SL Uradni list Evropske unije L 283/1

UREDBA SVETA (EU) 2017/1939

z dne 12. oktobra 2017

o izvajanju okrepljenega sodelovanja v zvezi z ustanovitvijo Evropskega javnega tožilstva (EJT)

SVET EVROPSKE UNIJE JE –

ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 86 Pogodbe,

ob upoštevanju predloga Evropske komisije,

po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom,

ob upoštevanju uradnega obvestila Belgije, Bolgarije, Češke, Nemčije, Grčije, Španije, Francije, Hrvaške, Cipra, Litve, Luksemburga, Portugalske, Romunije, Slovenije, Slovaške in Finske, s katerim so navedene države članice 3. aprila 2017 uradno obvestile Evropski parlament, Svet in Komisijo, da želijo vzpostaviti okrepljeno sodelovanje na podlagi osnutka uredbe,

ob upoštevanju odobritve Evropskega parlamenta (1),

v skladu s posebnim zakonodajnim postopkom,

ob upoštevanju naslednjega:

(1) Unija si je zadala cilj vzpostaviti območje svobode, varnosti in pravice.

(2) Možnost ustanovitve Evropskega javnega tožilstva (v nadaljnjem besedilu: EJT) je predvidena v Pogodbi o delovanju Evropske unije (PDEU) pod naslovom o območju svobode, varnosti in pravice.

(3) Unija in države članice Evropske unije so dolžne ščititi finančne interese Unije pred kaznivimi dejanji, ki vsako leto povzročijo znatno finančno škodo. Kljub temu pa sedaj nacionalni organi kazenskega pravosodja ne izvajajo vedno zadostnih preiskav in pregona v zvezi s temi kaznivimi dejanji.

(4) Komisija je 17. julija 2013 sprejela predlog uredbe Sveta o ustanovitvi EJT.

(5) Svet je na seji 7. februarja 2017 ugotovil, da o osnutku uredbe ni mogoče doseči soglasja.

(6) V skladu z drugim pododstavkom člena 86(1) PDEU je skupina 17 držav članic v pismu z dne 14. februarja 2017 zahtevala, naj se osnutek uredbe predloži Evropskemu svetu.

(7) Evropski svet je 9. marca 2017 razpravljal o osnutku uredbe in ugotovil, da je prišlo do nesoglasja v smislu tretjega pododstavka člena 86(1) PDEU.

(8) Belgija, Bolgarija, Češka, Nemčija, Grčija, Španija, Francija, Hrvaška, Ciper, Litva, Luksemburg, Portugalska, Romunija, Slovenija, Slovaška in Finska so 3. aprila 2017 uradno obvestile Evropski parlament, Svet in Komisijo, da želijo med seboj vzpostaviti okrepljeno sodelovanje v zvezi z ustanovitvijo EJT. Zato se v skladu s tretjim pododstavkom člena 86(1) PDEU šteje, da je uvedba okrepljenega sodelovanja iz člena 20(2) Pogodbe o Evropski uniji (PEU) in člena 329(1) PDEU odobrena in se uporabljajo določbe o okrepljenem sodelovanju od 3. aprila 2017. Poleg tega so Latvija v pismu z dne 19. aprila 2017, Estonija v pismu z dne 1. junija 2017, Avstrija v pismu z dne 9. junija 2017 in Italija v pismu z dne 22. junija 2017 navedle, da želijo sodelovati pri vzpostavitvi okrepljenega sodelovanja.

(9) V skladu s členom 328(1) PDEU se lahko v okrepljeno sodelovanje ob vzpostavitvi vključi vsaka država članica Evropske unije. Vanj se lahko vključi tudi kadar koli pozneje – tudi kar zadeva že obstoječe okrepljeno sodelovanje – pri čemer mora upoštevati v tem okviru že sprejete akte. Komisija in države članice, ki so vključene v okrepljeno sodelovanje v zvezi z ustanovitvijo EJT (v nadaljnjem besedilu: države članice), bi morale zagotoviti, da se spodbudi udeležba čim večjega števila držav članic Evropske unije. Ta uredba bi morala biti v celoti zavezujoča ter se neposredno uporabljati samo v državah članicah, ki so vključene v okrepljeno sodelovanje v zvezi z ustanovitvijo EJT, ali na podlagi odločitve, sprejete v skladu z drugim ali tretjim pododstavkom člena 331(1) PDEU.

(10) V skladu s členom 86 PDEU bi bilo treba EJT ustanoviti iz Eurojusta. To pomeni, da bi bilo treba v tej uredbi med njima določiti tesen odnos, ki temelji na vzajemnem sodelovanju.

(11) V PDEU je določeno, da je stvarna pristojnost EJT omejena na kazniva dejanja, ki škodijo finančnim interesom Unije, v skladu s to uredbo. Naloge EJT bi zato morale biti preiskovanje, pregon in obtožba storilcev kaznivih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije, v skladu z Direktivo (EU) 2017/1371 Evropskega parlamenta in Sveta (2), ter kaznivih dejanj, ki so z njimi neločljivo povezana. Za morebitno razširitev te pristojnosti na huda kazniva dejanja s čezmejnimi posledicami je potrebna soglasna odločitev Evropskega sveta.

(12) V skladu z načelom subsidiarnosti se lahko boj proti kaznivim dejanjem, ki škodijo finančnim interesom Unije, zaradi njegovega obsega in učinkov bolje doseže na ravni Unije. Sedanje stanje, ko so za kazenski pregon kaznivih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije, izključno pristojni organi držav članic Evropske unije, ne omogoča vedno zadovoljivega doseganja tega cilja. Ker ciljev te uredbe, to je okrepitev boja proti kaznivim dejanjem, ki škodijo finančnim interesom Unije, z ustanovitvijo vzpostavitvijo EJT, države članice Evropske unije ne morejo zadovoljivo doseči zaradi razdrobljenosti nacionalnega pregona na področju kaznivih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije, temveč se glede na to, da bo imelo EJT pristojnost za pregon takih kaznivih dejanj, lažje dosežejo na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 PEU. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenih ciljev, in zagotavlja, da njen učinek v najmanjši možni meri posega v pravne ureditve in institucionalne strukture držav članic.

(13) Ta uredba določa sistem deljene pristojnosti med EJT in nacionalnimi organi na področju boja proti kaznivim dejanjem, ki škodijo finančnim interesom Unije, pri čemer ima EJT pravico do prevzema zadeve.

(14) Ob upoštevanju načela lojalnega sodelovanja bi se morali EJT in pristojni nacionalni organi medsebojno podpirati in obveščati z namenom učinkovitega preprečevanja kaznivih dejanj, ki so v pristojnosti EJT.

(15) Ta uredba ne posega v nacionalne sisteme držav članic v zvezi z načinom organizacije kazenskih preiskav.

(16) Ker bodo EJT dodeljena pooblastila za preiskave in pregon, bi bilo treba vzpostaviti institucionalne varovalke za zagotovitev njegove neodvisnosti in odgovornosti do institucij Unije.

(17) EJT bi moralo delovati v interesu Unije kot celote ter ne bi smelo zahtevati ali sprejemati navodil od katere koli osebe izven EJT.

(18) Stroga odgovornost dopolnjuje neodvisnost in pooblastila, dodeljena EJT v skladu s to uredbo. Evropski glavni tožilec je v celoti odgovoren za izvajanje svojih dolžnosti kot vodja EJT in v tej vlogi nosi celotno institucionalno odgovornost za splošne dejavnosti EJT do Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije. Vsaka od navedenih institucij lahko pri Sodišču Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče) začne postopek za njegovo razrešitev v določenih okoliščinah, vključno s primeri hujše kršitve. Isti postopek bi se moral uporabljati za razrešitev evropskih tožilcev.

(19) EJT bi moralo izdajati javno letno poročilo o svojih splošnih dejavnostih, ki bi moralo vsebovati najmanj statistične podatke o delu EJT.

(20) Organizacijska struktura EJT bi morala omogočati hitro in učinkovito odločanje pri izvajanju kazenskih preiskav in pregona, ne glede na to, ali je vanje vključena ena ali več držav članic. Struktura bi morala zagotavljati tudi, da so zastopani vsi nacionalni pravni sistemi in vse nacionalne pravne tradicije držav članic, zastopanih v EJT, ter da preiskave in pregon v svojih državah članicah načeloma izvajajo tožilci, ki poznajo posamezni pravni sistem.

(21) V ta namen bi moralo biti EJT nedeljiv organ Unije, ki deluje kot enoten urad. Centralno raven sestavljajo evropski glavni tožilec, ki je vodja EJT kot celote in vodja kolegija evropskih tožilcev, stalni senati ter evropski tožilci. Na decentralizirani ravni ga sestavljajo evropski delegirani tožilci v državah članicah.

(22) Da se zagotavlja usklajeno ukrepanje EJT in s tem enakovredna zaščita finančnih interesov Unije, bi morala njegova organizacijska struktura in notranji proces odločanja omogočati tudi, da glavni urad spremlja, usmerja in nadzoruje vse preiskave in pregon, ki jih izvajajo evropski delegirani tožilci.

(23) V tej uredbi se izrazi „splošni nadzor“, „spremljanje in usmerjanje“ ter „nadzor“ uporabljajo za opis različnih nadzornih dejavnosti, ki jih izvaja EJT. „Splošni nadzor“ bi bilo treba razumeti tako, kot da se nanaša na splošno upravljanje dejavnosti EJT, v okviru katerega se navodila dajejo le v zvezi z vprašanji, ki so za EJT horizontalnega pomena. „Spremljanje in usmerjanje“ bi bilo treba razumeti tako, kot da se nanaša na pristojnosti spremljanja in usmerjanja posameznih preiskav in pregona. „Nadzor“ bi bilo treba razumeti tako, kot da se nanaša na podrobnejši in stalen nadzor nad preiskavami in pregonom, po potrebi vključno s posredovanjem in dajanjem navodil v zvezi z vprašanji, povezanimi s preiskavami in pregonom.

(24) Kolegij bi moral sprejemati odločitve o strateških vprašanjih, tudi glede določanja prednostnih nalog in politike EJT o preiskavah in pregonu, ter o vprašanjih splošnega pomena, ki izhajajo iz posameznih zadev, denimo v zvezi z uporabo te uredbe in pravilnim izvajanjem politike EJT o preiskavah in pregonu, ali o načelnih vprašanjih oziroma vprašanjih, ki so bistvena za oblikovanje skladne politike EJT o preiskavah in pregonu. Odločitve kolegija o vprašanjih splošnega pomena ne bi smele vplivati na dolžnost preiskovanja in pregona v skladu s to uredbo in nacionalnim pravom. Kolegij bi si moral po svojih najboljših močeh prizadevati za soglasno sprejemanje odločitev. Če takega soglasja ni mogoče doseči, bi se morale odločitve sprejeti z glasovanjem.

(25) Stalni senati bi morali spremljati in usmerjati preiskave in zagotavljati usklajenost dejavnosti EJT. Sestava stalnega senata bi se morala določiti v skladu s poslovnikom EJT, kjer bi se med drugim moralo dovoliti, da je evropski tožilec lahko član več stalnih senatov, če je to ustrezno – in kolikor je to mogoče – zaradi zagotavljanja enakomerne delovne obremenitve posameznih evropskih tožilcev.

(26) Stalnim senatom bi moral predsedovati evropski glavni tožilec, eden od namestnikov evropskega glavnega tožilca ali evropski tožilec v skladu z načeli, določenimi v poslovniku EJT.

(27) Dodeljevanje zadev med stalnimi senati bi moralo temeljiti na sistemu naključnega razdeljevanja, da se v največji možni meri zagotovi enakomerna delovna obremenitev. Treba bi bilo omogočiti odstopanja od tega načela na podlagi odločitve evropskega glavnega tožilca, da se zagotovi pravilno in učinkovito delovanje EJT.

(28) V kolegij bi bilo treba imenovati evropskega tožilca iz vsake države članice. Evropski tožilci bi morali načeloma v imenu pristojnega stalnega senata nadzorovati preiskave in pregon, ki jih izvajajo evropski delegirani tožilci v njihovi državi članici izvora. Delovati bi morali kot zveza med glavnim uradom in decentralizirano ravnjo v njihovih državah članicah ter tako lajšati delovanje EJT kot enotnega urada. Nadzorujoči evropski tožilec bi moral tudi preverjati skladnost vseh navodil z nacionalnim pravom in v primeru, če navodila niso skladna, obvestiti stalni senat.

(29) Zaradi delovne obremenitve, povezane z velikim številom preiskav in pregona v posamezni državi članici, bi evropski tožilec moral imeti možnost zahtevati, da se nadzor nad nekaterimi preiskavami in pregonom v njegovi državi članici izvora izjemoma lahko dodeli drugim evropskim tožilcem. Odločitev bi moral sprejeti evropski glavni tožilec s soglasjem evropskega tožilca, ki bi prevzel zadevne zadeve. Merila za takšne odločitve bi morala biti določena v poslovniku EJT in vključevati zahtevo, da evropski tožilec, ki bo prevzel zadeve, zadostno pozna jezik in pravni sistem zadevne države članice.

(30) Preiskave EJT bi praviloma morali izvajati evropski delegirani tožilci v državah članicah. Izvajati bi jih morali v skladu s to uredbo in – glede zadev, ki jih ta uredba ne ureja – v skladu z nacionalnim pravom. Evropski delegirani tožilci bi morali svoje naloge opravljati pod nadzorom nadzorujočega evropskega tožilca ter pod vodstvom in navodili pristojnega stalnega senata. Če nacionalno pravo države članice določa notranji nadzor nekaterih aktov v okviru strukture nacionalnega tožilstva, bi moralo biti preverjanje takih odločitev, ki jih sprejme evropski delegirani tožilec, zajeto v okvir nadzornih pooblastil nadzorujočega evropskega tožilca v skladu s poslovnikom EJT. V takih primerih države članice ne bi smele biti obvezane, da zagotovijo nadzor pred nacionalnimi sodišči, brez poseganja v člen 19 PEU in člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina).

