Obvestilo Komisije

Smernice o vertikalnih omejitvah

(2000/C 291/01)

(Besedilo velja za EGP)

VSEBINA

I. UVOD

1-7

1. Namen smernic

1-4

2. Uporaba člena 81 pri vertikalnih sporazumih

5-7

II. VERTIKALNI SPORAZUMI, KI NA SPLOŠNO NE SODIJO V PODROČJE IZ ČLENA 81(1)

8-20

1. Sporazumi majhnega pomena in MSP

8-11

2. Pogodbe o zastopstvu

12-20

III. UPORABA UREDBE O SKUPINSKIH IZJEMAH

21-70

1. Varno območje, ki ga določa uredba o skupinskih izjemah

21-22

2. Področje uporabe uredbe o skupinskih izjemah

23-45

3. Nedopustne omejitve, ki jih predvideva uredba o skupinskih izjemah

46-56

4. Pogoji, ki jih določa uredba o skupinskih izjemah

57-61

5. Izven uredbe o skupinskih izjemah ni domneve o nezakonitosti

62

6. Preventivna priglasitev ni potrebna

63-65

7. Ločljivost

66-67

8. Portfelj izdelkov, ki se distribuirajo prek istega distribucijskega sistema

68-69

9. Prehodno obdobje

70

IV. ODPRAVA UGODNOSTI SKUPINSKE IZJEME IN RAZVELJAVITEV UREDBE O SKUPINSKIH IZJEMAH

71-87

1. Postopek odprave ugodnosti

71-79

2. Razveljavitev uredbe o skupinskih izjemah

80-87

V. VPRAŠANJA V ZVEZI Z OPREDELITVIJO TRGA IN IZRAČUNAVANJEM TRŽNEGA DELEŽA

88-99

1. Obvestilo Komisije o določitvi upoštevnega trga

88

2. Upoštevni trg za izračun mejnega 30 % tržnega deleža po uredbi o skupinskih izjemah

89-95

3. Upoštevni trg za posamično oceno

96

4. Izračun tržnega deleža po uredbi o skupinskih izjemah

97-99

VI. IZVRŠEVANJE ZAKONODAJE V POSAMEZNIH PRIMERIH

100-229

1. Okvir analize

103-136

1.1 Negativni učinki vertikalnih omejitev

103-114

1.2 Pozitivni učinki vertikalnih omejitev

119

1.3 Splošna pravila za ocenjevanje vertikalnih omejitev

119

1.4 Analitična metoda

120-136

1.4.1 Dejavniki, ki se upoštevajo pri ocenjevanju po členu 81(1)

121-133

1.4.2 Dejavniki, ki se upoštevajo pri ocenjevanju po členu 81(3)

137-229

2. Analiza posebnih vertikalnih omejitev

137-229

2.1 Združevanje pod eno blagovno znamko

138-160

2.2 Izključna distribucija

161-177

2.3 Izključna razdelitev strank

178-183

2.4 Selektivna distribucija

184-198

2.5 Franšizing

199-201

2.6 Izključna dobava

202-214

2.7 Vezava

215-224

2.8 Priporočena in najvišja dovoljena maloprodajna cena

225-228

2.9 Druge vertikalne omejitve

229

I. UVOD

1. Namen smernic

(1) Te smernice določajo načela za ocenjevanje vertikalnih sporazumov po členu 81 Pogodbe ES. Vertikalni sporazumi so opredeljeni v členu 2(1) Uredbe Komisije (ES) št. 2790/1999 z dne 22. decembra 1999 o uporabi člena 81(3) Pogodbe za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj [1] (Uredba o skupinskih izjemah) (glej odstavke 23 do 45). Te smernice ne posegajo v možno vzporedno uporabo člena 82 Pogodbe pri vertikalnih sporazumih. Smernica je sestavljena takole:

- Oddelek II (odstavki 8 do 20) opisuje vertikalne sporazume, ki jih člen 81(1) na splošno ne pokriva;

- Oddelek III (odstavki 21 do 70) obravnava uporabo uredbe o skupinskih izjemah;

- Oddelek IV (odstavki 71 do 87) opisuje načela v zvezi z odpravo ugodnosti skupinske izjeme in razveljavitvijo uredbe o skupinskih izjemah;

- Oddelek V (odstavki 88 do 99) obravnava vprašanja v zvezi z določitvijo trga in izračunavanjem tržnih deležev;

- Oddelek VI (odstavki 100 do 229) opisuje splošni okvir analize in izvrševanje zakonodaje Skupnosti v posameznih primerih v zvezi z vertikalnimi sporazumi.

(2) Analiza v teh smernicah se nanaša tako na blago kot storitve, čeprav se nekatere vertikalne omejitve uporabljajo predvsem pri distribuciji blaga. Podobno se lahko vertikalni sporazumi sklenejo za vmesne in končane proizvode in storitve. Če ni drugače navedeno, se analize in argumenti v tem besedilu uporabljajo za vse vrste blaga in storitev in za vse ravni trgovine. Izraz "izdelki" pomeni blago in storitve. Izraza "dobavitelj" in "kupec" se uporabljata za vse ravni trgovine.

(3) Komisija želi s temi smernicami pomagati družbam, da bodo lahko same ocenile vertikalne sporazume po pravilih ES o konkurenci. Pri uporabi standardov, določenih v teh smernicah, se morajo upoštevati okoliščine posameznega primera. To izključuje avtomatično uporabo. Vsak primer mora biti ocenjen glede na njegova dejstva. Komisija bo smernice uporabljala razumno in prilagodljivo.

(4) Te smernice ne posegajo v razlage, ki jih podata Sodišče prve stopnje in Sodišče Evropskih skupnosti v zvezi z uporabo člena 81 pri vertikalnih sporazumih.

2. Uporaba člena 81 pri vertikalnih sporazumih

(5) Člen 81 Pogodbe ES se uporablja za vertikalne sporazume, ki lahko vplivajo na trgovino med državami članicami in preprečujejo, omejujejo ali izkrivljajo konkurenco (v nadaljnjem besedilu "vertikalne omejitve") [2]. Člen 81zagotavlja ustrezen pravni okvir za ocenjevanje vertikalnih omejitev, saj opredeljuje razliko med ukrepi, ki omejujejo konkurenco in tistimi, ki jo spodbujajo: člen 81(1) prepoveduje sporazume, ki občutno omejujejo ali izkrivljajo konkurenco, medtem ko člen 81(3) omogoča izvzetje tistih sporazumov, ki prinašajo dovolj koristi, da prevladajo nad protikonkurenčnimi učinki.

(6) Pri večini vertikalnih omejitev se lahko težave v zvezi s konkurenco pojavijo samo, če ni dovolj konkurence med blagovnimi znamkami, se pravi, če obstaja določena stopnja tržne moči na ravni dobavitelja ali kupca ali na ravni obeh. Če ni dovolj konkurence med blagovnimi znamkami, postane pomembno varstvo konkurence med blagovnimi znamkami in znotraj blagovne znamke.

