Iz razpoložljivih informacij je bilo ugotovljeno, da državne banke na Kitajskem obvladujejo največji tržni delež in so prevladujoči udeleženci na kitajskem finančnem trgu; glede na raziskavo Deutsche Bank o kitajskem bančnem sektorju iz leta 2006 lahko delež državnih bank znaša več kot 2/3 kitajskega trga. Glede tega je bilo s pregledom trgovinske politike Kitajske, ki ga je izvedla STO, ugotovljeno, da „je visoka stopnja državnega lastništva še ena pomembna značilnost finančnega sektorja na Kitajskem“ (5). Primerno je opozoriti, da štiri velike državne banke (Kmetijska banka, Banka Kitajske, Konstrukcijska banka ter Industrijska in poslovna banka) zavzemajo več kot polovico kitajskega bančnega sektorja. Politične banke (Policy banks) in druge državne banke so več kot v 50-odstotni državni lasti. Komisija je zahtevala tudi informacije glede strukture vladnega nadzora v omenjenih kitajskih bankah in upoštevanja vladnih politik ali interesov v zvezi z industrijo za izdelavo papirja (tj. upravnega odbora in odbora delničarjev, zapisnikov sestankov delničarjev/članov uprave, nacionalnosti delničarjev/članov uprave, posojilnih politik in ocene tveganja glede posojil, ki so bila dodeljena sodelujočim proizvajalcem izvoznikom). Kljub temu kitajska vlada ali banke teh informacij niso zagotovile. Namesto tega so se samo vedno znova sklicevale na letna poročila bank, ki so jih predložile. Vendar pa informacije v letnih poročilih bank niso vsebovale (in ne morejo vsebovati) zahtevanih podrobnih informacij.

Zato je morala Komisija uporabiti razpoložljive informacije. Na podlagi razpoložljivih informacij je sklenila, da omenjene banke nadzoruje vlada in da banke izvajajo vladna pooblastila na način, ki omogoča, da se njihova dejanja pripiše vladi. Ustrezni podatki, ki so bili uporabljeni za pridobitev navedenih ugotovitev, izhajajo iz informacij, ki jih je predložila kitajska vlada, letnih poročil kitajskih bank, ki jih je predložila kitajska vlada ali pa so javno dostopna, informacij iz raziskave Deutsche Bank o kitajskem bančnem sektorju iz leta 2006, informacij, ki so jih predložili sodelujoči proizvajalci izvozniki, in informacij iz pritožbe. Glede tujih bank neodvisni viri ocenjujejo, da pomenijo majhen del kitajskega bančnega sektorja in imajo zanemarljivo vlogo v posojilni politiki, na podlagi ustreznih informacij pa je mogoče sklepati, da lahko ta znaša tudi samo 1 % kitajskega trga (6). Ustrezne javno dostopne informacije potrjujejo tudi, da se kitajske banke, zlasti velike komercialne banke, za obnovitev kapitala v primeru pomanjkanja kapitalske ustreznosti zaradi povečevanja posojil še vedno zanašajo na delničarje v državni lasti in vlado (7). Banke, ki so sodelujočim proizvajalcem izvoznikom zagotavljale posojila, so večinoma v državni lasti. Dejansko je bilo na podlagi razpoložljivih informacij ugotovljeno, da je vsaj 13 od 19 evidentiranih bank v državni lasti, vključno z dvema političnima bankama (Kitajsko izvozno-uvozno banko in Kitajsko razvojno banko) in velikimi komercialnimi bankami, kot so Kitajska kmetijska banka, Banka Kitajske, Kitajska konstrukcijska banka ter Kitajska industrijska in poslovna banka.

Glede ostalih državnih bank je Komisija prav tako zahtevala enake informacije, kot so navedene zgoraj, v zvezi z vladnim nadzorom in upoštevanjem vladnih politik ali interesov glede industrije za izdelavo papirja. Te podrobne informacije prav tako niso bile predložene, predloženo je bilo samo ponovno napotilo na informacije v ustreznih letnih poročilih bank, ki pa je bilo v večini primerov samo v kitajščini in brez angleškega prevoda. Vendar pa informacije v letnih poročilih bank ne morejo zagotoviti zahtevanih podrobnih informacij. Glede političnih bank je preiskava pokazala, da ni nobenih jasnih pravnih določb, ki bi urejale njihovo vlogo in povezavo z vlado. Primerno pa je tudi opozoriti, da se v skladu s trditvami kitajske vlade med preverjanjem na kraju samem zdi, da politične banke podpirajo vladne politike na Kitajskem in ne delujejo zaradi dobička. Vse navedene točke potrjujejo, da navedene štiri banke nadzoruje vlada in da banke izvajajo vladna pooblastila na način, ki omogoča, da se njihova dejanja pripišejo državi.