(31) Funkcije tožilca na pristojnih sodiščih veljajo do zaključka postopka, torej do dokončne ugotovitve, ali je osumljena ali obdolžena oseba storila kaznivo dejanje, in če je ustrezno, tudi odmere sankcije in rešitve morebitnih pravnih postopkov ali pravnih sredstev, ki so na voljo, dokler navedena odločitev ne postane dokončna.

(32) Evropski delegirani tožilci bi morali biti sestavni del EJT in v tej funkciji pri preiskovanju in pregonu kaznivih dejanj, ki sodijo v pristojnost EJT, delovati izključno v imenu in za račun EJT na ozemlju svoje države članice. To bi pomenilo, da se jim na podlagi te uredbe podeli funkcionalno in pravno neodvisen status, ki se razlikuje od katerega koli statusa na podlagi nacionalnega prava.

(33) Evropski delegirani tožilci bi morali biti ne glede na svoj poseben status na podlagi te uredbe v času svojega mandata tudi člani tožilstva v svoji državi članici, in sicer tožilci ali člani sodstva, zadevna država članica pa bi jim morala podeliti vsaj enaka pooblastila kot nacionalnim tožilcem.

(34) Evropski delegirani tožilci bi morali obvezno upoštevati navodila stalnih senatov in evropskih tožilcev. Če evropski delegirani tožilec meni, da bi moral zaradi navodila ravnati v nasprotju z nacionalnim pravom, bi moral zaprositi za pregled tega navodila s strani evropskega glavnega tožilca.

(35) Evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, bi moral nadzorujočemu evropskemu tožilcu in pristojnemu stalnemu senatu poročati o vseh pomembnih dogodkih v zadevi, na primer o izvajanju preiskovalnih ukrepov ali spremembah seznama osumljenih oseb.

(36) Zaradi zagotavljanja skupne politike o preiskavah in pregonu bi morali stalni senati izvrševati svoje pristojnosti glede odločanja v določenih fazah postopka v okviru EJT. Odločitve bi morali sprejemati na podlagi osnutkov odločitev, ki jih predlaga evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo. Vendar bi lahko stalni senat v izjemnih primerih sprejel odločitev brez osnutka odločitve, ki ga predloži evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo. V takšnih primerih lahko tak osnutek odločitve predloži evropski tožilec, ki zadevo nadzoruje.

(37) Stalnemu senatu bi moralo biti omogočeno, da svoje pooblastilo za odločanje prenese na nadzorujočega evropskega tožilca v specifičnih primerih, ko kaznivo dejanje ni hudo ali postopek ni zapleten. Pri določanju teže kaznivega dejanja bi bilo treba upoštevati njegove posledice na ravni Unije.

(38) V poslovniku EJT bi bilo treba določiti mehanizem za nadomeščanja med evropskimi tožilci. Mehanizem za nadomeščanja bi morali uporabljati v primerih, ko evropski tožilec za kratek čas ne more izpolnjevati svojih dolžnosti, na primer zaradi odsotnosti.

(39) Poleg tega bi bilo treba evropskega tožilca nadomestiti z enim od evropskih delegiranih tožilcev iz njegove države članice, če evropski tožilec odstopi s položaja, je z njega razrešen ali ga zapusti iz kakršnega koli drugega razloga ali, na primer v primeru daljše bolezni. Nadomeščanja bi bilo treba omejiti na največ tri mesece. Kolegij bi moral imeti možnosti, da ta rok lahko podaljša, če meni, da je to potrebno, ob upoštevanju delovne obremenitve EJT in trajanja odsotnosti, in sicer do zamenjave ali vrnitve evropskega tožilca. Evropski delegirani tožilec, ki nadomešča evropskega tožilca, v obdobju nadomeščanja ne bi smel več biti odgovoren za preiskave in pregon, ki jih izvaja v funkciji evropskega delegiranega tožilca ali nacionalnega tožilca. V zvezi s postopki EJT, ki jih je vodil evropski delegirani tožilec, ki nadomešča evropskega tožilca, bi se morala uporabljati pravila EJT o prerazporeditvi.

(40) Postopek za imenovanje evropskega glavnega tožilca in evropskih tožilcev bi moral zagotavljati njihovo neodvisnost. Njihova legitimnost bi morala izhajati iz institucij Unije, vključenih v postopek imenovanja. Namestnike evropskega glavnega tožilca bi moral izmed svojih članov imenovati kolegij.

(41) Izbirna komisija bi morala pripraviti ožji seznam kandidatov za mesto evropskega glavnega tožilca. Pooblastilo za določanje pravil delovanja te komisije in za imenovanje njenih članov bi bilo treba prenesti na Svet, na podlagi predloga Komisije. Takšno izvedbeno pooblastilo bi bilo v skladu s posebnimi pooblastili, prenesenimi na Svet na podlagi člena 86 PDEU, in odraža posebno naravo EJT, ki bo še naprej trdno vpeto v nacionalne pravne strukture, obenem pa bo organ Unije. EJT bo ukrepalo v postopkih, kjer bo večina drugih akterjev nacionalnih, na primer sodišča, policija in drugi organi kazenskega pregona, zato ima Svet poseben interes, da je čim bolj udeležen pri postopku imenovanja. Prenos navedenih pooblastil na Svet tudi ustrezno upošteva potencialno občutljivo naravo pristojnosti za odločanje, ki neposredno vplivajo na nacionalne strukture sodišč in tožilstva. Evropski parlament in Svet bi morala enega izmed kandidatov na seznamu v medsebojnem soglasju imenovati za glavnega tožilca.

(42) Vsaka država članica bi morala predlagati tri kandidate za mesta evropskih tožilcev, ki jih izbere in imenuje Svet. Da se zagotavlja kontinuiteta dela kolegija, bi morali vsaka tri leta delno zamenjati tretjino evropskih tožilcev. Na Svet bi bilo treba prenesti pooblastilo za sprejemanje prehodnih pravil za imenovanje evropskih tožilcev za prvo mandatno obdobje in med njim. Navedeno izvedbeno pooblastilo ustreza pooblastilu Sveta za izbor in imenovanje evropskih tožilcev. To je upravičeno tudi zaradi posebne narave evropskih tožilcev, ki so povezani s svojo državo članico, obenem pa so člani kolegija, ter bolj splošno s posebno naravo EJT, v skladu z isto logiko, na kateri temelji izvedbeno pooblastilo, podeljeno Svetu, za določanje pravil delovanja izbirne komisije in za imenovanje njenih članov. Svet bi moral pri odločanju o delni zamenjavi tretjine evropskih tožilcev v njihovem prvem mandatnem obdobju upoštevati geografski razpon držav članic.

(43) Postopek imenovanja evropskih delegiranih tožilcev bi moral zagotavljati, da so sestavni del EJT ter obenem na operativni ravni še naprej vključeni v njihove nacionalne pravne sisteme ter strukture sodišč in tožilstva. Države članice bi morale imenovati kandidate za funkcijo evropskih delegiranih tožilcev, ki jih na predlog evropskega glavnega tožilca imenuje kolegij.

(44) V vsaki državi članici bi morala biti najmanj dva evropska delegirana tožilca, da se zagotovi pravilno obravnavanje števila zadev EJT. Evropski glavni tožilec bi moral ob posvetovanju z vsako državo članico odobriti število evropskih delegiranih tožilcev na državo članico, pa tudi funkcionalno in ozemeljsko delitev nalog med njimi. Med takšnimi posvetovanji bi bilo treba ustrezno upoštevati organizacijo nacionalnih sistemov pregona. Koncept funkcionalne delitve pristojnosti med evropskimi delegiranimi tožilci bi lahko omogočal delitev nalog.

(45) Skupno število evropskih delegiranih tožilcev v državi članici se lahko spremeni z odobritvijo evropskega glavnega tožilca, ob upoštevanju omejitev letne proračunske vrstice za EJT.

(46) Kolegij bi moral biti odgovoren za disciplinske postopke v zvezi z evropskimi delegiranimi tožilci, ki delujejo na podlagi te uredbe. Ker evropski delegirani tožilci ostajajo dejavni člani državnega tožilstva ali sodstva v državah članicah in lahko opravljajo tudi funkcije nacionalnih tožilcev, se lahko iz razlogov, nepovezanih s to uredbo, uporabljajo nacionalne disciplinske določbe. Vendar pa bi moral biti v takih primerih evropski glavni tožilec obveščen o razrešitvi ali vsakem disciplinskem ukrepu, saj je odgovoren za upravljanje EJT ter da se zavarujeta njegova integriteta in neodvisnost.

(47) Delo EJT bi bilo treba načeloma izvajati elektronsko. V okviru EJT bi bilo treba vzpostaviti in upravljati lastni sistem vodenja zadev. Informacije v sistemu vodenja zadev bi morale vključevati prejete informacije o morebitnih kaznivih dejanjih, ki sodijo v pristojnost EJT, pa tudi informacije iz spisov, tudi če so te že zaprti. EJT bi moralo pri vzpostavljanju sistema vodenja zadev zagotoviti, da mu sistem omogoča enotno delovanje ter da so spisi, ki jih obravnavajo evropski delegirani tožilci, na voljo glavnemu uradu pri opravljanju nalog odločanja, spremljanja in usmerjanja ter nadzora.

(48) Nacionalni organi bi morali EJT brez odlašanja obvestiti o vsakem ravnanju, ki bi lahko pomenilo kaznivo dejanje v njegovi pristojnosti. V zadevah, ki ne sodijo v njegovo pristojnost, bi moralo EJT pristojne nacionalne organe obvestiti o vseh dejstvih, ki jih ugotovi in bi lahko pomenila kaznivo dejanje, kot so na primer lažna pričanja.

(49) Institucije, organi, uradi in agencije Unije, pa tudi nacionalni organi bi morali EJT brez odlašanja zagotoviti vse informacije o kaznivih dejanjih, v zvezi s katerimi bi lahko izvajalo svojo pristojnost. EJT lahko informacije prejema ali zbira tudi iz drugih virov, na primer od fizičnih oseb. Z mehanizmom preverjanja znotraj EJT bi bilo treba oceniti, ali so na podlagi prejetih informacij izpolnjeni pogoji za stvarno, krajevno in osebno pristojnost EJT.

(50) EJT lahko na nove informacije opozorijo žvižgači, kar mu pomaga pri preiskovanju, pregonu in obtožbi storilcev kaznivih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije. Vendar lahko strah pred povračilnimi ukrepi odvrača od prijavljanja nepravilnosti. Da bi olajšali odkrivanje kaznivih dejanj, ki sodijo v pristojnost EJT, se države članice spodbuja, da v skladu s svojim nacionalnim pravom zagotovijo učinkovite postopke, ki omogočajo poročanje o morebitnih kaznivih dejanjih, ki sodijo v pristojnost EJT, in zagotovijo zaščito oseb, ki prijavijo taka kazniva dejanja, pred povračilnimi ukrepi, in zlasti pred negativnimi ali diskriminatornimi ukrepi na delovnem mestu. EJT bi moralo po potrebi oblikovati svoje notranje predpise.

(51) Da bi nacionalni organi držav članic ter vse institucije, organi, uradi in agencije Unije v celoti izpolnjevali svojo obveznost obveščanja EJT o ugotovljenih sumih kaznivih dejanj, ki sodijo v njegovo pristojnost, bi morali uporabljati veljavne postopke poročanja in imeti vzpostavljene učinkovite mehanizme za predhodno oceno prijav domnevnih kaznivih dejanj. Institucije, organi, uradi in agencije Unije lahko v ta namen uporabijo Evropski urad za boj proti goljufijam (v nadaljnjem besedilu: OLAF).

(52) Organi držav članic bi morali vzpostaviti sistem, ki zagotavlja, da se informacije čim prej sporočajo EJT. Državam članicam je prepuščeno, da se odločijo, ali bodo vzpostavile neposreden ali centraliziran sistem.

(53) Spoštovanje navedene obveznosti poročanja je bistveno za uspešno delovanje EJT in bi ga bilo treba razlagati široko ter tako zagotoviti, da nacionalni organi poročajo o primerih, kjer ocena nekaterih meril ni takoj mogoča (na primer raven škode ali sankcija, ki se uporabi). EJT bi moralo imeti tudi možnost, da za vsak primer posebej zaprosi organe držav članic za informacije o drugih kaznivih dejanjih, ki škodijo finančnim interesom Unije. To ne bi smelo pomeniti, da lahko EJT od organov držav članic zahteva sistematične ali periodične informacije o lažjih kaznivih dejanjih.

(54) Zaradi učinkovitega s preiskovanja kaznivih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije, in v skladu z načelom ne bis in idem je v določenih primerih lahko potrebno razširiti preiskavo na druga kazniva dejanja po nacionalnem pravu, kadar so ta neločljivo povezana s kaznivimi dejanji, ki škodijo finančnim interesom Unije. Pojem „neločljivo povezana kazniva dejanja“ bi bilo treba razumeti glede na zadevno sodno prakso, ki kot ustrezno merilo za uporabo načela ne bis in idem ohranja istovetnost materialnih dejstev (ali dejstev, ki so v bistvu enaka), razumljeno v smislu obstoja skupine konkretnih okoliščin, ki so neločljivo povezane v času in prostoru.

(55) EJT bi moralo imeti pravico do izvrševanja pristojnosti, kadar so kazniva dejanja neločljivo povezana in kaznivo dejanje, ki škodi finančnim interesom Unije, med njimi prevladuje, in sicer v smislu teže zadevnega kaznivega dejanja kot jo odraža najvišja sankcija, ki se lahko izreče.

(56) Vendar bi EJT moralo imeti pravico do izvrševanja pristojnosti tudi v primeru neločljivo povezanih kaznivih dejanj, kadar kaznivo dejanje, ki škodi finančnim interesom Unije, ni prevladujoče v smislu stopnje sankcije, temveč se neločljivo povezano drugo kaznivo dejanje šteje kot pomožno po svoji naravi, saj je zgolj prispevalo k storitvi kaznivega dejanja, ki škodi finančnim interesom Unije, zlasti kadar je bil glavni namen takega drugega kaznivega dejanja ustvariti pogoje za izvršitev kaznivega dejanja, ki škodi finančnim interesom Unije, kot je na primer kaznivo dejanje, namenjeno izključno zagotavljanju materialnih ali pravnih sredstev za izvršitev kaznivega dejanja, ki škodi finančnim interesom Unije, ali ki zagotavlja dobiček ali korist od takšnega dejanja.