(7) Varstvo konkurence je glavni cilj politike ES o konkurenci, saj krepi blaginjo potrošnika in ustvarja učinkovito porazdelitev virov. Komisija bo pri uporabi pravil ES o konkurenci sprejela ekonomski pristop, ki temelji na učinkih na trg; vertikalni sporazumi morajo biti analizirani v svojem pravnem in ekonomskem smislu. Vendar pa je v primeru omejitev z določenimi cilji, kot so našteti v členu 4 uredbe o skupinskih izjemah, Komisiji ni treba oceniti dejanskih učinkov na trg. Povezovanje trgov je dodatni cilj politike konkurence ES. Povezovanje trgov krepi konkurenco v Skupnosti. Družbam ne bi smeli dovoliti, da ponovno ustvarijo zasebne ovire med državami članicami tam, kjer so bile državne ovire uspešno odpravljene.

II. VERTIKALNI SPORAZUMI, KI NA SPLOŠNO NE SODIJO V PODROČJE IZ ČLENA 81(1)

1. Sporazumi majhnega pomena in MSP

(8) Sporazumi, ki ne morejo občutno vplivati na trgovino med državami članicami in zaradi svojih ciljev ali učinkov ne morejo bistveno omejiti konkurence, ne sodijo v področje iz člena 81(1). Uredba o skupinskih izjemah se uporablja samo za sporazume, ki spadajo v področje uporabe člena 81(1). Te smernice ne posegajo v uporabo že veljavnega ali prihodnjega obvestila o pravilu de minimis [3].

(9) Ob upoštevanju pogojev, določenih v točkah 11, 18 in 20 obvestila o pravilu de minimis v zvezi z vprašanji, povezanimi z nedopustnimi omejitvami in kumulativnim učinkom, vertikalni sporazumi med podjetji, katerih tržni delež na upoštevnem trgu ne presega 10 %, na splošno sodijo izven področja uporabe člena 81(1). Ob tem se ne domneva, da vertikalni sporazumi med podjetji z več kot 10 % tržnim deležem samodejno kršijo člen 81(1). Sporazumi med podjetji, katerih tržni delež presega prag 10 %, kljub temu nimajo nujno občutnega vpliva na trgovino med državami članicami ali pa ne predstavljajo večje omejitve konkurence [4]. Takšne sporazume je treba oceniti v njihovem pravnem in ekonomskem smislu. Merila za ocenjevanje posamičnih sporazumov so določena v odstavkih 100 do 229.

(10) V zvezi z nedopustnimi omejitvami, opredeljenimi v obvestilu o pravilu de minimis, se lahko člen 81(1) uporabi tudi, če je tržni delež nižji od 10 %, kadar to občutno vpliva na trgovino med državami članicami in na konkurenco. V tem pogledu se upošteva veljavna sodna praksa Sodišča evropskih skupnosti in Sodišča prve stopnje [5]. Pri tem se upošteva tudi poseben položaj v primeru lansiranja novega izdelka ali vstopa na novi trg, ki je obravnavan v teh smernicah (odstavek 119, točka 10).

(11) Poleg tega Komisija meni, da lahko sporazumi med malimi in srednjimi podjetji, kot so opredeljena v Prilogi k Priporočilu Komisije 96/280/EC [6], ob upoštevanju kumulativnega učinka in nedopustnih omejitev, le redko občutno vplivajo na trgovino med državami članicami ali občutno omejijo konkurenco v smislu člena 81(1), in so zaradi tega na splošno izven področja uporabe člena 81(1). Komisija se bo v primerih, kjer takšni sporazumi kljub temu izpolnjujejo pogoje za uporabo člena 81(1), načeloma vzdržala sprožitve postopka zaradi premajhnega interesa Skupnosti, razen če imajo ta podjetja skupaj ali posamično prevladujoč položaj na precejšnjem delu skupnega trga.

2. Pogodbe o zastopstvu

(12) Odstavki 12 do 20 nadomestijo Obvestilo o pogodbah o izključnem zastopstvu, sklenjenih s trgovskimi zastopniki iz leta 1962 [7]. Brati se morajo v povezavi z Direktivo sveta 86/653/EGS [8].

Pogodbe o zastopstvu urejajo razmerje, v katerem je pravna ali fizična oseba (zastopnik) pooblaščena za pogajanja in/ali sklepanje pogodb za račun druge osebe (komitenta) bodisi v svojem imenu ali v imenu komitenta v zvezi z:

- nakupom blaga ali storitev s strani komitenta, ali

- prodajo blaga ali storitev, ki jih dobavi komitent.

(13) V primeru pristnih pogodb o zastopstvu, obveznosti zastopnika, ki izhajajo iz pogodb, izpogajanih ali sklenjenih za račun komitenta, ne sodijo v področje uporabe člena 81(1). Odločilni dejavnik pri ocenjevanju, ali se uporablja člen 81(1), je finančno ali trgovsko tveganje zastopnika v zvezi z dejavnostmi, za katere ga je komitent pooblastil kot zastopnika. V tem pogledu za ocenjevanje ni pomembno ali zastopnik deluje v imenu enega ali več komitentov. Nepristne pogodbe o zastopstvu lahko zajema člen 81(1) in v tem primeru se uporabljajo uredba o skupinskih izjemah in drugi oddelki teh smernic.

(14) Za ocenjevanje pristnosti pogodbe o zastopstvu po členu 81(1) sta pomembni dve vrsti finančnega in trgovskega tveganja. V prvo skupino sodijo tveganja, ki se neposredno nanašajo na pogodbe, ki jih je zastopnik sklenil in/ali izpogajal za račun komitenta, kot je denimo financiranje zalog. V drugo skupino sodijo tveganja v zvezi z naložbami, ki se nanašajo na posamezni trg. To so naložbe, ki so izrecno potrebne za vrsto dejavnosti, za katero je komitent pooblastil zastopnika, se pravi naložbe, ki so za zastopnika nujne, da lahko sklene in/ali izpogaja tovrstno pogodbo. Takšne naložbe se načeloma ne povrnejo, če jih ob opustitvi zadevne dejavnosti ni mogoče uporabiti za druge dejavnosti ali jih prodati brez velikih izgub.

