

;

9.4.3.2 i

F

≤

2s

* · n F

· i

′

;

9.5 Dodatni preskusi

9.5.1 Pri naletnih zavornih napravah z mehanskim prenosom se preveri, ali je vzvodje zavor, po katerem se prenašajo sile iz naletne naprave, pravilno vgrajeno.

9.5.2 Pri naletnih zavorah s hidravličnim prenosom se preveri, ali pot glavnega valja doseže najmanjšo vrednost s/ih.

Nižja vrednost ni dovoljena.

9.5.3 Preskus se opravi na cesti, da se določijo splošne reakcije vozila pri zaviranju.

10. SPLOŠNE PRIPOMBE

Zgoraj navedeni predpisi veljajo za najnovejše modele naletnih zavornih naprav z mehanskim oziroma s hidravličnim prenosom; pri teh modelih so vsa kolesa priklopnika opremljena z istim tipom zavor in z istim tipom pnevmatik.

Pri preskusih na posebnih modelih je treba zgoraj navedene zahteve ustrezno prilagoditi.

--------------------------------------------------

PRILOGA IX

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

--------------------------------------------------