(57) Pojem kaznivih dejanj, povezanih s sodelovanjem v hudodelski združbi, bi moral biti opredeljen v nacionalnem pravu v skladu z Okvirnim sklepom Sveta 2008/841/PNZ (3) in bi lahko na primer vključeval članstvo v takšni hudodelski združbi ali njeno organizacijo in vodenje.

(58) Pristojnost EJT v zvezi s kaznivimi dejanji, ki škodijo finančnim interesom Unije, bi praviloma morala imeti prednost pred nacionalnimi zahtevami glede pristojnosti, da se zagotovita skladnost ter vodenje preiskav in pregona na ravni Unije. Dokler EJT ne odloči, ali bo izvedlo preiskavo, bi se morali organi držav članic vzdržati ukrepanja v zvezi z navedenimi kaznivimi dejanji, razen če so potrebni nujni ukrepi.

(59) Za določeno zadevo bi se med drugim moralo šteti, da ima posledice na ravni Unije, če je kaznivo dejanje transnacionalne narave in obsega, če tako kaznivo dejanje vključuje hudodelsko združbo ali če bi posebna vrsta kaznivega dejanja lahko resno ogrožala finančne interese Unije ali dobro ime institucij Unije in zaupanje državljanov Unije.

(60) Kadar EJT v posameznem primeru ne more izvrševati svojih pristojnosti, ker obstaja razlog za domnevo, da škoda, ki je bila ali bi lahko bila povzročena finančnim interesom Unije, ne presega škode, ki je bila ali bi lahko bila povzročena drugi žrtvi, bi moralo EJT kljub temu imeti možnost izvrševati svojo pristojnost, če se izkaže, da je bolje, če preiskavo ali pregon izvede EJT in ne organi zadevne države ali zadevnih držav članic. Da je bolje, če preiskavo ali pregon izvede EJT, bi se lahko izkazalo med drugim, kadar bi bilo učinkoviteje, da bi zadevno kaznivo dejanje zaradi njegove transnacionalne narave in obsega preiskoval in preganjal EJT, kadar tako kaznivo dejanje vključuje hudodelsko združbo ali kadar bi posebna vrsta kaznivega dejanja lahko resno ogrožala finančne interese Unije ali dobro ime institucij Unije in zaupanje državljanov Unije. V takem primeru bi EJT moralo imeti možnost izvrševanja svoje pristojnosti ob soglasju pristojnih nacionalnih organov držav(e) članic(e), kjer je bila povzročena škoda taki drugi žrtvi ali žrtvam.

(61) Kadar pravosodni organ ali organ pregona države članice sproži preiskavo kaznivega dejanja in meni, da EJT ne bi moglo izvrševati svoje pristojnost, bi moral o tem obvestiti EJT, da bi to lahko ocenilo, ali bi moralo izvrševati pristojnost.

(62) V primeru sporov o izvrševanju pristojnosti bi morali dodelitev pristojnosti določiti nacionalni pristojni organi. Pojem pristojnih nacionalnih organov bi bilo treba razumeti kot vsakršne pravosodne organe, ki so v skladu z nacionalnim pravom pristojni za odločanje o dodelitvi pristojnosti.

(63) Ker bi moralo EJT pregon izvajati pred nacionalnimi sodišči, bi morala biti njegova pristojnost opredeljena glede na kazensko pravo držav članic, ki določa kazniva dejanja ali opustitve dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije, in določa ustrezne sankcije z izvajanjem ustreznega prava Unije, zlasti Direktive (EU) 2017/1371, v nacionalnih pravnih sistemih.

(64) EJT bi moralo izvrševati pristojnosti čim širše, tako da lahko njegove preiskave in pregon zajemajo tudi kazniva dejanja, storjena zunaj ozemlja držav članic.

(65) Preiskave in pregon, ki jih izvaja EJT, bi morale temeljiti na načelih sorazmernosti, nepristranskosti in pravičnosti do osumljenca ali obdolženca. To vključuje obveznost, da se po uradni dolžnosti ali na zahtevo obrambe poskušajo pridobiti vse vrste dokazov, tako obremenilni kot razbremenilni.

(66) Za zagotavljanje pravne varnosti in za učinkovito preprečevanje kaznivih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije, bi morale dejavnosti preiskav in pregona, ki jih izvaja EJT, upoštevati načelo zakonitosti, pri čemer EJT dosledno uporablja pravila iz te uredbe, zlasti v zvezi s pristojnostjo in njenim izvajanjem, začetkom preiskav, zaključkom preiskav, odstopom zadeve, opustitvijo zadeve in poenostavljenimi postopki pregona.

(67) Da se kar najbolje zaščitijo pravice obtoženca, bi morala proti osumljencu ali obdolžencu teči le ena preiskava ali pregon, ki ga izvaja EJT. Če je kaznivo dejanje storilo več oseb, bi moralo EJT načeloma začeti le eno zadevo in preiskave za vse osumljence ali obdolžence izvajati skupaj.

(68) Če je preiskave v zvezi z istim kaznivim dejanjem začelo več evropskih delegiranih tožilcev, bi moral stalni senat takšne preiskave, kjer je ustrezno, združiti. Stalni senat lahko odloči, da ne bo združil takih postopkov, ali odloči naknadno razdružitev takšnih postopkov, če je to v interesu učinkovitosti preiskav, npr. če bi se postopek zoper enega osumljenca ali obdolženca lahko zaključil v zgodnejši fazi, medtem ko bi bilo treba še nadaljevati postopke zoper druge osumljence ali obdolžence, ali če bi razdružitev zadeve lahko skrajšala pridržanje enega od osumljencev v predkazenskem postopku. Če so za zadeve, ki bi jih bilo treba združiti, zadolženi različni stalni senati, bi moral ustrezno pristojnost in postopek določiti poslovnik EJT. Če se stalni senat odloči za razdružitev zadeve, bi moral ohraniti pristojnost za zadeve, ki iz nje izhajajo.

(69) EJT bi se moralo opirati na nacionalne organe, vključno s policijskimi organi, zlasti pri izvajanju prisilnih ukrepov. V skladu z načelom lojalnega sodelovanja bi morali vsi nacionalni organi in zadevni organi Unije, vključno z Eurojustom, Europolom in OLAF, dejavno podpirati preiskave in pregon, ki jih izvaja EJT, ter z njim sodelovati, in sicer od trenutka, ko se domnevno kaznivo dejanje sporoči EJT, do trenutka, ko se to odloči za pregon ali kako drugače zaključi zadevo.

(70) Za učinkovite preiskave in pregon kaznivih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije, je bistveno, da lahko EJT zbira dokaze z uporabo vsaj najmanjšega nabora preiskovalnih ukrepov, pri čemer se upošteva načelo sorazmernosti. Ti ukrepi bi morali biti na voljo v zvezi s kaznivimi dejanji, ki sodijo v pristojnost EJT, vsaj kadar se kaznujejo z najvišjo predpisano sankcijo najmanj štirih let zapora, za namene njegovih preiskav in pregona, vendar se zanje lahko uporabljajo omejitve v skladu z nacionalnim pravom.

(71) Poleg najmanjšega nabora preiskovalnih ukrepov iz te uredbe bi morali imeti evropski delegirani tožilci pravico zahtevati ali odrediti vse ukrepe, ki so v skladu z nacionalnim pravom na voljo tožilcem v podobnih nacionalnih zadevah. Razpoložljivost bi se morala zagotavljati v vseh primerih, ko predvideni preiskovalni ukrep obstaja, vendar se zanjo lahko uporabljajo omejitve v skladu z nacionalnim pravom.

(72) Evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, bi moral imeti v čezmejnih primerih možnost, da mu pomagajo pomočniki evropskih delegiranih tožilcev, ko je treba ukrepati v drugih državah članicah. Kadar je za takšen ukrep potrebna sodna odobritev, bi bilo treba jasno navesti, v kateri državi članici bi bilo treba odobritev pridobiti, v vsakem primeru pa bi morala biti odobritev ena sama. Če sodni organi preiskovalni ukrep dokončno zavrnejo, torej po tem, ko so izčrpana vsa pravna sredstva, bi moral evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, zahtevo ali nalog umakniti.

(73) Možnost uporabe pravnih instrumentov o vzajemnem priznavanju ali čezmejnem sodelovanju, predvidena v tej uredbi, ne bi smela nadomestiti specifičnih pravil o čezmejnih preiskavah iz te uredbe. Morala pa bi jih dopolnjevati ter zagotoviti, da se, kadar so v čezmejni preiskavi potrebni ukrepi, ki pa niso na voljo v nacionalnem pravu za povsem nacionalne primere, pri izvajanju preiskave ali pregona ti ukrepi lahko uporabljajo v skladu z nacionalnim pravom o izvajanju zadevnega instrumenta.

(74) Določbe te uredbe o čezmejnem sodelovanju ne bi smele posegati v obstoječe pravne instrumente, ki lajšajo čezmejno sodelovanje med nacionalnimi organi, ki niso tožilstvo ali sodni organi. Enako bi moralo veljati za nacionalne organe, ki sodelujejo na podlagi upravnega prava.

(75) Določbe te uredbe, ki se nanašajo na prijetje v predkazenskem postopku in čezmejno predajo, ne bi smele posegati v posebne postopke v državah članicah, kjer za prvo prijetje osumljenca ali obdolženca ni potrebna sodna odobritev.

(76) Evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, bi moral imeti možnost, da izda ali zahteva izdajo evropskega naloga za prijetje na področju, ki sodi v pristojnost EJT.

(77) EJT bi moralo imeti možnost, da zadevo odstopi nacionalnim organom, če preiskava pokaže, da je kaznivo dejanje zunaj njegove pristojnosti. Pri taki predložitvi bi morali nacionalni organi ohraniti vse pravice, da v skladu z nacionalnim pravom začnejo, nadaljujejo ali opustijo preiskavo.

(78) Ta uredba določa, da EJT opravlja naloge tožilca, ki vključujejo odločanje o vložitvi obtožnice proti osumljencu ali obdolžencu in izbiro države članice, katere sodišča bodo pristojna za odločanje o pregonu. Odločitev o tem, ali vložiti obtožnico proti osumljencu ali obdolžencu, bi načeloma moral sprejeti pristojni stalni senat na podlagi osnutka odločitve evropskega delegiranega tožilca, da bi se dosegla skupna politika sodnega pregona. Stalni senat bi moral imeti pravico sprejeti kakršno koli odločitev v 21 dneh od prejema osnutka odločitve, vključno z zahtevo po dodatnih dokazih, preden se odloči o vložitvi obtožnice, razen odločitve o opustitvi zadeve, v kateri je evropski delegirani tožilec predlagal, da se vloži obtožnica.

(79) Državo članico, katere sodišča bodo pristojna za odločanje o pregonu, bi moral izbrati pristojni stalni senat na podlagi sklopa meril iz te uredbe. Stalni senat bi moral sprejeti svojo odločitev na podlagi poročila in osnutka odločitve, ki ga pripravi evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, in ki bi jo moral stalnemu senatu predložiti nadzorujoči evropski tožilec, po potrebi skupaj z lastno oceno. Nadzorujoči evropski tožilec bi moral obdržati vsa pooblastila za dajanje konkretnih navodil evropskemu delegiranemu tožilcu, določena s to uredbo.

(80) Dokazi, ki jih EJT predloži sodišču, se ne bi smeli zavrniti kot nedopustni samo zato, ker so bili zbrani v drugi državi članici ali v skladu s pravom druge države članice, če sodišče prve stopnje meni, da njihova dopustitev izpolnjuje zahteve glede poštenosti postopka in pravice osumljenca ali obdolženca do obrambe v skladu z Listino. V tej uredbi so spoštovane temeljne pravice in upoštevana načela, ki jih priznavajo člen 6 PEU in Listina, zlasti v njenem naslovu VI, mednarodno pravo in mednarodni sporazumi, katerih pogodbenice so Unija ali vse države članice, vključno z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ter ustave držav članic na njihovih zadevnih področjih uporabe. V skladu s temi načeli ter ob spoštovanju različnih pravnih sistemov in izročil držav članic, kot je določeno v členu 67(1) PDEU, ni mogoče ničesar v tej uredbi razlagati kot prepoved sodiščem, da uporabljajo temeljna načela nacionalnega prava o pravičnosti postopka, ki se uporabljajo v njihovih nacionalnih sistemih, vključno z anglosaškimi pravnimi sistemi (common law).

(81) Ob upoštevanju načela zakonitosti bi morale preiskave, ki jih izvaja EJT, praviloma voditi do pregona pred pristojnimi nacionalnimi sodišči v primerih, ko obstajajo zadostni dokazi in ko ni pravne podlage, ki prepoveduje pregon, ali se ni uporabil poenostavljeni postopek pregona. Razlogi za opustitev zadeve so izčrpno določeni v tej uredbi.

(82) Nacionalni pravni sistemi določajo različne vrste poenostavljenih postopkov pregona, pri katerih lahko sodeluje sodišče ali pa ne, na primer v obliki transakcij z osumljencem ali obdolžencem. Če takšni postopki obstajajo, bi evropski delegirani tožilec moral imeti pooblastilo, da jih uporabi pod pogoji, določenimi v nacionalnem pravu, in v primerih, določenih v tej uredbi. To bi moralo vključevati primere, v katerih končna škoda zaradi kaznivega dejanja po morebitni izterjavi zneska, ki ustreza taki škodi, ni velika. Ob upoštevanju interesa za skladno in učinkovito politiko EJT glede pregona bi bilo treba pristojni stalni senat vedno pozvati, naj soglaša z uporabo teh postopkov. Kadar je bil poenostavljeni postopek uspešno uporabljen, bi morala biti zadeva dokončno zaključena.

(83) Ta uredba določa, da mora EJT spoštovati zlasti pravico do poštenega sojenja, pravico do obrambe in domnevo nedolžnosti, kot so vsebovane v členih 47 in 48 Listine. Člen 50 Listine, ki ščiti pravico, da se oseba za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat (ne bis in idem), zagotavlja, da se osebi zaradi uvedbe pregona s strani EJT ne bo dvakrat sodilo zaradi istega kaznivega dejanja. Dejavnosti EJT se bi morale tako izvajati ob polnem spoštovanju navedenih pravic, ta uredba pa bi se morala uporabljati in razlagati v skladu s tem.