(15) Pogodba o zastopstvu se šteje za pristno in je posledično izvzeta iz področja uporabe člena 81(1), če je tveganje zastopnika v zvezi s pogodbami, sklenjenimi in/ali izpogajanimi za račun komitenta in v zvezi z naložbami na posameznem trgu za to vrsto dejavnosti nično ali nepomembno. V takšnem primeru je prodaja ali nakup del komitentovih dejavnosti, kljub temu, da je zastopnik ločeno podjetje. Komitent je namreč nosilec zadevnih finančnih in trgovskih tveganj in zastopnik ne opravlja samostojne gospodarske dejavnosti v zvezi z dejavnostmi, za katere ga je komitent imenoval za zastopnika. V nasprotnem primeru se pogodba o zastopstvu šteje kot nepristna pogodba o zastopstvu in lahko sodi v področje delovanja člena 81(1). V tem primeru je zastopnik nosilec takšnih tveganj in se obravnava kot samostojni trgovec, ki mora ohraniti samostojnost pri določanju svoje tržne strategije, da si lahko povrne svoje naložbe v zvezi s pogodbo ali posameznim trgom. Tveganja, ki so na splošno povezana z dejavnostjo zagotavljanja zastopniških storitev, kot so odvisnost zastopnikovega dohodka od njegovega uspeha pri tem delu ali splošne naložbe v prostore ali osebje, na primer, niso pomembne za to oceno.

(16) Vprašanje tveganja je treba oceniti za vsak primer posebej in pri tem bolj upoštevati ekonomsko realnost kot pa pravno obliko. Kljub temu pa Komisija meni, da se člen 81(1) na splošno ne bo uporabljal za obveznosti, ki jih ima zastopnik v zvezi s pogodbami, izpogajanimi in/ali sklenjenimi za račun komitenta, če zastopnik ni lastnik kupljenega ali prodanega pogodbenega blaga ali če sam ne zagotavlja pogodbenih storitev in zlasti če zastopnik:

- ne prispeva k stroškom, povezanim z dobavo/nakupom pogodbenega blaga ali storitev, skupaj s stroški za prevoz blaga. To zastopnikom ne preprečuje opravljanja prevoznih storitev, pod pogojem, da stroške pokrije komitent;

- nima obveznosti, posredne ali neposredne, vlaganja v spodbujanje prodaje, kot so na primer prispevki za oglaševalski proračun komitenta;

- nima, na lastne stroške ali tveganje, zalog pogodbenega blaga, skupaj s stroški financiranja zalog in stroški izgube zalog in lahko neprodano blago vrne komitentu brez dodatnih stroškov, razen če je zastopnik sam odgovoren za napako (na primer, če z razumnimi varnostnimi ukrepi ne prepreči izgube zalog);

- ne opravlja in/ali izvaja poprodajnih storitev, popravil ali garancijskih storitev, razen če mu komitent to v celoti povrne;

- ne vlaga v opremo, prostore ali usposabljanje osebja, vezane na posamezni trg, kot so na primer cisterne za shranjevanje bencina v primeru bencinskih črpalk ali posebna programska oprema za sklepanje zavarovalnih polic pri zavarovalnih zastopnikih;

- ne prevzema odgovornosti do tretjih oseb za škodo, ki jo povzroči prodani izdelek (odgovornost za izdelek), razen če je kot zastopnik sam odgovoren za napako;

- ne prevzema odgovornosti za neizpolnjevanje pogodbe s strani stranke, z izjemo izgube njegove provizije, razen če je za napako odgovoren zastopnik (na primer, ker ni sprejel varnostnih ukrepov ali ukrepov proti tatvini ali ker o tatvini ni ustrezno poročal komitentu ali policiji ali ker komitentu ni posredoval vseh potrebnih podatkov o finančni zanesljivosti stranke, s katerimi razpolaga.

(17) Ta seznam ni dokončen. Toda, če zastopnik prevzame eno ali več naštetih tveganj, se lahko uporablja člen 81(1) tako kot pri vsakem drugem vertikalnem sporazumu.

(18) Če pogodba o zastopstvu ne sodi v področje uporabe člena 81(1), so vse obveznosti zastopnika, ki izhajajo iz pogodb, izpogajanih in/ali sklenjenih za račun komitenta, izven področja uporabe člena 81(1). Kot sestavni del pogodbe o zastopstvu se na splošno štejejo naslednje obveznosti zastopnika, saj se vse nanašajo na zmožnost komitenta, da določi obseg zastopnikove dejavnosti v zvezi s pogodbenim blagom ali storitvami, kar je bistvenega pomena, če mora komitent prevzeti tveganja in mora zaradi tega imeti možnost določanja prodajne strategije:

- omejitev ozemlja, na katerem lahko zastopnik prodaja zadevno blago ali storitve;

- omejitev strank, ki jim lahko zastopnik prodaja zadevno blago ali storitve;

- cene in pogoji, po katerih mora zastopnik prodajati ali kupovati zadevno blago ali storitve.

(19) Pogodbe o zastopstvu poleg tega, da zastopniku določajo pogoje za prodajo ali nakup pogodbenega blaga za račun komitenta, pogosto vsebujejo tudi določbe o razmerju med zastopnikom in komitentom. Zlasti lahko vsebujejo določbo, ki komitentu preprečuje imenovanje drugih zastopnikov, strank ali ozemlja za dano vrsto transakcije (določbe o izključnem zastopstvu) in/ali določbo, ki zastopniku preprečuje, da bi bil hkrati tudi zastopnik ali distributer komitentu konkurenčnih podjetij (določbe o nekonkurenci). Določbe o izključnem zastopstvu se nanašajo samo na konkurenco znotraj blagovne znamke in na splošno nimajo negativnega vpliva na konkurenco. Določbe o nekonkurenci, skupaj z določbami o nekonkurenci po izteku pogodbe, se nanašajo na konkurenco med blagovnimi znamkami in lahko kršijo člen 81(1), če vodijo k omejevanju možnosti dostopa potencialnih konkurentov na upoštevnem trgu, na katerem se prodaja ali kupuje pogodbeno blago ali storitve (glej Oddelek VI.2.1).

(20) Pogodba o zastopstvu lahko prav tako sodi v področje uporabe člena 81(1) tudi če je komitent nosilec vseh upoštevnih finančnih in trgovskih tveganj, če to lajša tajno dogovarjanje. To bi se na primer lahko zgodilo, če več komitentov uporablja iste zastopnike, pri čemer kolektivno preprečijo drugim, da bi uporabljali te zastopnike ali če uporabijo te zastopnike za tajno dogovarjanje o tržni strategiji ali za izmenjavanje občutljivih tržnih informacij med komitenti.

III. UPORABA UREDBE O SKUPINSKIH IZJEMAH

1. Varno območje, ki ga določa uredba o skupinskih izjemah

(21) Uredba o skupinskih izjemah ustvarja domnevo zakonitosti za vertikalne sporazume glede na tržni delež dobavitelja ali kupca. V skladu s členom 3 uredbe o skupinskih izjemah določa uporabnost skupinske izjeme tržni delež dobavitelja na trgu, na katerem prodaja pogodbeno blago ali storitve. Skupinska izjema lahko velja, če ta tržni delež ne presega 30 %. Samo če sporazum vsebuje obveznost izključne dobave, kot je opredeljena v členu 1(c) uredbe o skupinskih izjemah, se skupinska izjema uporablja, če delež kupca na trgu, na katerem kupuje pogodbeno blago ali storitve, ne presega 30 %. Za vprašanja v zvezi s tržnim deležem glej Oddelek V (odstavki 88 do 99).