(84) Člen 82(2) PDEU dopušča, da Unija določi minimalna pravila o pravicah posameznikov v kazenskem postopku, da se zagotovi spoštovanje pravic do obrambe in poštenosti postopka. Ta minimalna pravila je zakonodajalec Unije postopoma določil v direktivah o posebnih pravicah.

(85) Pravica do obrambe, ki je opredeljena v ustreznem pravu Unije, kot so direktive 2010/64/EU (4), 2012/13/EU (5), 2013/48/EU (6), (EU) 2016/343 (7) in (EU) 2016/1919 (8) Evropskega parlamenta in Sveta, kakor se izvajajo v nacionalnem pravu, bi morala veljati tudi za dejavnosti EJT. Te pravice bi morale veljati za vsakega osumljenca ali obdolženca, v zvezi s katerim EJT začne preiskavo, pa tudi pravice, zagotovljene z nacionalnim pravom, zahtevati postavitev izvedencev ali zaslišanje prič, ali da EJT kako drugače predloži dokaze v imenu obrambe.

(86) Člen 86(3) PDEU omogoča, da zakonodajalec Unije določi pravila, ki se uporabljajo za sodni nadzor postopkovnih ukrepov, ki jih EJT izvaja pri opravljanju nalog. Ta pristojnost, dodeljena zakonodajalcu Unije, odraža posebno naravo nalog in strukture EJT, ki se razlikuje od pristojnosti vseh drugih organov in agencij Unije ter zahteva posebna pravila glede sodnega nadzora.

(87) V skladu s členom 86(2) PDEU EJT opravlja dolžnosti tožilca na pristojnih sodiščih držav članic. Ukrepi, ki jih EJT sprejme med izvajanjem preiskav, so tesno povezani s pregonom, ki lahko sledi, in imajo tako učinek na pravne rede držav članic. V številnih primerih bodo ukrepe izvajali nacionalni organi kazenskega pregona v skladu z navodili EJT, v nekaterih primerih tudi po pridobitvi odobritve nacionalnega sodišča. Zato je ustrezno preučiti, da bi morala postopkovne akte EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, presojati pristojna nacionalna sodišča v skladu z zahtevami in postopki iz nacionalnega prava. S tem naj bi zagotovili, da nacionalna sodišča izvajajo sodni nadzor nad postopkovnimi akti EJT, ki so sprejeti pred vložitvijo obtožnice in naj bi imeli pravne učinke do tretjih (kategorija, ki vključuje osumljenca, žrtev in druge zainteresirane osebe, katerih pravice so lahko kršene zaradi takšnih dejanj). Postopkovni akti, ki so povezani z izbiro države članice, katere sodišča bodo pristojna za odločanje o pregonu, ki se določi na podlagi meril iz te uredbe, naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, zato bi morali biti predmet sodnega nadzora s strani nacionalnih sodišč najpozneje v fazi sojenja. Tožbe zaradi opustitve ukrepanja EJT pred pristojnimi nacionalnimi sodišči so tožbe v zvezi s postopkovnimi akti, katere je EJT pravno zavezano sprejeti in ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih. Kadar nacionalno pravo določa sodni nadzor v zvezi s postopkovnimi akti, ki naj ne bi imeli pravnih učinkov v razmerju do tretjih, ali pravne postopke zaradi drugih opustitev ukrepanja, te uredbe ne bi smeli razlagati, kot da vpliva na takšne pravne določbe. Poleg tega se od držav članic ne bi smelo zahtevati, da zagotovijo sodni nadzor s strani pristojnih nacionalnih sodišč za postopkovne akte, ki naj ne bi imeli pravnih učinkov v razmerju do tretjih, kot je imenovanje izvedencev ali povračilo stroškov za priče. Ta uredba ne vpliva na pristojnosti nacionalnih sodišč prve stopnje.

(88) Zakonitost postopkovnih aktov EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, bi morala biti predmet sodnega nadzora s strani nacionalnih sodišč. V tej zvezi bi bilo treba zagotoviti učinkovita pravna sredstva v skladu z drugim pododstavkom člena 19(1) PEU. Poleg tega, kakor poudarja sodna praksa Sodišča, nacionalna postopkovna pravila, ki veljajo za tožbe za zaščito posameznih pravic, ki jih zagotavlja pravo Unije, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne tožbe na nacionalni ravni (načelo enakovrednosti), in ne smejo praktično onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravo Unije (načelo učinkovitosti). Kadar nacionalna sodišča presojajo zakonitost teh aktov, se pri tem lahko opirajo na pravo Unije, vključno s to uredbo, in tudi na nacionalno pravo, ki se uporablja za vprašanja, ki jih ta uredba ne obravnava. Kakor poudarja sodna praksa Sodišča, bi mu morala nacionalna sodišča vedno predložiti predhodna vprašanja, če dvomijo v veljavnost navedenih aktov glede na pravo Unije. Vendar pa nacionalna sodišča Sodišču ne smejo predložiti predhodnih vprašanj o veljavnosti postopkovnih aktov EJT glede na nacionalno procesno pravo ali nacionalne ukrepe za prenos direktiv, tudi če se ta uredba nanje sklicuje. Vendar to ne vpliva na predhodno odločanje o razlagi katere koli določbe primarnega prava, vključno s Pogodbama in Listino, ali na razlago in veljavnost določb sekundarnega prava Unije, vključno s to uredbo in veljavnimi direktivami. Poleg tega ta uredba ne izključuje možnosti, da nacionalna sodišča presodijo veljavnost postopkovnih aktov EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih strani glede na načelo sorazmernosti, kot je vsebovano v nacionalnem pravu.

(89) Določba te uredbe o sodnem nadzoru ne vpliva na pristojnost Sodišča za pregled upravnih odločb EJT, ki naj bi imele pravne učinke do tretjih oseb, torej odločb, ki niso sprejete pri opravljanju njegovih nalog preiskovanja, pregona ali obtožbe. Ta uredba tudi ne posega v možnost, da lahko država članica Evropske unije, Evropski parlament, Svet ali Komisija vložijo ničnostno tožbo v skladu z drugim odstavkom člena 263 PDEU in prvim odstavkom člena 265 PDEU ter začnejo postopke za ugotavljanje kršitev na podlagi členov 258 in 259 PDEU.

(90) Uredba (ES) št. 45/2001 Evropskega parlamenta in Sveta (9) se uporablja za obdelavo upravnih osebnih podatkov, ki jo izvaja EJT.

(91) Po vsej Uniji bi bilo treba zagotoviti dosledno in enotno uporabo pravil za varstvo temeljnih pravic in svoboščin posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov.

(92) V izjavi št. 21 o varstvu osebnih podatkov na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah in policijskega sodelovanja, priloženi PEU in PDEU, je navedeno, da bi lahko bili zaradi posebne narave pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah in policijskega sodelovanja na teh področjih potrebni posebni predpisi o varstvu osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov na podlagi člena 16 PDEU.

(93) Pravila iz te uredbe o varstvu osebnih podatkov bi bilo treba razlagati in uporabljati v skladu z razlago in uporabo Direktive (EU) 2016/680 Evropskega parlamenta in Sveta (10), ki se bo uporabljala za obdelavo osebnih podatkov, ki jo izvajajo pristojni organi držav članic Evropske unije za namene preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja ali pregona kaznivih dejanj ali izvrševanja kazenskih sankcij.

(94) Načelo poštene obdelave v okviru varstva podatkov je pojem, ki je jasno ločen od pravice do poštenega sojenja, kot je opredeljena v členu 47 Listine in členu 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin.

(95) Določbe o varstvu podatkov iz te uredbe ne posegajo v veljavna pravila o dopustnosti osebnih podatkov kot dokaza v postopkih pred kazenskimi sodišči.

(96) Vse države članice Evropske unije so članice Mednarodne organizacije kriminalistične policije (Interpol). Interpol za izpolnjevanje svojih nalog prejema, shranjuje in razpošilja osebne podatke, s čimer pristojnim organom pomaga pri preprečevanju mednarodnega kriminala in boju proti njemu. Zato je treba izboljšati sodelovanje med Unijo in Interpolom, in sicer s spodbujanjem učinkovite izmenjave operativnih osebnih podatkov, hkrati pa zagotavljati spoštovanje temeljnih pravic in svoboščin v zvezi z avtomatsko obdelavo osebnih podatkov. Pri prenosu osebnih podatkov od EJT na Interpol in v države, ki imajo svoje predstavnike v Interpolu, bi se morala uporabljati ta uredba, zlasti določbe o mednarodnih prenosih. Ta uredba ne bi smela posegati v posebna pravila, določena v Skupnem stališču Sveta 2005/69/PNZ (11) in Sklepu Sveta 2007/533/PNZ (12).

(97) Kadar EJT posreduje operativne osebne podatke organu tretje države ali mednarodni organizaciji ali Interpolu na podlagi mednarodnega sporazuma, sklenjenega v skladu s členom 218 PDEU, bi bilo treba z ustreznimi zaščitnimi ukrepi za varstvo zasebnosti ter temeljnih pravic in svoboščin posameznikov zagotoviti, da se spoštujejo določbe o varstvu podatkov iz te uredbe.

(98) Da bi zagotovili učinkovito, zanesljivo in dosledno spremljanje skladnosti s to uredbo in njeno uveljavljanje, kar zadeva operativne osebne podatke, kakor zahteva člen 8 Listine, bi moral imeti Evropski nadzornik za varstvo podatkov naloge iz te uredbe in učinkovita pooblastila, vključno s pooblastili za preiskovanje, sprejemanje popravljalnih ukrepov in svetovanje, ki so potrebna sredstva za opravljanje zadevnih nalog. Vendar pa pooblastila Evropskega nadzornika za varstvo podatkov ne bi smela neupravičeno posegati v posebna pravila za kazenske postopke, vključno s preiskovanjem in pregonom kaznivih dejanj, ali v neodvisnost sodstva.

(99) Da bi lahko EJT opravljalo svoje naloge in zaradi upoštevanja razvoja informacijske tehnologije ter napredka informacijske družbe, bi bilo treba na Komisijo prenesti pooblastilo za sprejemanje aktov v skladu s členom 290 DEU v zvezi s pripravo in posodabljanjem seznamov kategorij operativnih osebnih podatkov in kategorij posameznikov, na katere se nanašajo podatki, naštetih v Prilogi. Zlasti je pomembno, da se Komisija pri svojem pripravljalnem delu ustrezno posvetuje, vključno s strokovnjaki, in da se ta posvetovanja opravijo v skladu z načeli, določenimi v Medinstitucionalnem sporazumu o boljši pripravi zakonodaje z dne 13. aprila 2016 (13). Za zagotovitev enakopravnega sodelovanja pri pripravi delegiranih aktov bi morala Evropski parlament in Svet zlasti prejeti vse dokumente sočasno s strokovnjaki iz držav članic, njuni strokovnjaki pa bi morali imeti možnost, da se sistematično udeležujejo sestankov strokovne skupine Komisije, ki zadevajo pripravo delegiranih aktov.

(100) EJT bi moralo tesno sodelovati z drugimi institucijami, organi, uradi in agencijami Unije, da bi lažje opravljalo naloge v skladu s to uredbo, in po potrebi vzpostaviti formalne ureditve glede podrobnih pravil o izmenjavi informacij in sodelovanju. Zlasti pomembno bi moralo biti sodelovanje z Europolom in z OLAF, da se prepreči podvajanje in se EJT omogoči pridobivanje ustreznih informacij, s katerimi razpolagata, in uporaba njunih analiz v posebnih preiskavah.

(101) EJT bi moralo imeti možnost pridobiti vse ustrezne informacije, ki sodijo v njegovo pristojnost ter so shranjene v podatkovnih zbirkah in registrih institucij, organov, uradov in agencij Unije.

(102) EJT in Eurojust bi morala postati partnerja in sodelovati pri operativnih zadevah v skladu s svojima mandatoma. Takšno sodelovanje lahko vključuje kakršne koli preiskave, ki jih izvaja EJT in pri katerih se šteje, da je potrebno ali primerno izmenjati informacije ali usklajevati preiskovalne ukrepe glede zadev, ki so v pristojnosti Eurojusta. Kadar EJT zahteva takšno sodelovanje od Eurojusta, bi se moralo povezati z nacionalnim članom Eurojusta iz države članice evropskega delegiranega tožilca, ki obravnava zadevo. Pri operativnem sodelovanju lahko sodelujejo tudi tretje države, ki so sklenile sporazum o sodelovanju z Eurojustom.

(103) EJT in OLAF bi morala vzpostaviti in vzdrževati tesno sodelovanje ter tako zagotavljati dopolnjevanje njunih mandatov in preprečevati podvajanje. V zvezi s tem OLAF načeloma ne bi smel začeti nobene upravne preiskave, ki je vzporedna preiskavi, ki jo izvaja EJT na podlagi istih dejstev. Vendar pa to ne bi smelo posegati v pristojnost OLAF, da začne upravno preiskavo na lastno pobudo in ob tesnem posvetovanju z EJT.

(104) OLAF pri vseh ukrepih v podporo EJT deluje neodvisno od Komisije v skladu z Uredbo (EU, Euratom) št. 883/2013 Evropskega parlamenta in Sveta (14).

(105) V primerih, ko EJT ne izvaja preiskave, bi moralo imeti možnost zagotoviti zadevne informacije, da bi OLAF lahko razmislil o ustreznem ukrepanju v skladu s svojim mandatom. Zlasti bi EJT lahko preučilo možnost, da OLAF obvesti o primerih, ko ni utemeljenih razlogov za domnevo, da se kaznivo dejanje, za katero je pristojno EJT, izvaja ali je bilo storjeno, bi pa bila v zvezi s tem ustrezna upravna preiskava s strani OLAF, oziroma ko EJT opusti zadevo in je odstop zadeve uradu OLAF zaželen zaradi upravnih ukrepov ali izterjave. Če EJT zagotovi informacije, lahko zahteva, da se OLAF odloči bodisi za začetek upravne preiskave ali za druge upravne ukrepe ali spremljanje ukrepov, zlasti za namene previdnostnih ukrepov, izterjave ali disciplinskih ukrepov, v skladu z Uredbo (EU, Euratom) št. 883/2013.

(106) Kolikor se postopki izterjave odložijo zaradi odločitev EJT v zvezi s preiskavami ali pregonom na podlagi te uredbe, se države članice ne bi smele šteti za krive ali malomarne za namene postopkov izterjave v smislu člena 122 Uredbe (EU) št. 1303/2013 Evropskega parlamenta in Sveta (15).

(107) EJT bi moralo institucijam, organom, uradom ali agencijam Unije ter drugim žrtvam omogočiti, da sprejmejo ustrezne ukrepe. To lahko vključuje sprejetje previdnostnih ukrepov, zlasti za preprečevanje kakršnega koli dolgotrajnega nepravilnega ravnanja ali zaradi zaščite Unije pred ravnanjem, ki bi lahko škodovalo njenemu ugledu, ali zato, da jim je omogočeno sodelovanje, kot civilnim strankam, v sodnih postopkih v skladu z nacionalnim pravom. Pri načinu izmenjave informacij bi bilo treba dosledno spoštovati neodvisnost EJT, izvedena pa bi morala biti le v možnem obsegu, brez kakršnega koli poseganja v pravilno izvedbo in zaupnost preiskave.

(108) EJT bi moralo tudi imeti možnost, kolikor je to potrebno za opravljanje njegovih nalog, da vzpostavi in vzdržuje kooperativne odnose z organi tretjih držav in mednarodnimi organizacijami. Za namene te uredbe „mednarodne organizacije“ pomenijo mednarodne organizacije in njihove podrejene organe, za katere se uporablja mednarodno javno pravo, ali druge organe, ki so ustanovljeni s sporazumom med dvema ali več državami ali na podlagi takega sporazuma, ter Interpol.

(109) Če kolegij ugotovi operativno potrebo po sodelovanju s tretjo državo ali mednarodno organizacijo, bi moral imeti možnost predlagati, naj Svet opozori Komisijo, da je potreben sklep o ustreznosti ali priporočilo o začetku pogajanj glede mednarodnega sporazuma. Preden Unija sklene nov mednarodni sporazum ali pristopi k večstranskim sporazumom, ki so jih že sklenile države članice o pravni pomoči v kazenskih zadevah, bi države članice morale EJT olajšati opravljanje njegovih nalog na podlagi načela lojalnega sodelovanja, vsebovanega v členu 4(3) PEU. Če je dovoljeno v skladu z ustreznim večstranskim sporazumom ter če tretja država to sprejema, bi morale države članice priznati in po potrebi uradno obveščati EJT kot pristojni organ za namene izvajanja navedenih večstranskih sporazumov. To lahko v nekaterih primerih pomeni spremembo navedenih sporazumov, vendar ponovna pogajanja o takšnih sporazumih ne bi smela veljati za obvezen korak, saj morebiti niso vedno mogoča. Države članice lahko tudi uradno obvestijo EJT kot pristojni organ za namene izvajanja drugih mednarodnih sporazumov o pravni pomoči v kazenskih zadevah, ki so jih sklenile, vključno s spremembo teh sporazumov. Če uradno obveščanje EJT kot pristojnega organa za namene večstranskih sporazumov, ki so jih države članice že sklenile s tretjimi državami, ni mogoče ali če ga zadevne tretje države ne sprejemajo, in dokler Unija ne pristopi k takim mednarodnim sporazumom, lahko evropski delegirani tožilci za takšne tretje države uporabljajo svoj status nacionalnih tožilcev, če organe tretjih držav obvestijo in si, kjer je ustrezno, prizadevajo pridobiti njihovo soglasje za to, da bodo dokazi iz teh tretjih držav, zbrani na podlagi navedenih mednarodnih sporazumov, uporabljeni v preiskavah in pregonu, ki jih izvaja EJT. EJT bi moralo imeti možnost tudi, da se v odnosu do organov tretje države zanese na recipročnost ali meddržavno sodelovanje. To pa bi se moralo izvajati za vsak primer posebej v okviru omejitev stvarne pristojnosti EJT ter ob upoštevanju morebitnih pogojev, ki jih določijo organi tretje države.

(110) Držav članic Evropske unije, ki niso vključene v okrepljeno sodelovanje v zvezi z ustanovitvijo EJT, ta uredba ne zavezuje. Če je ustrezno, bi morala Komisija podati predloge za zagotavljanje učinkovitega pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah med EJT in državami članicami Evropske unije, ki niso vključene v okrepljeno sodelovanje v zvezi z ustanovitvijo EJT. To bi moralo zlasti zadevati pravila o pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah in na področju izročitev ob polnem spoštovanju pravnega reda Unije na tem področju ter dolžnost lojalnega sodelovanja v skladu s členom 4(3) PEU.

(111) Da se zagotovi popolna avtonomija in neodvisnost EJT, bi mu bilo treba zagotoviti avtonomen proračun, katerega prihodki so v prvi vrsti prispevki iz proračuna Unije. Finančna, proračunska in kadrovska ureditev EJT bi morala biti skladna z ustreznimi standardi Unije, ki veljajo za organe iz člena 208 Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (16), pri čemer pa je treba ustrezno upoštevati edinstveno pristojnost EJT za izvajanje preiskav in pregona na ravni Unije.

(112) Stroške preiskovalnih ukrepov, ki jih sprejme EJT, bi načeloma morali kriti nacionalni organi, ki jih izvajajo. Izjemno visoki stroški za preiskovalne ukrepe, kot so kompleksna mnenja izvedencev, obsežne policijske akcije ali dejavnosti opazovanja v daljšem časovnem obdobju, bi bili lahko delno povrnjeni s strani EJT, če je mogoče med drugim tudi s prerazporeditvijo sredstev iz drugih proračunskih vrstic EJT, ali s spremembo proračuna v skladu s to uredbo in veljavnimi finančnimi pravili. Pri pripravi predloga za začasni osnutek ocene prihodkov in odhodkov bi moral upravni direktor upoštevati obveznost, da EJT delno povrne izjemno drage preiskovalne ukrepe, ki jih sprejme stalni senat.

(113) Operativni odhodki EJT se krijejo iz proračuna EJT. Ti bi morali vključevati stroške operativne komunikacije med evropskim delegiranim tožilcem in centralno ravnijo EJT, kot so poštni stroški, potni stroški, prevodi, potrebni za notranje delovanje EJT, ter drugi stroški, ki jih države članice pri preiskavi prej niso imele in so nastali zgolj zato, ker je EJT prevzelo odgovornost za preiskavo in pregon. Vendar bi morale stroške urada evropskih delegiranih tožilcev in tajniške podpore kriti države članice. V skladu s členom 332 PDEU bodo izdatke, ki izhajajo iz ustanovitve EJT, krile države članice. Ti izdatki ne vključujejo stroškov poslovanja institucij v smislu člena 13(1) PEU.

(114) Kolegij bi načeloma vedno moral prenesti svoja pooblastila, dodeljena organu za imenovanje v skladu s Kadrovskimi predpisi za uradnike in pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti (17) (v nadaljnjem besedilu: Kadrovski predpisi in Pogoji za zaposlitev), za sklepanje pogodb o zaposlitvi, upravnemu direktorju, razen če posebne okoliščine ne zahtevajo, da ta pooblastila izvaja kolegij.

(115) Upravni direktor je kot odredbodajalec odgovoren za izvrševanje proračuna EJT. Upravni direktor je ob posvetovanju s stalnim senatom v zvezi z izjemno dragimi preiskovalnimi ukrepi pristojen za odločanje o znesku nepovratnih sredstev, ki se dodelijo, pri čemer upošteva razpoložljiva finančna sredstva in merila iz poslovnika EJT.

(116) Prejemki evropskih delegiranih tožilcev kot posebnih svetovalcev, ki bodo določeni v neposrednem dogovoru, bi morali temeljiti na posebnem sklepu kolegija. Ta sklep bi moral med drugim zagotoviti, da bodo evropski delegirani tožilci v posebnem primeru, ko hkrati opravljajo tudi funkcije kot nacionalni tožilci v skladu s členom 13(3), načeloma še naprej prejemali plačilo kot nacionalni tožilci, prejemki za delo kot posebni svetovalci pa se bodo nanašali le na delo v okviru EJT v funkciji evropskega delegiranega tožilca. Vsaka država članica obdrži pristojnost, da skladno s pravom Unije v svojem pravu določi, pogoje za dodelitev prejemkov iz sistema socialne varnosti.

(117) Da bi bilo EJT v celoti operativno na dan, ki bo določen, bo potrebovalo izkušeno osebje znotraj institucij, organov, uradov ali agencij Unije. Da bi izpolnili to potrebo, bi bilo treba EJT olajšati zaposlovanje začasnih in pogodbenih uslužbencev, ki že delajo v institucijah, organih, uradih ali agencijah Unije, tako da se tem članom osebja zagotovi kontinuiteta njihovih pogodbenih pravic, če jih zaposli EJT v pripravljalni fazi največ enega leta po dnevu, ko EJT začne delovati v skladu s sklepom iz člena 120(2).

(118) Postopki EJT bi morali biti pregledni v skladu s členom 15(3) PDEU, kolegij pa bi moral sprejeti posebne določbe o tem, kako se zagotovi pravica javnosti do dostopa do dokumentov. Nobena določba v tej uredbi ne omejuje pravice dostopa javnosti do dokumentov, ki je zagotovljena v Uniji in državah članicah, zlasti na podlagi člena 42 Listine in drugih zadevnih določb.

(119) Splošna pravila o preglednosti, ki se uporabljajo za agencije Unije, bi morala veljati tudi za EJT, vendar samo za dokumente, ki niso spisi, vključno z elektronskimi podobami teh spisov, da v okviru njegovih operativnih dejavnosti nikakor ne bi bila ogrožena zaupnost. Enako bi bilo treba pri upravnih poizvedbah, ki jih izvaja Evropski varuh človekovih pravic, spoštovati obveznosti EJT glede zaupnosti. Da bi se zagotovila celovitost preiskav in pregona, ki jih izvaja EJT, dokumenti, ki se nanašajo na operativne dejavnosti, ne bi smeli biti zajeti v pravilih o preglednosti.

(120) Opravljeno je bilo posvetovanje z Evropskim nadzornikom za varstvo podatkov, ki je 10. marca 2014 dal mnenje.

(121) Predstavniki držav članic, ki so se sestali na ravni voditeljev držav ali vlad 13. decembra 2003 v Bruslju, so določili sedež EJT v skladu z določbami Sklepa z dne 8. aprila 1965 (18) –

SPREJEL NASLEDNJO UREDBO:

POGLAVJE I

VSEBINA IN OPREDELITEV POJMOV

Člen 1

Vsebina

S to uredbo se ustanavlja Evropsko javno tožilstvo (v nadaljnjem besedilu: EJT) in določajo pravila za njegovo delovanje.

Člen 2

Opredelitev pojmov

V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

(1) „država članica“ pomeni – razen če je zlasti v poglavju VIII določeno drugače – državo članico, ki je vključena v okrepljeno sodelovanje v zvezi z ustanovitvijo EJT, kot šteje za odobreno v skladu s tretjim pododstavkom člena 86(1) PDEU ali na podlagi odločitve, sprejete v skladu z drugim ali tretjim pododstavkom člena 331(1) PDEU;

(2) „oseba“ pomeni vsako fizično ali pravno osebo;

(3) „finančni interesi Unije“ pomenijo vse prihodke, odhodke in sredstva, ki so zajeti v proračunu Unije in proračunih institucij, organov, uradov in agencij, ustanovljenih na podlagi Pogodb, ter proračunih, ki jih te institucije, organi, uradi in agencije upravljajo in spremljajo, ali vse prihodke, odhodke in sredstva, ki so z navedenimi proračuni pridobljeni ali jim dolgovani;

(4) „osebje EJT“ pomeni osebje na centralni ravni, ki podpira kolegij, stalne senate, evropskega glavnega tožilca, evropske tožilce, evropske delegirane tožilce in upravnega direktorja v vsakodnevnih dejavnostih pri opravljanju nalog tega tožilstva na podlagi te uredbe;

(5) „evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo“ pomeni evropskega delegiranega tožilca, pristojnega za preiskave in pregon, ki jih je sam začel, so mu bili dodeljeni oziroma jih je prevzel na podlagi pravice do prevzema zadeve v skladu s členom 27;

(6) „pomočnik evropskega delegiranega tožilca“ pomeni evropskega delegiranega tožilca, ki se nahaja v državi članici, ki ni država članica evropskega delegiranega tožilca, ki obravnava zadevo, in v kateri je treba izvesti preiskavo ali drug ukrep, ki mu je bil dodeljen;

(7) „osebni podatki“ pomenijo katero koli informacijo v zvezi z določenim ali določljivim posameznikom (v nadaljnjem besedilu: posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki); določljiv posameznik je tisti, ki ga je mogoče neposredno ali posredno identificirati, zlasti z navedbo identifikatorja, kot je ime, identifikacijska številka, podatki o lokaciji ali spletni identifikator, ali z navedbo enega ali več dejavnikov, ki so značilni za fizično, fiziološko, genetsko, duševno, ekonomsko, kulturno ali družbeno identiteto tega posameznika;

(8) „obdelava“ pomeni vsako dejanje ali niz dejanj, ki se izvajajo v zvezi z osebnimi podatki ali nizi osebnih podatkov z avtomatiziranimi sredstvi ali brez njih, kot je zbiranje, beleženje, urejanje, strukturiranje, shranjevanje, prilagajanje ali spreminjanje, priklic, vpogled, uporaba, razkritje s posredovanjem, razširjanje ali drugačno omogočanje dostopa, prilagajanje ali kombiniranje, omejevanje, izbris ali uničenje;

(9) „omejitev obdelave“ pomeni označevanje shranjenih osebnih podatkov zaradi omejevanja njihove obdelave v prihodnosti;