(22) Z ekonomskega vidika lahko vertikalni sporazum vpliva tudi na trge, ki so v prodajni verigi za kupcem, in ne samo na trg, na katerem se srečujeta dobavitelj in kupec. Poenostavljeni pristop uredbe o skupinskih izjemah, ki upošteva samo tržni delež dobavitelja ali kupca (odvisno od primera) na trgu, na katerem se srečujeta, je upravičen zaradi tega, ker bodo pod mejo 30 % učinki na nižje trge na splošno omejeni. Poleg tega je uporaba uredbe o skupinskih izjemah lažja, če se upošteva samo trg, na katerem se srečujeta dobavitelj in kupec, in viša raven pravne varnosti, pri čemer je za odpravljanje morebitnih problemov na drugih povezanih trgih na voljo instrument odprave ugodnosti (glej odstavke 71 do 87).

2. Področje uporabe uredbe o skupinskih izjemah

(i) Opredelitev vertikalnih sporazumov

(23) Vertikalni sporazumi so v členu 2(1) uredbe o skupinskih izjemah opredeljeni kot "sporazumi ali usklajena ravnanja med dvema ali več podjetji, kadar za potrebe tega sporazuma vsako od teh podjetij deluje na različnih stopnjah proizvodnje ali distribucije in kadar ti sporazumi določajo pogoje, pod katerimi lahko stranke kupujejo, prodajajo ali preprodajajo določeno blago ali storitve".

(24) Ta opredelitev vsebuje tri glavne elemente:

- sporazum ali usklajeno ravnanje je sklenjeno med dvema ali več podjetji. Vertikalni sporazumi s končnimi potrošniki, ki ne delujejo kot podjetje, niso zajeti; sporazumi s končnimi potrošniki na splošno niso zajeti v področje uporabe člena 81(1), saj se ta člen uporablja samo za sporazume med podjetji, sklepe združenj podjetij in usklajena ravnanja. To ne posega v možno uporabo člena 82 Pogodbe;

- sporazum ali usklajeno ravnanje je sklenjeno med dvema ali več podjetji, ki za potrebe tega sporazuma delujejo na različnih stopnjah proizvodnje ali distribucije. To pomeni, da na primer, eno podjetje izdeluje surovine, ki jih drugo podjetje uporablja kot input ali da je prvo podjetje proizvajalec, drugo prodajalec na debelo in tretje prodajalec na drobno. To podjetju ne preprečuje delovanja na več kot eni stopnji proizvodnje ali distribucije;

- sporazumi ali usklajena ravnanja se nanašajo na pogoje, pod katerimi stranki, ki sta sklenili sporazum, dobavitelj in kupec, "lahko kupujeta, prodajata ali preporodajata določeno blago ali storitve". To odraža namen uredbe o skupinskih izjemah, da pokriva sporazume o nakupu in distribuciji. To so sporazumi, ki se nanašajo na pogoje nakupa, prodaje ali preprodaje blaga ali storitev, ki jih zagotavlja dobavitelj in/ali ki se nanašajo na prodajne pogoje, ki jih mora upoštevati kupec blaga ali storitev, ki zajemajo to blago ali storitve. Za uporabo uredbe o skupinskih izjemah se tako blago ali storitve, ki jih zagotavlja dobavitelj, kot blago ali storitve, ki nastanejo iz njih, štejejo za pogodbeno blago ali storitve. Vertikalni sporazumi, ki se nanašajo na vse končno in vmesno blago in storitve so zajeti. Edina izjema je avtomobilski sektor, če ga pokriva posebna uredba o skupinskih izjemah, ki jo priznava Uredba Komisije (ES) št. 1475/95 [9]. Blago ali storitve, ki jih zagotavlja dobavitelj, lahko kupec proda naprej ali pa jih uporabi kot input pri proizvodnji svojega blaga ali storitev.

(25) Uredba o skupinskih izjemah se uporablja tudi za blago, ki se proda in kupi za izposojanje tretjim osebam. Vendar pa takšni sporazumi o najemu in zakupu niso zajeti, saj dobavitelj kupcu ne proda nobenega blaga ali storitve. Uredba o skupinskih izjemah na splošno ne pokriva omejitev ali obveznosti, ki se ne nanašajo na pogoje nakupa, prodaje in preprodaje, kot je obveznost, ki strankam sporazuma preprečuje, da bi izvajale neodvisne raziskave in razvoj, ki so jih stranke morda vključile v sporazum, ki je sicer vertikalen. Poleg tega člen 2(2) do (5) neposredno ali posredno izključuje nekatere vertikalne sporazume iz uporabe uredbe o skupinskih izjemah.

(ii) Vertikalni sporazumi med konkurenti

(26) Člen 2(4) iz uporabe uredbe o skupinskih izjemah izrecno izključuje "vertikalne sporazume med konkurenčnimi podjetji". Vertikalne sporazume med konkurenti bodo z vidika morebitnih učinkov tajnega dogovarjanje izrecno obravnavale smernice o uporabi člena 81 pri horizontalnem sodelovanju, [10] ki so v pripravi. Vendar pa vertikalnih vidikov takšnih sporazumov ni treba ocenjevati po teh smernicah. Člen 1(a) uredbe o skupinskih izjemah opredeljuje konkurenčna podjetja kot "dejanske ali potencialne dobavitelje na istem proizvodnem trgu", ne glede na to ali so konkurenti na istem geografskem trgu. Konkurenčna podjetja so podjetja, ki so dejanski ali potencialni dobavitelji pogodbenega blaga in storitev ali blaga in storitev, ki nadomeščajo pogodbeno blago in storitve. Potencialni dobavitelj je podjetje, ki dejansko ne proizvaja konkurenčnega izdelka, vendar bi ga lahko in ga verjetno bi, če ne bi bilo sporazuma, kot odziv na majhno in trajno povečanje cen nad tržni nivo. To pomeni, da je podjetje sposobno in pripravljeno izvesti vse potrebne dodatne naložbe in lahko začne izdelek prodajati na trgu v enem letu. Ta ocena mora temeljiti na dejanskem položaju; teoretična možnost vstopa na trg ne zadošča [11].

(27) Pri splošni izključitvi sporazumov med konkurenti obstajajo tri izjeme, ki so določene v členu 2(4) in se nanašajo na enostranske sporazume. Enostranskost pomeni, na primer, da proizvajalec postane distributer izdelkov drugega proizvajalca, vendar pa slednji ne postane distributer izdelkov prvega proizvajalca. Uredba o skupinskih izjemah pokriva enostranske sporazume med konkurenti, če (1) promet kupca ne presega 100 milijonov EUR, ali (2) je dobavitelj proizvajalec in distributer blaga, kupec pa samo distributer in ne tudi proizvajalec konkurenčnega blaga, ali (3) je dobavitelj ponudnik storitev, ki deluje na več stopnjah trgovine, kupec pa ne zagotavlja konkurenčnih storitev na stopnji trgovine, na kateri kupuje pogodbene storitve. Druga izjema pokriva dvojno distribucijo, tj. proizvajalec določenega blaga opravlja tudi distribucijo blaga v konkurenci s samostojnimi distributerji njegovega blaga. Distributer, ki zagotavlja proizvajalcu specifikacije za proizvodnjo določenega blaga pod distributerjevo blagovno znamko se ne šteje kot proizvajalec takšnega blaga lastne blagovne znamke. Tretja izjema pokriva podobno dvojno distribucijo v primeru storitev, če je dobavitelj tudi ponudnik storitev na ravni kupca.

(iii) Združenja trgovcev na drobno

(28) Člen 2(2) uredbe o skupinskih izjemah zajema v svojo uporabo vertikalne sporazume, ki jih sklene podjetniško združenje, ki izpolnjuje določene pogoje in s tem iz uredbe o skupinskih izjemah izključuje vertikalne sporazume, ki jih sklenejo vsa druga združenja. Vertikalne sporazume med združenjem in njegovimi člani ali med združenjem in njegovimi dobavitelji pokriva uredba o skupinskih izjemah, le če so vsi njegovi člani trgovci na drobno (brez storitev) in če ima vsak posamezni član združenja promet, ki ne presega 50 milijonov EUR. Trgovci na drobno so distributerji, ki prodajajo blago končnim potrošnikom. Če ima le nekaj članov združenja promet, ki bistveno ne presega meje 50 milijonov EUR, to načeloma ne spremeni ocene po členu 81.

(29) Združenje podjetij lahko zajema horizontalne in vertikalne sporazume. Horizontalni sporazumi morajo biti ocenjeni v skladu z načeli, določenimi v smernicah o uporabi člena 81 pri horizontalnem sodelovanju, ki so v pripravi. Če se pri tej oceni ugotovi, da je sodelovanje med podjetji na področju kupovanja ali prodaje sprejemljivo, je potrebna dodatna ocena za preučitev vertikalnih sporazumov, ki jih združenje sklene s svojimi dobavitelji ali posameznimi člani. Slednja ocena se izdela v skladu z uredbo o skupinskih izjemah in temi smernicami. Tako morajo biti, na primer, horizontalni sporazumi, sklenjeni med člani združenja ali sklepi, ki jih sprejme združenje, kot je sklep, ki od članov zahteva, da kupujejo pri združenju ali sklep, da se članom dodelijo izključna območja, najprej ocenjeni kot horizontalni sporazumi. Samo če je ta ocena pozitivna, je treba oceniti vertikalne sporazume med združenjem in posameznimi člani ali med združenjem in dobavitelji.

(iv) Vertikalni sporazumi, ki vsebujejo določbe o pravicah intelektualne lastnine (PIL)

(30) Člen 2(3) uredbe o skupinskih izjemah se uporablja za vertikalne sporazume, ki vsebujejo določbe o odstopu pravic intelektualne lastnine kupcu ali o uporabi teh pravic s strani kupca in s tem iz uredbe o skupinskih izjemah izključuje vse druge vertikalne sporazume, ki vsebujejo določbe o pravicah intelektualne lastnine. Uredba o skupinskih izjemah se uporablja za vertikalne sporazume, ki vsebujejo določbe o pravicah intelektualne lastnine, če je izpolnjenih pet pogojev:

- določbe o pravicah intelektualne lastnine morajo biti del vertikalnega sporazuma, to pomeni sporazuma, ki določa pogoje, pod katerimi lahko stranki kupujeta, prodajata ali preprodajata določeno blago ali storitve;

- pravice intelektualne lastnine morajo biti odstopljene kupcu ali pa jih kupec uporablja;

- določbe o pravicah intelektualne lastnine ne smejo biti glavni namen takšnih sporazumov;

- določbe o pravicah intelektualne lastnine morajo biti neposredno povezane z uporabo, prodajo ali preprodajo blaga ali storitev s strani kupca ali njegovih strank. V primeru franšizinga, kjer je trženje predmet izkoriščanja pravic intelektualne lastnine, blago ali storitve distribuira glavni uporabnik franšizne pravice ali uporabniki franšizne pravice;

- določbe o pravicah intelektualne lastnine v zvezi s pogodbenim blagom ali storitvami ne smejo vsebovati omejitev konkurence, katerih cilj ali učinek je enak vertikalnim omejitvam, ki niso izvzete po uredbi o skupinskih izjemah.

(31) Ti pogoji zagotavljajo, da se uredba o skupinskih izjemah uporablja za vertikalne sporazume, če se lahko blago ali storitve bolj učinkovito uporabljajo, prodajajo ali preprodajajo, če so pravice intelektualne lastnine dodeljene kupcu ali če jih ta lahko uporablja. Drugače povedano, omejitve v zvezi z dodeljevanjem ali uporabo pravic intelektualne lastnine so lahko pokrite, če je glavni namen sporazuma nakup ali distribucija blaga ali storitev.

(32) Prvi pogoj jasno določa, da se pravice intelektualne lastnine zagotavljajo v okviru sporazuma o nakupu ali distribuciji blaga ali sporazuma o nakupu ali zagotavljanju storitev in ne v okviru sporazuma o dodelitvi ali izdajanju dovoljenj za pravice intelektualne lastnine za proizvodnjo blaga, niti za čisto licenčno pogodbo. Uredba o skupinskih izjemah na primer ne pokriva:

- sporazumov, kjer ena stranka drugi zagotovi recept in ji dovoli, da po tem receptu izdeluje pijačo;

- sporazumov, kjer ena stranka drugi zagotovi kalup ali izvirnik in ji dovoli, da izdeluje in distribuira kopije;

- čiste licence za blagovno znamko ali znak za namene maloprodajnega trženja;

- sponzorskih pogodb v zvezi s pravico do oglaševanja kot uradni sponzor dogodka;

- licenciranja avtorskih pravic, kot so pogodbe o radiodifuznih prenosih v zvezi s pravico do snemanja in/ali pravico do prenašanja dogodka.

(33) Drugi pogoj jasno določa, da se uredba o skupinskih izjemah ne uporablja, če kupec zagotovi pravice intelektualne lastnine dobavitelju, ne glede na to ali se te pravice nanašajo na način proizvodnje ali distribucijo. Uredba o skupinskih izjemah ne pokriva sporazuma, ki se nanaša na prenos pravic intelektualne lastnine na dobavitelja in vsebuje morebitne omejitve prodaje, ki jih določi dobavitelj. To zlasti pomeni, da sklepanje pogodb s podizvajalci, ki zajema prenos strokovnega znanja in izkušenj na podizvajalca [12] ne sodi v področje uporabe uredbe o skupinskih izjemah. Vendar pa uredba o skupinskih izjemah pokriva vertikalne sporazume, po katerih kupec dobavitelju zagotovi samo specifikacije, ki opisujejo blago ali storitve, ki se dobavljajo.