(10) „oblikovanje profilov“ pomeni vsako obliko avtomatizirane obdelave osebnih podatkov, ki vključuje uporabo osebnih podatkov za ocenjevanje nekaterih osebnih vidikov v zvezi s posameznikom, zlasti za analizo ali predvidevanje uspešnosti pri delu, ekonomskega položaja, zdravja, osebnega okusa, interesov, zanesljivosti, vedenja, lokacije ali gibanja tega posameznika;

(11) „psevdonimizacija“ pomeni obdelavo osebnih podatkov na tak način, da osebnih podatkov brez dodatnih informacij ni več mogoče pripisati specifičnemu posamezniku, na katerega se nanašajo osebni podatki, če se take dodatne informacije hranijo ločeno ter zanje veljajo tehnični in organizacijski ukrepi za zagotavljanje, da se osebni podatki ne pripišejo določenemu ali določljivemu posamezniku;

(12) „zbirka“ pomeni vsak strukturiran niz osebnih podatkov, ki so dostopni v skladu s posebnimi merili, niz pa je lahko centraliziran, decentraliziran ali razpršen na funkcionalni ali geografski podlagi;

(13) „upravljavec“ pomeni EJT ali drug pristojni organ, ki sam ali skupaj z drugimi določa namene in sredstva obdelave osebnih podatkov; kadar namene in sredstva obdelave določa pravo Unije ali pravo države članice Evropske unije, se lahko upravljavec ali posebna merila za njegovo imenovanje določijo s pravom Unije ali pravom države članice Evropske unije;

(14) „obdelovalec“ pomeni fizično ali pravno osebo, javni organ, agencijo ali drugo telo, ki obdeluje osebne podatke v imenu upravljavca;

(15) „uporabnik“ pomeni fizično ali pravno osebo, javni organ, agencijo ali katero koli drugo telo, ki so mu bili osebni podatki razkriti, ne glede na to, ali je tretja oseba ali ne. Vendar pa se javni organi držav članic Evropske unije, ki niso pristojni organi, opredeljeni v točki 7(a) člena 3 Direktive (EU) 2016/680, in ki prejmejo osebne podatke v okviru posamezne poizvedbe EJT, ne štejejo za uporabnika; obdelava teh podatkov s strani teh javnih organov poteka v skladu z veljavnimi pravili o varstvu podatkov glede na namene obdelave;

(16) „kršitev varstva osebnih podatkov“ pomeni kršitev varnosti, ki povzroči nenamerno ali nezakonito uničenje, izgubo, spremembo, nepooblaščeno razkritje ali dostop do osebnih podatkov, ki so poslani, shranjeni ali kako drugače obdelani;

(17) „upravni osebni podatki“ pomenijo vse osebne podatke, ki jih obdeluje EJT, razen operativnih osebnih podatkov;

(18) „operativni osebni podatki“ pomenijo vse osebne podatke, ki jih obdeluje EJT za namene iz člena 49;

(19) „genetski podatki“ pomenijo osebne podatke v zvezi s podedovanimi ali pridobljenimi genetskimi značilnostmi posameznika, ki dajejo edinstvene informacije o fiziologiji ali zdravju tega posameznika in so bili pridobljeni zlasti z analizo biološkega vzorca zadevnega posameznika;

(20) „biometrični podatki“ pomenijo osebne podatke, ki so rezultat posebne tehnične obdelave v zvezi s fizičnimi, fiziološkimi ali vedenjskimi značilnostmi posameznika, ki omogočajo ali potrjujejo edinstveno identifikacijo tega posameznika, kot so podobe obraza ali daktiloskopski podatki;

(21) „podatki o zdravstvenem stanju“ pomenijo osebne podatke, ki se nanašajo na telesno ali duševno zdravje posameznika, vključno z zagotavljanjem zdravstvenih storitev, in razkrivajo informacije o njegovem zdravstvenem stanju;

(22) „nadzorni organ“ pomeni neodvisni javni organ, ki ga ustanovi država članica Evropske unije v skladu s členom 51 Uredbe (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta (19) ali v skladu s členom 41 Direktive (EU) 2016/680;

(23) „mednarodna organizacija“ pomeni organizacijo in njene podrejene organe, za katere velja mednarodno javno pravo, ali kateri koli drug organ, ki je ustanovljen s sporazumom med dvema ali več državami ali na podlagi takega sporazuma.

POGLAVJE II

USTANOVITEV, NALOGE IN TEMELJNA NAČELA EJT

Člen 3

Ustanovitev

1. EJT se ustanovi kot organ Unije.

2. EJT je pravna oseba.

3. EJT sodeluje z Eurojustom in je deležno njegove podpore v skladu s členom 100.

Člen 4

Naloge

EJT je pristojno za preiskavo, pregon in obtožbo storilcev in udeležencev pri kaznivih dejanjih, ki škodujejo finančnim interesom Unije in ki so predvidena v Direktivi (EU) 2017/1371 ter določena v tej uredbi. V zvezi s tem EJT opravlja preiskave ter izvaja ukrepe pregona in opravlja funkcije tožilca na pristojnih sodiščih držav članic, dokler zadeva ni dokončno zaključena.

Člen 5

Temeljna načela dejavnosti

1. EJT zagotovi, da se pri njegovih dejavnostih spoštujejo pravice, vsebovane v Listini.

2. EJT je pri vseh svojih dejavnostih dolžno spoštovati načelo pravne države in načelo sorazmernosti.

3. Ta uredba ureja preiskave in pregon, ki se izvajajo v imenu EJT. Za vprašanja, ki jih ta uredba ne ureja, se uporablja nacionalno pravo. Razen če je v tej uredbi drugače določeno, se uporablja nacionalno pravo države članice, katere evropski delegirani tožilec obravnava zadevo v skladu s členom 13(1). Če neko vprašanje urejata tako nacionalno pravo kot ta uredba, prevlada ta uredba.

4. EJT izvaja preiskave nepristransko in poskuša pridobiti vse ustrezne dokaze, tako obremenilne kot razbremenilne.

5. EJT začne in izvaja preiskave brez nepotrebnega odlašanja.

6. Pristojni nacionalni organi dejavno pomagajo EJT pri izvajanju preiskav in pregona ter ga pri tem podpirajo. Vsi ukrepi, politike ali postopki na podlagi te uredbe se izvajajo po načelu lojalnega sodelovanja.

Člen 6

Neodvisnost in odgovornost

1. EJT je neodvisno. Evropski glavni tožilec, namestniki evropskega glavnega tožilca, evropski tožilci, evropski delegirani tožilci, upravni direktor in osebje EJT delujejo v interesu Unije kot celote, kot je določeno s pravom, ter pri izvajanju dolžnosti na podlagi te uredbe ne smejo zahtevati ali sprejemati navodil od posameznikov, ki niso del EJT, od držav članic Evropske unije ali institucij, organov, uradov ali agencij Unije. Države članice Evropske unije in institucije, organi, uradi in agencije Unije spoštujejo neodvisnost EJT ter ne poskušajo vplivati nanj pri opravljanju njegovih nalog.

2. EJT za izvajanje svojih splošnih dejavnosti odgovarja Evropskemu parlamentu, Svetu in Komisiji ter izdaja letna poročila v skladu s členom 7.

Člen 7

Poročanje

1. EJT vsako leto pripravi in objavi letno poročilo o izvajanju svojih splošnih dejavnosti v uradnih jezikih institucij Unije. Poročilo posreduje Evropskemu parlamentu in nacionalnim parlamentom ter Svetu in Komisiji.

2. Evropski glavni tožilec enkrat letno nastopi pred Evropskim parlamentom in Svetom ter pred nacionalnimi parlamenti držav članic na njihovo zahtevo, da predstavi splošne dejavnosti EJT, pri čemer to ne posega v obveznosti EJT glede nerazkrivanja in zaupnosti v zvezi s posameznimi zadevami in osebnimi podatki. Evropskega glavnega tožilca lahko pri zaslišanjih, ki jih organizirajo nacionalni parlamenti, nadomesti eden od namestnikov evropskega glavnega tožilca.

POGLAVJE III

STATUS, STRUKTURA IN ORGANIZACIJA EJT

ODDELEK 1

Status in struktura EJT

Člen 8

Struktura EJT

1. EJT je nedeljiv organ Unije, ki deluje kot enoten urad z decentralizirano strukturo.

2. EJT je organizirano na centralni in na decentralizirani ravni.

3. Na centralni ravni ga sestavlja glavni urad na sedežu EJT. Glavni urad sestavljajo kolegij, stalni senati, evropski glavni tožilec, namestniki evropskega glavnega tožilca, evropski tožilci in upravni direktor.

4. Na decentralizirani ravni ga sestavljajo evropski delegirani tožilci, ki se nahajajo v državah članicah.

5. Glavnemu uradu in evropskim delegiranim tožilcem pri njihovih dolžnostih na podlagi te uredbe pomaga osebje EJT.

Člen 9

Kolegij

1. Kolegij EJT sestavljajo evropski glavni tožilec in po en evropski tožilec iz vsake države članice. Evropski glavni tožilec predseduje sestankom kolegija in je odgovoren za njihovo pripravo.

2. Kolegij se redno sestaja in je pristojen za splošni nadzor dejavnosti EJT. Sprejema odločitve o strateških vprašanjih in vprašanjih splošnega pomena, ki izhajajo iz posameznih zadev, zlasti da se zagotovi usklajenost, učinkovitost in doslednost politike EJT glede pregona v vseh državah članicah, pa tudi o drugih vprašanjih, določenih v tej uredbi. Kolegij ne sprejema operativnih odločitev v posameznih zadevah. Poslovnik EJT določa modalitete za izvajanje dejavnosti za splošni nadzor, ki jih izvaja kolegij, in za sprejemanje odločitev o strateških vprašanjih ter vprašanjih splošnega pomena v skladu s tem členom.

3. Kolegij na predlog evropskega glavnega tožilca in v skladu s poslovnikom EJT ustanovi stalne senate.

4. Kolegij v skladu s členom 21 sprejme poslovnik EJT ter nadalje določi pristojnosti za opravljanje funkcij članov kolegija in osebja ETJ.

5. Razen če je v tej uredbi drugače določeno, kolegij sprejema odločitve z navadno večino. Vsak član kolegija ima pravico sprožiti glasovanje o vprašanjih, o katerih odloča kolegij. Vsak član kolegija ima po en glas. Evropski glavni tožilec ima v primeru neodločenega izida pri glasovanju o vprašanju, o katerem odloča kolegij, odločilni glas.

Člen 10

Stalni senati

1. Stalnim senatom predseduje evropski glavni tožilec ali eden od namestnikov evropskega glavnega tožilca ali evropski tožilec, ki je imenovan za predsednika v skladu s poslovnikom EJT. Stalni senati imajo poleg predsednika še dva stalna člana. Pri številu stalnih senatov in njihovi sestavi ter delitvi pristojnosti med senati se ustrezno upoštevajo funkcionalne potrebe EJT, določijo pa se v skladu s poslovnikom EJT.

V poslovniku EJT je določena enakomerna delovna obremenitev na podlagi sistema naključnega dodeljevanja zadev, v izrednih primerih, kjer je to potrebno za pravilno delovanje EJT, pa so določeni postopki, ki omogočajo, da evropski glavni tožilec odloči o odstopanju od načela naključnega dodeljevanja.

2. Stalni senati spremljajo in usmerjajo preiskave in pregon, ki jih izvajajo evropski delegirani tožilci v skladu z odstavki 3, 4 in 5 tega člena. Zagotavljajo tudi usklajevanje preiskav in pregona v čezmejnih primerih ter izvajanje odločitev, ki jih v skladu s členom 9(2) sprejme kolegij.

3. Kadar je to ustrezno po pregledu osnutka odločitve, ki jo predlaga evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, stalni senati v skladu s pogoji in postopki iz te uredbe odločajo o naslednjem:

(a) vložitvi obtožnice v skladu s členom 36(1), (3) in (4);

(b) opustitvi zadeve v skladu s točkami (a) do (g) člena 39(1);

(c) uporabi poenostavljenega postopka pregona in navodilu evropskemu delegiranemu tožilcu, naj ukrepa z namenom dokončnega zaključka zadeve v skladu s členom 40;

(d) odstopu zadeve nacionalnim organom v skladu s členom 34(1), (2), (3) ali (6);

(e) ponovni uvedbi preiskave v skladu s členom 39(2).

4. Stalni senati v skladu s pogoji in postopki iz te uredbe po potrebi sprejmejo odločitve o:

(a) navodilu evropskemu delegiranemu tožilcu, naj začne preiskavo v skladu s pravili iz člena 26(1) do (4), če preiskava ni bila začeta;

(b) navodilu evropskemu delegiranemu tožilcu, naj uveljavi pravico do prevzema zadeve v skladu s členom 27(6), če zadeva ni bila prevzeta;

(c) predložitvi strateških vprašanj ali vprašanj splošnega pomena, ki izhajajo iz posameznih zadev, kolegiju v skladu s členom 9(2);

(d) dodelitvi zadeve v skladu s členom 26(3);

(e) predodelitvi zadeve v skladu s členom 26(5) ali členom 28(3);

(f) odobritvi odločitve evropskega tožilca, da bo sam izvedel preiskavo v skladu s členom 28(4).

5. Pristojni stalni senat, ki deluje prek evropskega tožilca, ki nadzoruje preiskavo ali pregon, lahko v posamezni zadevi v skladu z veljavnim nacionalnim pravom evropskemu delegiranemu tožilcu, ki obravnava zadevo, daje navodila, če je to potrebno za učinkovito izvajanje preiskave ali pregona ali v interesu pravičnosti ali za zagotavljanje usklajenega delovanja EJT.

6. Stalni senat odloča z navadno večino. Če to zahteva eden od njegovih članov, izvede glasovanje. Vsak član ima en glas. Predsedujoči ima v primeru neodločenega izida glasovanja odločilni glas. Odločitve se sprejmejo po posvetovanju na sejah senata, če je ustrezno na podlagi osnutka odločitve, ki ga predloži evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo.

Celotno gradivo v zadevi je na zahtevo dostopno pristojnemu stalnemu senatu za pripravo odločitev.