(34) Tretji pogoj jasno določa, da uredba o skupinskih izjemah pokriva samo sporazume, katerih glavni namen ni dodelitev ali licenciranje pravic intelektualne lastnine. Glavni namen mora biti nakup ali distribucija blaga ali storitev in določbe o pravicah intelektualne lastnine morajo služiti izvajanju vertikalnega sporazuma.

(35) Četrti pogoj zahteva, da določbe o pravicah intelektualne lastnine lajšajo uporabo, prodajo ali preprodajo blaga ali storitev s strani kupca ali njegovih strank. Blago ali storitve za prodajo ali preprodajo ponavadi zagotovi dajalec licence, vendar pa jih lahko pridobitelj licence kupi tudi pri tretjem dobavitelju. Določbe o pravicah intelektualne lastnine se ponavadi ne nanašajo na trženje blaga ali storitev. Tako je na primer pri franšiznem sporazumu, kjer dajalec franšize uporabniku franšizne pravice proda blago za nadaljnjo prodajo in mu ob tem še podeli licenco za uporabljanje njegove blagovne znamke ter strokovnega znanja in izkušenj za trženje blaga. Pokrit je tudi primer, v katerem dobavitelj koncentriranega ekstrakta kupcu podeli licenco za redčenje in stekleničenje ekstrakta, preden ga proda kot pijačo.

(36) Peti pogoj zlasti pomeni, da določbe o pravicah intelektualne lastnine ne smejo imeti enakega cilja ali učinka kot nedopustne omejitve, naštete v členu 4 uredbe o skupinskih izjemah ali katera od omejitev, ki so s členom 5 izvzete iz tega, kar pokriva uredba o skupinskih izjemah (glej odstavke 46 do 61).

(37) Pravice intelektualne lastnine, za katere se lahko šteje, da služijo izvajanju vertikalnih sporazumov v smislu člena 2(3) uredbe o skupinskih izjemah, se na splošno nanašajo na tri glavna področja: blagovne znamke, avtorske pravice ter strokovno znanje in izkušnje.

Blagovna znamka

(38) Licenca blagovne znamke, ki se podeli distributerju, se lahko nanaša na distribucijo izdelkov dajalca licence na določenem ozemlju. Če je to izključna licenca, je sporazum sklenjen za izključno distribucijo.

Avtorske pravice

(39) Imetnik avtorske pravice lahko preprodajalce avtorsko zaščitenega blaga (knjige, programska oprema, itd.) zaveže, da blago preprodajajo samo pod pogojem, da kupec, ne glede na to ali je preprodajalec ali končni uporabnik, ne krši avtorskih pravic. Takšne obveznosti preprodajalca pokriva uredba o skupinskih izjemah, če te obveznosti sploh sodijo v področje uporabe člena 81(1).

(40) Sporazumi po katerih se kopije programske opreme dobavljajo za preprodajo in če preprodajalec ne pridobi licence za pravice do programske opreme, ampak ima samo pravico do preprodaje kopij, se za namene uredbe o skupinskih izjemah štejejo kot sporazumi za dobavo blaga za preprodajo. Pri tej obliki distribucije je licenca za programsko opremo sklenjena samo med lastnikom avtorskih pravic in uporabnikom programske opreme. Ta je lahko v obliki "vakumsko pakirane" licence, to pomeni sklop pogojev, ki so vključeni v paket kopije, za katere se šteje, da jih končni uporabnik sprejme, s tem ko odpre paket.

(41) Lastnik avtorskih pravic lahko kupce strojne opreme z vgrajeno avtorsko zaščiteno programsko opremo obveže, da ne smejo kršiti avtorskih pravic, na primer, da ne smejo sami izdelovati kopij in preprodajati programske opreme ali da ne smejo izdelovati kopij in uporabljati programske opreme v kombinaciji z drugo strojno opremo. Uredba o skupinskih izjemah pokriva takšne omejitve pri uporabi, če sodijo v področje uporabe člena 81(1).

Strokovno znanje in izkušnje

(42) Franšizni sporazumi, razen industrijskih franšiznih sporazumov, so najbolj očiten primer posredovanja strokovnega znanja in izkušenj kupcu za namene trženja. Franšizni sporazumi vsebujejo licence za pravice intelektualne lastnine v zvezi z blagovnimi znamkami ali znaki ter strokovno znanje in izkušnje za uporabo in distribucijo blaga ali za zagotavljanje storitev. Dajalec franšize ponavadi uporabniku franšizne pravice poleg licence za pravice intelektualne lastnine za čas trajanja sporazuma zagotavlja tudi komercialno ali tehnično pomoč, kot so storitve v zvezi z nabavo, usposabljanje, svetovanje glede nepremičnin, finančno načrtovanje, itd. Licenca in pomoč sta sestavni del poslovne metode, ki je predmet franšize.

(43) Uredba o skupinskih izjemah pokriva licenciranje v franšiznih sporazumih, če je izpolnjenih vseh pet pogojev iz točke 30. Ti pogoji so ponavadi izpolnjeni, saj po večini franšiznih sporazumov, skupaj s sporazumi o glavni franšizi, dajalec franšize uporabniku franšizne pravice zagotavlja blago in/ali storitve, zlasti komercialno ali tehnično pomoč. Pravice intelektualne lastnine pomagajo uporabniku franšizne pravice preprodajati izdelke, ki jih dobavlja dajalec franšize ali dobavitelj, ki ga ta imenuje, ali uporabljati te proizvode in prodajati blago in storitve, pridobljene iz njih. Če se franšizni sporazum nanaša samo ali predvsem na licenco za pravice intelektualne lastnine, uredba o skupinskih izjemah takšnega sporazuma ne pokriva, vendar pa se obravnava na podoben način kot franšizni sporazumi, ki jih pokriva uredba o skupinskih izjemah.