7. Stalni senat lahko odloči, da svoja pooblastila za odločanje na podlagi točke (a) ali (b) odstavka 3 tega člena, in v slednjem primeru le v zvezi s pravili iz točk (a) do (f) člena 39(1), prenese na evropskega tožilca, ki nadzoruje zadevo v skladu s členom 12(1), kjer je mogoče tak prenos ustrezno upravičiti s sklicevanjem na težo kaznivega dejanja ali z zapletenostjo postopka v posamezni zadevi, in sicer za kaznivo dejanje, ki je ali bi lahko povzročilo škodo finančnim interesom Unije v višini manj kot 100 000 EUR. Smernice za zagotavljanje usklajene uporabe v okviru EJT se določijo v poslovniku EJT.

Stalni senat obvesti evropskega glavnega tožilca o vseh odločitvah o prenosu svojih pooblastil za odločanje. Evropski glavni tožilec lahko ob prejemu te informacije v treh dneh stalni senat pozove, naj pregleda svojo odločitev, če evropski glavni tožilec meni, da je to potrebno zaradi zagotavljanja usklajenosti preiskav in pregona EJT. Če je evropski glavni tožilec član zadevnega stalnega senata, ima pravico zahtevati zadevni pregled eden od namestnikov evropskega glavnega tožilca. Nadzorujoči evropski tožilec obvesti stalni senat o dokončnem zaključku zadeve ter mu sporoči vse informacije ali okoliščine, za katere meni, da bi lahko zahtevale novo presojo ustreznosti ohranitve prenosa pooblastil, zlasti v okoliščinah iz člena 36(3).

Odločitev o prenosu pooblastil za odločanje se lahko na zahtevo člana stalnega senata kadar koli prekliče, o čemer se odloča v skladu z odstavkom 6 tega člena. Prenos se prekliče, če evropski delegirani tožilec v skladu s členom 16(7) nadomesti evropskega tožilca.

Za zagotovitev usklajene uporabe načela prenosa pooblastil vsak stalni senat kolegiju letno poroča o uporabi prenosa pooblastil.

8. S poslovnikom EJT so stalni senati pooblaščeni za sprejemanje odločitev po pisnem postopku, ki je natančno določen v poslovniku EJT.

Vse sprejete odločitve in navodila, dana v skladu z odstavki 3, 4, 5 in 7, se pisno zabeležijo in postanejo del spisa.

9. Poleg stalnih članov pri posvetovanjih stalnega senata sodeluje evropski tožilec, ki nadzoruje preiskavo ali pregon v skladu s členom 12(1). Evropski tožilec ima pravico do glasovanja, razen v zvezi z odločitvami stalnega senata o prenosu ali preklicu prenosa pooblastil v skladu z odstavkom 7 tega člena, o dodelitvi in predodelitvi iz člena 26(3), (4) in (5) ter člena 27(6) in o vložitvi obtožnice v skladu s členom 36(3), kadar ima pristojnost za zadevo več kot ena država članica, pa tudi v primerih, opisanih v členu 31(8).

Stalni senat lahko povabi tudi druge evropske tožilce ali evropske delegirane tožilce, ki jih primer zadeva, da sodelujejo na njegovih sejah brez pravice do glasovanja, in sicer na zahtevo evropskega tožilca ali evropskega delegiranega tožilca ali na svojo lastno pobudo.

10. Predsedniki stalnih senatov v skladu s poslovnikom EJT obveščajo kolegij o odločitvah, sprejetih v skladu s tem členom, da mu omogočijo opravljanje nalog na podlagi člena 9(2).

Člen 11

Evropski glavni tožilec in namestniki evropskega glavnega tožilca

1. Evropski glavni tožilec je vodja EJT. Organizira delo EJT, usmerja njegove dejavnosti ter sprejema odločitve v skladu s to uredbo in poslovnikom EJT.

2. Imenujeta se dva namestnika evropskega glavnega tožilca, ki evropskemu glavnemu tožilcu pomagata pri opravljanju njegovih dolžnosti in ga nadomeščata, kadar je odsoten ali ne more opravljati svojih dolžnosti.

3. Evropski glavni tožilec predstavlja EJT v odnosih z institucijami Unije, državami članicami Evropske unije in tretjimi osebami. Svoje naloge v zvezi s predstavljanjem lahko prenese na enega od namestnikov evropskega glavnega tožilca ali na evropskega tožilca.

Člen 12

Evropski tožilci

1. Evropski tožilci v imenu stalnega senata in skladno z morebitnimi navodili, ki jih je dal ta senat v skladu s členom 10(3), (4) in (5), nadzorujejo preiskave in pregon, za katere so pristojni evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo v njihovi državi članici izvora. Evropski tožilci predstavijo povzetke zadev, ki jih nadzorujejo, in po potrebi predloge za odločitve, ki jih sprejme navedeni senat, na podlagi osnutkov odločitev, ki jih pripravijo evropski delegirani tožilci.

V poslovniku EJT je brez poseganja v člen 16(7) določen mehanizem nadomeščanja med evropskimi tožilci, kadar je nadzorujoči evropski tožilec začasno odsoten z delovnega mesta ali zaradi drugih razlogov ne more opravljati funkcij evropskega tožilca. Nadomestni evropski tožilec lahko izpolnjuje vse funkcije evropskega tožilca, razen možnosti, da izvaja preiskavo, določeno v členu 28(4).

2. Evropski tožilec lahko iz izjemnih razlogov, povezanih z delovno obremenitvijo, ki izhaja iz števila preiskav in pregonov v državi članici izvora evropskega tožilca, ali zaradi osebnega nasprotja interesov zaprosi, da se nadzor nad preiskavami in pregonom posameznih zadev, ki jih obravnavajo evropski delegirani tožilci v njegovi državi članici izvora, dodeli drugim evropskim tožilcem, za kar je potrebno njihovo soglasje. Evropski glavni tožilec odloči o prošnji na podlagi delovne obremenitve evropskega tožilca. V primeru, da je v zvezi s posameznim evropskim tožilcem podano nasprotje interesov, evropski glavni tožilec prošnji ugodi. V poslovniku EJT se določijo načela, ki urejajo to odločitev in postopek za poznejšo dodelitev zadevnih zadev. Člen 28(4) se ne uporablja za preiskave in pregon, ki se nadzirajo v skladu s tem odstavkom.

3. Nadzorujoči evropski tožilci lahko v posamezni zadevi v skladu z veljavnim nacionalnim pravom in navodili pristojnega stalnega senata dajejo navodila evropskemu delegiranemu tožilcu, ki obravnava zadevo, kadar je to potrebno za učinkovito izvajanje preiskave ali pregona oziroma je v interesu pravičnosti ali zaradi zagotavljanja usklajenega delovanja EJT.

4. Če je v nacionalnem pravu države članice zahtevana notranji nadzor nekaterih ukrepov v okviru strukture nacionalnega tožilstva, ima nadzorna pooblastila za preverjanje takih ukrepov, ki jih sprejme evropski delegirani tožilec, nadzorujoči evropski tožilec v skladu s poslovnikom EJT, in sicer brez poseganja v pooblastila za nadzor in spremljanje stalnega senata.

5. Evropski tožilci delujejo kot točka za zvezo in informacijski kanal med stalnimi senati in evropskimi delegiranimi tožilci v svojih državah članicah izvora. Spremljajo izvajanje nalog EJT v svojih državah članicah ob tesnem posvetovanju z evropskimi delegiranimi tožilci. V skladu s to uredbo in poslovnikom EJT zagotavljajo, da se vse ustrezne informacije iz glavnega urada posredujejo evropskim delegiranim tožilcem in obratno.

Člen 13

Evropski delegirani tožilci

1. Evropski delegirani tožilci delujejo v imenu EJT v svojih državah članicah in imajo poleg in ob upoštevanju posebnih pooblastil in statusa, ki jim je podeljen, ter v skladu s pogoji iz te uredbe enaka pooblastila kot nacionalni tožilci v zvezi s preiskavami, pregonom in vlaganjem obtožnic.

Evropski delegirani tožilci so pristojni za tiste preiskave in pregon, ki so jih začeli, ki so jim bile dodeljene ali ki so jih prevzeli na podlagi pravice do prevzema zadeve. Sledijo usmeritvam in navodilom stalnega senata, pristojnega za zadevo, ter navodilom nadzorujočega evropskega tožilca.

Evropski delegirani tožilci so pristojni tudi za vložitev obtožnice ter so zlasti pooblaščeni za predstavitev argumentov pred sodiščem, sodelovanje pri pridobivanju dokazov in vlaganje razpoložljivih pravnih sredstev v skladu z nacionalnim pravom.

2. Vsaka od držav članic ima po dva ali več evropskih delegiranih tožilcev. Evropski glavni tožilec po posvetovanju z ustreznimi organi držav članic in po dogovoru z njimi odobri število evropskih delegiranih tožilcev ter funkcionalno in ozemeljsko delitev pristojnosti med evropskimi delegiranimi tožilci v vsaki državi članici.

3. Evropski delegirani tožilci lahko opravljajo tudi funkcije kot nacionalni tožilci, kolikor jim to ne preprečuje izpolnjevanja obveznosti, ki jih imajo po tej uredbi. Nadzorujočega evropskega tožilca obvestijo o takšnih funkcijah. Če evropski delegirani tožilec v katerem koli trenutku ne more izpolnjevati svojih funkcij kot evropski delegirani tožilec zaradi opravljanja takšnih funkcij kot nacionalni tožilec, o tem obvesti nadzorujočega evropskega tožilca, ki se posvetuje s pristojnimi nacionalnimi organi pregona, da se določi, ali bi se morala dati prednost njegovim funkcijam na podlagi te uredbe. Evropski tožilec lahko predlaga stalnemu senatu, da predodeli zadevo drugemu evropskemu delegiranemu tožilcu v isti državi članici ali da on osebno izvede preiskave v skladu s členom 28(3) in (4).

ODDELEK 2

Imenovanje in razrešitev članov EJT

Člen 14

Imenovanje in razrešitev evropskega glavnega tožilca

1. Evropski parlament in Svet v medsebojnem soglasju imenujeta evropskega glavnega tožilca za neobnovljiv mandat sedmih let. Svet o tem odloča z navadno večino.

2. Evropskega glavnega tožilca se izbere izmed kandidatov:

(a) ki so aktivni člani državnega tožilstva ali sodstva v državah članicah ali aktivni evropski tožilci;

(b) katerih neodvisnost je nedvomna;

(c) ki imajo potrebne kvalifikacije za imenovanje na najvišje tožilske ali sodniške položaje v svojih državah članicah ter imajo ustrezne praktične izkušnje z nacionalnimi pravnimi sistemi, finančnimi preiskavami in mednarodnim pravosodnim sodelovanjem v kazenskih zadevah ali so bili evropski tožilci ter

(d) ki imajo zadostne vodstvene izkušnje in kvalifikacije za to mesto.

3. Izbira se opravi na podlagi javnega razpisa za predložitev kandidatur, ki se objavi v Uradnem listu Evropske unije, nato pa izbirna komisija sestavi ožji seznam kvalificiranih kandidatov ter ga predloži Evropskemu parlamentu in Svetu. Izbirno komisijo sestavlja dvanajst oseb, izbranih med nekdanjimi člani Sodišča in Računskega sodišča, nekdanjimi nacionalnimi člani Eurojusta, člani nacionalnih vrhovnih sodišč, vrhovnimi tožilci in priznanimi pravniki. Eno od izbranih oseb predlaga Evropski parlament. Svet določi operativna pravila izbirne komisije in sprejme sklep o imenovanju njenih članov na predlog Komisije.

4. Če je za evropskega glavnega tožilca imenovan evropski tožilec, se njegovo mesto evropskega tožilca brez odlašanja zapolni v skladu s postopkom iz člena 16(1) in (2).

5. Sodišče lahko na zahtevo Evropskega parlamenta, Sveta ali Komisije razreši evropskega glavnega tožilca, če ugotovi, da ne more več opravljati svojih dolžnosti ali da je storil hujšo kršitev.

6. Če evropski glavni tožilec odstopi s položaja, je z njega razrešen ali ga zapusti iz kakršnega koli drugega razloga, se njegovo mesto nemudoma zapolni v skladu s postopkom iz odstavkov 1, 2 in 3.

Člen 15

Imenovanje in razrešitev namestnika evropskega glavnega tožilca

1. Kolegij imenuje dva evropska tožilca za namestnika evropskega glavnega tožilca za obnovljiv mandat treh let, ki ne sme biti daljši od dolžine njunega mandata evropskega tožilca. Izbirni proces ureja poslovnik EJT. Namestnika evropskega glavnega tožilca ohranita status evropskega tožilca.

2. Pravila in pogoji za opravljanje funkcije namestnika evropskega glavnega tožilca so določeni v poslovniku EJT. Če evropski tožilec ne more več opravljati svojih dolžnosti kot namestnik evropskega glavnega tožilca, lahko kolegij v skladu s poslovnikom EJT odloči, da namestnika evropskega glavnega tožilca razreši s tega položaja.

3. Če namestnik evropskega glavnega tožilca odstopi s položaja namestnika evropskega glavnega tožilca, je z njega razrešen ali ga zapusti iz kakršnega koli razloga, se njegovo mesto brez odlašanja zapolni v skladu s postopkom iz odstavka 1 tega člena. Ob upoštevanju pravil iz člena 16 namestnik evropskega glavnega tožilca ostane evropski tožilec.

Člen 16

Imenovanje in razrešitev evropskih tožilcev

1. Vsaka država članica predlaga tri kandidate za mesto evropskega tožilca med kandidati:

(a) ki so aktivni člani državnega tožilstva ali sodstva v zadevni državi članici;

(b) katerih neodvisnost je nedvomna in

(c) ki imajo potrebne kvalifikacije za imenovanje na visoko tožilsko ali sodniško funkcijo v svojih državah članicah ter imajo ustrezne praktične izkušnje z nacionalnimi pravnimi sistemi, finančnimi preiskavami in mednarodnim pravosodnim sodelovanjem v kazenskih zadevah.

2. Svet po prejemu utemeljenega mnenja izbirne komisije iz člena 14(3) izbere in imenuje enega kandidata na mesto evropskega tožilca za zadevno državo članico. Če izbirna komisija ugotovi, da kandidat ne izpolnjuje pogojev, ki se zahtevajo za opravljanje dolžnosti evropskega tožilca, je njeno mnenje za Svet zavezujoče.