(44) Naslednje obveznosti v zvezi s pravicami intelektualne lastnine se na splošno štejejo kot potrebne za varstvo pravic intelektualne lastnine dajalca franšize, in jih prav tako pokriva uredba o skupinskih izjemah, če sodijo v okvir člena 81(1):

(a) obveznost uporabnika franšizne pravice, da se neposredno ali posredno ne ukvarja z nobenim drugim podobnim delom;

(b) obveznost uporabnika franšizne pravice, da ne pridobi finančnega interesa v kapitalu konkurenčnega podjetja, ki bi uporabniku franšizne pravice omogočil, da vpliva na gospodarsko ravnanje takšnega podjetja;

(c) obveznost uporabnika franšizne pravice, da tretjim stranem ne razkriva strokovnega znanja in izkušenj, ki jih zagotavlja dajalec franšize, če to strokovno znanje in izkušnje niso javni;

(d) obveznost uporabnika franšizne pravice, da dajalca franšize obvesti o vseh izkušnjah, pridobljenih pri izkoriščanju franšize in da mu podeli, ter s tem tudi vsem drugim uporabnikom franšizne pravice, neizključno licenco za pri tem pridobljeno strokovno znanje in izkušnje;

(e) obveznost uporabnika franšizne pravice, da dajalca franšize obvesti o kršitvah licenčnih pravic intelektualne lastnine, da lahko pravno ukrepa proti kršiteljem ali da dajalcu franšize pomaga pri pravnem ukrepanju proti kršiteljem;

(f) obveznost uporabnika franšizne pravice, da strokovnega znanja in izkušenj, ki jih lahko uporablja po licenci dajalca franšize, ne uporablja za nobene druge namene, kot za uporabljanje franšize;

(g) obveznost uporabnika franšizne pravice, da pravic in obveznosti, ki izhajajo iz franšiznega sporazuma, ne podeljuje brez dovoljenja dajalca franšize.

(v) Razmerje do drugih uredb o skupinskih izjemah

(45) Člen 2(5) določa, da se uredba o skupinskih izjemah "ne velja za vertikalne sporazume, katerih predmet spada v področje uporabe katere druge uredbe o skupinski izjemi."To pomeni, da se uredba o skupinskih izjemah ne uporablja za vertikalne sporazume, ki jih pokriva Uredba Komisije (ES) št. 240/96 [13] o prenosu tehnologije, Uredba Komisije (ES) št. 1475/1995 [14] o distribuciji avtomobilov ali Uredbi (EGS) št. 417/85 [15] in (EGS) št. 418/85 [16] ki izvzemata vertikalne sporazume, sklenjene v povezavi s horizontalnimi sporazumi, kot sta bili nazadnje spremenjeni z Uredbo (ES) št. 2236/97 [17] ali katere koli druge tovrstne uredbe, ki bodo sprejete v prihodnosti.

3. Nedopustne omejitve po uredbi o skupinskih izjemah

(46) Uredba o skupinskih izjemah vsebuje v členu 4 seznam nedopustnih omejitev, zaradi katerih je celoten vertikalni sporazum izvzet iz področja uporabe uredbe o skupinskih izjemah. Seznam nedopustnih omejitev se uporablja za vertikalne sporazume, ki se nanašajo na trgovino znotraj Skupnosti. Če se vertikalni sporazumi nanašajo na izvoz iz Skupnosti ali uvoz/ponovni uvoz v Skupnost, glej sodbo v primeru Javico proti Yves Saint Laurent. Posamična izjema vertikalnih sporazumov, ki vsebujejo takšne nedopustne omejitve je prav tako malo verjetna.

(47) Nedopustna omejitev, določena v členu 4(a) uredbe o skupinskih izjemah, se nanaša na vzdrževanje cen za nadaljnjo prodajo, to pomeni na sporazume ali usklajena ravnanja, katerih neposredni ali posredni cilj je določitev fiksne ali najnižje cene za nadaljnjo prodajo ali fiksne ali najnižje cenovne ravni, ki jo mora upoštevati kupec. V primeru pogodbenih določb ali usklajenih ravnanj, ki neposredno določajo ceno za nadaljnjo prodajo, je omejitev povsem jasna. Vendar pa se lahko cene za nadaljnjo prodajo vzdržujejo tudi posredno. Primeri tega so sporazumi, ki določajo distribucijsko maržo ali višino popusta, ki ga distributer lahko da glede na predpisano cenovno raven, ali po katerih je upoštevanje predpisane cenovne ravni pogoj za vračilo ali znižanje promocijskih stroškov s strani dobavitelja, sporazumi, ki povezujejo predpisano ceno za nadaljnjo prodajo s cenami konkurentov, grožnje, ustrahovanje, opozorila, kazni, zamude ali prekinitve dobav ali pogodb v zvezi z upoštevanjem predpisane cenovne ravni. Neposredna ali posredna sredstva za doseganje določanja cen so lahko še bolj učinkovita v povezavi z ukrepi za opredeljevanje distributerjev, ki znižujejo cene, kot so izvajanje sistema spremljanja cen ali pa obveznost preprodajalcev, da prijavijo druge člane distribucijske mreže, ki odstopajo od standardne cenovne ravni. Podobno je lahko neposredno ali posredno določanje cen učinkovitejše, če se hkrati uporabijo ukrepi, ki lahko omejijo kupčevo pobudo za znižanje cen za nadaljnjo prodajo, kot je tiskanje priporočene cene na izdelek s strani dobavitelja ali pa če dobavitelj obveže kupca, da za stranke uporabi klavzulo največjih ugodnosti. Enaka posredna sredstva in enaki "podporni" ukrepi se lahko uporabijo, da najvišje ali priporočene cene učinkujejo kot vzdrževanje cen za nadaljnjo prodajo. Toda če dobavitelj kupcu posreduje seznam priporočenih ali najvišjih cen, se to samo po sebi še ne šteje kot poskus vzdrževanja cen za nadaljnjo prodajo.

(48) V primeru pogodb o zastopstvu, prodajno ceno ponavadi določi komitent, saj zastopnik ne postane lastnik blaga. Toda če pogodba o zastopstvu sodi v področje uporabe člena 81(1) (glej odstavke 12 do 20), bi bila obveznost, ki zastopniku preprečuje, da svojo provizijo, fiksno ali spremenljivo, deli s stranko ali ga pri tem omejuje, nedopustna omejitev po členu 4(a) uredbe o skupinskih izjemah. Zastopnik lahko torej po svoji presoji zniža ceno, ki jo dejansko plača stranka, ne da bi pri tem znižal dohodek za komitenta [18].