3. Svet z navadno večino izbere in imenuje evropske tožilce za mandat šestih let brez možnosti podaljšanja. Svet se lahko ob koncu šestletnega obdobja odloči, da mandat podaljša za največ tri leta.

4. Vsaka tri leta se izvede delna zamenjava ene tretjine evropskih tožilcev. Svet z navadno večino sprejme prehodna pravila za imenovanje evropskih tožilcev, ki veljajo za prvo mandatno obdobje in med njim.

5. Sodišče lahko na zahtevo Evropskega parlamenta, Sveta ali Komisije razreši evropskega tožilca, če ugotovi, da ne more več opravljati svojih dolžnosti ali da je storil hujšo kršitev

6. Če evropski tožilec odstopi s položaja, je z njega razrešen ali ga zapusti iz kakršnega koli drugega razloga, se njegovo mesto brez odlašanja zapolni v skladu s postopkom iz odstavkov 1 in 2. Če je zadevni evropski tožilec tudi namestnik evropskega glavnega tožilca, je avtomatično razrešen s položaja namestnika.

7. Kolegij ob imenovanju vsakega evropskega tožilca imenuje enega od evropskih delegiranih tožilcev iz iste države članice, ki nadomesti evropskega tožilca, če ta ne more opravljati svojih funkcij ali zapusti položaj v skladu z odstavkoma 5 in 6.

Če kolegij ugotovi, da je potrebna zamenjava, imenovana oseba do zamenjave ali vrnitve evropskega tožilca deluje kot začasni evropski tožilec za obdobje največ treh mesecev. Kolegij lahko po potrebi to obdobje na zahtevo podaljša. Mehanizme in načine začasne zamenjave določa in ureja poslovnik EJT.

Člen 17

Imenovanje in razrešitev evropskih delegiranih tožilcev

1. Kolegij na predlog evropskega glavnega tožilca imenuje evropske delegirane tožilce, ki jih predlagajo države članice. Kolegij lahko predlagano osebo zavrne, če ne izpolnjuje meril iz odstavka 2. Evropski delegirani tožilci so imenovani za pet let z možnostjo podaljšanja mandata.

2. Evropski delegirani tožilci so od imenovanja za evropske delegirane tožilce do razrešitve aktivni člani državnega tožilstva ali sodstva v zadevnih državah članicah, ki so jih predlagale. Njihova neodvisnost je nedvomna, sami pa imajo potrebne kvalifikacije in ustrezne praktične izkušnje s svojimi nacionalnimi pravnimi sistemi.

3. Kolegij razreši evropskega delegiranega tožilca, če ugotovi, da ne izpolnjuje več zahtev iz odstavka 2, da ne more več opravljati svojih dolžnosti ali da je storil hujšo kršitev.

4. Če se država članica odloči, da bo razrešila nacionalnega tožilca, ki je bil imenovan za evropskega delegiranega tožilca, ali da bo proti njemu sprejela disciplinski ukrep iz razlogov, ki niso povezani z njegovimi pristojnostmi na podlagi te uredbe, o tem predhodno obvesti evropskega glavnega tožilca. Država članica brez soglasja evropskega glavnega tožilca ne more razrešiti evropskega delegiranega tožilca ali proti njemu sprejeti disciplinskega ukrepa iz razlogov, povezanih z njegovimi pristojnostmi na podlagi te uredbe. Če evropski glavni tožilec ne poda soglasja, lahko zadevna država članica zaprosi da kolegij znova preuči zadevo.

5. Če evropski delegirani tožilec odstopi, če njegove storitve niso več potrebne za opravljanje dolžnosti EJT, če je razrešen s položaja ali ga zapusti iz katerega koli drugega razloga, zadevna država članica o tem nemudoma obvesti evropskega glavnega tožilca in po potrebi v skladu z odstavkom 1 za novega evropskega delegiranega tožilca predlaga drugega tožilca.

Člen 18

Položaj upravnega direktorja

1. Upravni direktor se zaposli kot začasni uslužbenec EJT v skladu s členom 2(a) Pogojev za zaposlitev.

2. Upravnega direktorja imenuje kolegij na podlagi seznama kandidatov, ki jih predlaga evropski glavni tožilec, in sicer po javnem in preglednem izbirnem postopku v skladu s poslovnikom EJT. Evropski glavni tožilec zastopa EJT za namen sklenitve pogodbe z upravnim direktorjem.

3. Mandat upravnega direktorja je štiri leta. Kolegij pred koncem tega obdobja izvede oceno, v okviru katere upošteva oceno uspešnosti dela upravnega direktorja.

4. Kolegij lahko na predlog evropskega glavnega tožilca, ki upošteva oceno iz odstavka 3, enkrat podaljša mandat upravnega direktorja za največ štiri leta.

5. Upravni direktor, katerega mandat je bil podaljšan, na koncu celotnega obdobja ne sme sodelovati v novem izbirnem postopku za isto delovno mesto.

6. Upravni direktor odgovarja evropskemu glavnemu tožilcu in kolegiju.

7. Upravni direktor je lahko razrešen s položaja EJT na podlagi sklepa kolegija, sprejetega z dvotretjinsko večino glasov članov, in brez poseganja v veljavna pravila iz Kadrovskih predpisov in Pogojev za zaposlitev, ki se nanašajo na odpoved pogodbe.

Člen 19

Pristojnosti upravnega direktorja

1. EJT za upravne in proračunske namene vodi upravni direktor.

2. Brez poseganja v pristojnosti kolegija ali evropskega glavnega tožilca je upravni direktor pri opravljanju svojih dolžnosti neodvisen in ne sme zahtevati ali sprejemati nikakršnih navodil od vlad ali drugih organov.

3. Upravni direktor je pravni zastopnik EJT za upravne in proračunske namene. Proračun EJT izvršuje upravni direktor.

4. Upravni direktor je odgovoren za izvajanje upravnih nalog, dodeljenih EJT, zlasti za:

(a) vsakodnevno upravljanje EJT in kadrovsko upravljanje;

(b) izvajanje sklepov, ki jih sprejme evropski glavni tožilec ali kolegij;

(c) pripravo predloga letnega in večletnega programskega dokumenta in njegovo predložitev evropskemu glavnemu tožilcu;

(d) izvajanje letnih in večletnih programskih dokumentov in poročanje kolegiju o njihovem izvajanju;

(e) pripravo upravnih in proračunskih delov letnega poročila o dejavnostih EJT;

(f) pripravo akcijskega načrta za izvrševanje sklepnih ugotovitev notranjih ali zunanjih revizijskih poročil, vrednotenj in preiskav, vključno s poročili Evropskega nadzornika za varstvo podatkov in OLAF, ter poročanje obema tema uradoma in kolegiju dvakrat letno;

(g) pripravo notranje strategije EJT za boj proti goljufijam in njegovo predložitev kolegiju v odobritev;

(h) pripravo predloga osnutka finančnih pravil, ki veljajo za EJT, in njegovo predložitev evropskemu glavnemu tožilcu;

(i) pripravo predloga osnutka poročila EJT o oceni prihodkov in odhodkov ter njegovo predložitev evropskemu glavnemu tožilcu;

(j) zagotavljanje potrebne upravne podpore za zagotovitev lažjega operativnega dela EJT;

(k) zagotavljanje podpore evropskemu glavnemu tožilcu in njegovim namestnikom pri opravljanju njihovih dolžnosti.

Člen 20

Začasna upravna ureditev EJT

1. Komisija je na podlagi začasnih proračunskih sredstev, dodeljenih iz lastnega proračuna, odgovorna za ustanovitev in začetno upravno delovanje EJT, dokler ETJ ni sposobno izvrševati lastnega proračuna. V ta namen lahko Komisija:

(a) po posvetovanju s Svetom imenuje uradnika Komisije, ki deluje kot začasni upravni direktor in opravlja dolžnosti, dodeljene upravnemu direktorju, vključno z izvajanjem pooblastil, ki jih ima organ za imenovanje na podlagi Kadrovskih predpisov in Pogojev za zaposlitev, v zvezi z upravnim osebjem EJT in kadrovskimi položaji, ki jih je treba zapolniti, preden upravni direktor prevzame dolžnosti v skladu s členom 18;

(b) zagotavlja pomoč EJT, zlasti z napotitvijo omejenega števila uradnikov Komisije, ki so potrebni za izvajanje upravnih dejavnosti EJT pod odgovornostjo začasnega upravnega direktorja.

2. Začasni upravni direktor lahko odobri vsa plačila, krita z odobritvami v proračunu EJT, in lahko sklepa pogodbe, vključno s pogodbami o zaposlitvi osebja.

3. Ko kolegij prevzame svoje dolžnosti v skladu s členom 9(1), začasni upravni direktor svoje dolžnosti opravlja v skladu s členom 18. Začasni upravni direktor preneha opravljati to funkcijo, ko začne svoje dolžnosti opravljati upravni direktor, ki ga imenuje kolegij v skladu s členom 18.

4. Dokler kolegij ne prevzame svojih dolžnosti v skladu s členom 9(1), Komisija opravlja svoje funkcije, določene v tem členu, v posvetovanju s skupino strokovnjakov, sestavljeno iz predstavnikov držav članic.

ODDELEK 3

Poslovnik EJT

Člen 21

Poslovnik EJT

1. Organizacijo dela EJT ureja njegov poslovnik.

2. Potem ko bo EJT vzpostavljeno, evropski glavni tožilec brez odlašanja pripravi predlog poslovnika EJT, ki ga kolegij sprejme z dvotretjinsko večino.

3. Spremembe poslovnika EJT lahko predlaga vsak evropski tožilec, sprejmejo pa se, če tako odloči kolegij z dvotretjinsko večino.

POGLAVJE IV

PRISTOJNOSTI EJT IN NJIHOVO IZVAJANJE

ODDELEK 1

Pristojnosti EJT

Člen 22

Stvarna pristojnost EJT

1. EJT je pristojno za kazniva dejanja, ki škodijo finančnim interesom Unije, določena v Direktivi (EU) 2017/1371, kakor se izvaja z nacionalnim pravom, ne glede na to, ali se enako kaznivo ravnanje lahko klasificira kot druga vrsta kaznivega dejanja na podlagi nacionalnega prava. Kar zadeva kazniva dejanja iz točke (d) člena 3(2) Direktive (EU) 2017/1371, kakor se izvaja z nacionalnim pravom, je EJT pristojno le, kadar naklepna dejanja ali opustitve dejanj, opredeljeni v navedeni določbi, zadevajo ozemlje dveh ali več držav članic in skupna škoda znaša vsaj 10 milijonov EUR.

2. EJT je pristojno tudi za kazniva dejanja, povezana s sodelovanjem v hudodelski združbi, kot so opredeljena v Okvirnem Sklepu 2008/841/PNZ, kakor se izvaja z nacionalnim pravom, če je namen kriminalne dejavnosti takšne hudodelske združbe storitev katerega koli izmed kaznivih dejanj iz odstavka 1.

3. EJT je pristojno tudi za vsa druga kazniva dejanja, ki so neločljivo povezana s kaznivim ravnanjem, ki spada v področje uporabe odstavka 1 tega člena. Pristojnosti v zvezi s takšnimi kaznivimi dejanji se lahko izvajajo samo v skladu s členom 25(3).

4. EJT v nobenem primeru ni pristojno za kazniva dejanja v zvezi z nacionalnimi neposrednimi davki, vključno z dejanji, ki so z njimi neločljivo povezana. Ta uredba ne vpliva na strukturo in delovanje davčne uprave držav članic.

Člen 23

Krajevna in osebna pristojnost EJT

EJT je pristojno za kazniva dejanja iz člena 22, če:

(a) so bila ta kazniva dejanja v celoti ali deloma storjena na ozemlju ene ali več držav članic;

(b) jih je storil državljan države članice, pod pogojem, da ima država članica pristojnost za takšna kazniva dejanja, kadar so storjena zunaj njenega ozemlja, ali

(c) jih je zunaj ozemelj iz točke (a) storila oseba, za katero so ob storitvi kaznivega dejanja veljali Kadrovski predpisi ali Pogoji za zaposlitev, pod pogojem, da ima država članica pristojnost za takšna kazniva dejanja, kadar so storjena zunaj njenega ozemlja.

ODDELEK 2

Izvajanje pristojnosti EJT

Člen 24

Poročanje, evidentiranje in preverjanje informacij

1. Institucije, organi, uradi in agencije Unije ter organi držav članic, ki so pristojni na podlagi veljavnega nacionalnega prava, brez nepotrebnega odlašanja poročajo EJT o vsakem kaznivem ravnanju, za katero bi lahko izvajalo svojo pristojnost v skladu s členom 22 ter členom 25(2) in (3).

2. Kadar sodni organ ali organ pregona države članice sproži preiskavo kaznivega dejanja, v zvezi s katerim bi EJT lahko izvajalo svojo pristojnost v skladu s členom 22 ter členom 25(2) in (3), ali kadar pristojni sodni organ ali pristojni organ pregona države članice kadar koli od začetka preiskave meni, da preiskava zadeva takšno kaznivo dejanje, ta organ brez nepotrebnega odlašanja obvesti EJT, tako da to lahko odloči, ali bo uveljavljalo pravico do prevzema zadeve v skladu s členom 27.

3. Kadar sodni organ ali organ pregona države članice sproži preiskavo kaznivega dejanja, kakor je opredeljeno v členu 22, in meni, da EJT v skladu s členom 25(3) ne bi moglo izvajati svoje pristojnost, o tem obvesti EJT.

4. Poročilo vsebuje vsaj opis dejstev, vključno z oceno škode, ki je bila ali bi lahko bila povzročena, morebitno pravno kvalifikacijo in vse razpoložljive informacije o morebitnih žrtvah, osumljencih in drugih vpletenih osebah.

5. EJT se v skladu z odstavkoma 1 in 2 tega člena obvesti tudi o primerih, ko ni mogoče oceniti, ali so izpolnjena merila iz člena 25(2).

6. Informacije, posredovane EJT, se evidentirajo in preverijo v skladu z njegovim poslovnikom. S preverjanjem se oceni, ali na podlagi informacij, predloženih v skladu z odstavkoma 1 in 2, obstajajo razlogi za začetek preiskave ali uveljavljanje pravice d