(49) Nedopustna omejitev, določena v členu 4(b) uredbe o skupinskih izjemah, se nanaša na sporazume ali usklajena ravnanja, katerih neposredni ali posredni cilj je omejitev prodaje s strani kupca, če se te omejitve nanašajo na ozemlje, na katerem lahko kupec prodaja pogodbeno blago ali storitve ali na stranke, ki jim lahko prodaja takšno blago. Nedopustna omejitev se nanaša na delitev trga glede na ozemlje ali stranke. To je lahko posledica neposrednih obveznosti, kot je obveznost, da kupec ne prodaja določenim strankam ali strankam na določenih ozemljih ali na obveznost, da naročila teh strank posreduje drugim distributerjem. Lahko je tudi posledica posrednih ukrepov, katerih namen je distributerja odvrniti od prodaje takšnim strankam, kot so zavrnitev ali znižanje bonusov ali popustov, zavrnitev dobave, zmanjšanje dobavljenih količin ali omejitev teh količin v skladu s povpraševanjem na dodeljenem ozemlju ali pri skupini strank, grožnja s prekinitvijo pogodbe ali obveznosti prenosa dobička. Lahko je tudi posledica tega, da dobavitelj ne zagotavlja garancijske storitve na celotnem območju Skupnosti, zaradi česar morajo garancijsko storitev opravljati distributerji in jim dobavitelj kasneje povrne stroške, celo v zvezi z izdelki, ki jih na njihovem ozemlju prodajajo drugi distributerji. Te prakse se še bolj štejejo kot omejitev kupčeve prodaje, če dobavitelj ob tem še uporablja sistem nadzora cen, katerega namen je preverjati, kam je dejansko namenjeno dobavljeno blago, npr. uporaba različnih etiket ali zaporednih številk. Vendar pa se prepoved prodaje določenim končnim uporabnikom, ki velja za vse distributerje, ne uvršča med nedopustne omejitve, če je to pri izdelku objektivno upravičeno, kot je na primer splošna prepoved prodaje nevarnih snovi določenim strankam iz varnostnih ali zdravstvenih razlogov. To pomeni, da tudi dobavitelj sam ne prodaja izdelkov tem strankam. Prav tako se kot nedopustne omejitve ne štejejo obveznosti preprodajalca v zvezi s prikazom dobaviteljeve blagovne znamke.

(50) Pri nedopustni omejitvi iz člena 4(b) uredbe o skupinskih izjemah so štiri izjeme. Prva izjema dobavitelju omogoča omejitev aktivne prodaje pri svojih neposrednih kupcih na ozemlje ali skupino strank, ki sta bila izključno dodeljena drugemu kupcu ali ki jih je dobavitelj rezerviral zase. Ozemlje ali skupina strank sta izključno dodeljena, če se dobavitelj strinja, da bo svoj izdelek prodajal samo enemu distributerju za distribucijo na določenem ozemlju ali določeni skupini strank in če je izključni distributer po drugi strani zaščiten, tako da na njegovem ozemlju ali njegovi skupini strank ne morejo aktivno prodajati dobavitelj in noben drug dobaviteljev kupec znotraj Skupnosti. Dobavitelj lahko združi dodelitev izključnega ozemlja in izključne skupine strank tako, da na primer, imenuje izključnega distributerja za določeno skupino strank na določenem ozemlju. Vendar pa mora takšna zaščita izključno dodeljenih ozemelj ali skupin strank omogočati pasivno prodajo na takšnih ozemljih ali takšnim skupinam strank. Za uporabo člena 4(b) uredbe o skupinskih izjemah, Komisije "aktivno" in "pasivno" prodajo razlaga tako:

- "Aktivna" prodaja pomeni aktivno nagovarjanje posameznih strank na izključnem ozemlju drugega distributerja ali njegove izključne skupine strank z, na primer, neposredno pošto ali obiski; ali aktivno nagovarjanje posebne skupine strank ali strank na določenem ozemlju, ki so izključno dodeljene drugemu distributerju z oglaševanjem v medijih ali z drugimi promocijskimi akcijami, ki so posebej usmerjene na to skupino strank ali namenjene strankam na tem ozemlju; ali ustanovitev skladišča ali distribucijske prodajalne na izključnem ozemlju drugega distributerja.

- "Pasivna" prodaja je odzivanje na nenaročene zahteve posameznih strank, vključno z dostavo blaga ali storitev takšnim strankam. Splošno oglaševanje ali promocija v medijih ali na internetu, ki sicer doseže stranke na izključnem ozemlju drugega distributerja ali njegove izključne skupine strank, vendar je razumen način za doseganje strank izven takšnih ozemelj ali skupin strank, na primer strank na neizključnih ozemljih ali na lastnem ozemlju, je pasivna prodaja.

(51) Distributerji morajo imeti možnost, da po lastni presoji uporabljajo internet za oglaševanje ali prodajo izdelkov. Omejitev distributerjev pri uporabi interneta je lahko združljiva z uredbo o skupinskih izjemah samo, če bi ta promocija na internetu ali internetna prodaja lahko povzročila aktivno prodajo na izključnem ozemlju drugega distributerja ali pri njegovi skupini strank. Na splošno se uporaba interneta ne šteje kot oblika aktivne prodaje na takšnih ozemljih ali takšnim skupinam strank, ker je to razumen način za nagovarjanje vseh strank. Dejstvo, da lahko učinkuje izven ozemlja distributerja ali njegove skupine strank, je posledica tehnologije, saj je internet zlahka dostopen od kjer koli. Če stranka odpre spletno stran distributerja in stopi z njim v stik in če zaradi tega pride do prodaje, skupaj z dostavo, potem se to šteje kot pasivna prodaja. Jezik, ki se uporablja na spletni strani ali v komunikaciji pri tem običajno ne igra nobene vloge. Če spletna stran ni izrecno namenjena strankam, ki so predvsem na ozemlju ali v skupini strank, izključno dodeljenih drugemu distributerju, na primer z uporabo pasic ali povezav na straneh dobaviteljev, ki so izrecno na voljo tem izključno dodeljenim strankam, se spletna stran ne šteje kot oblika aktivne prodaje. Toda nenaročena elektronska pošta, poslana posameznim strankam ali posebnim skupinam strank, se šteje kot aktivna prodaja. Enaka merila se uporabljajo za kataloško prodajo. Ne glede na vse navedeno, pa lahko dobavitelj zahteva, da se pri spletnih straneh, namenjenih nadaljnji prodaji njegovega blaga, upoštevajo določeni kakovostni standardi, prav tako pa lahko tudi zahteva upoštevanje kakovostnih standardov pri prodajalnah ali oglaševanju in promociji na splošno. Slednje je lahko zlasti pomembno pri selektivni distribuciji. Izrecna prepoved internetne ali kataloške prodaje je možna samo, če je objektivno upravičena. V nobenem primeru pa si dobavitelj ne more zase rezervirati internetne prodaje in/ali oglaševanja.

(52) Pri drugi nedopustni omejitvi iz člena 4(b) uredbe o skupinskih izjemah so tri druge izjeme. Vse tri izjeme omogočajo omejitev aktivne in pasivne prodaje. Tako je dopustno omejiti trgovca na debelo pri prodaje končnim porabnikom, omejiti imenovanega distributerja v sistemu selektivne distribucije pri prodaji nepooblaščenim distributerjem na trgih, na katerih se uporablja ta sistem in sicer na vseh stopnjah trgovine ter omejiti kupca sestavnih delov za vgradnjo, tako da jih ne more prodajati konkurentom dobavitelja. Izraz "sestavni deli" zajema vse vmesno blago, izraz "vgradnja" pa se nanaša na uporabo vsakega inputa za proizvodnjo blaga.

(53) Nedopustna omejitev iz člena 4(c) uredbe o skupinskih izjemah se nanaša na omejitev aktivne ali pasivne prodaje končnim porabnikom, ne glede na to ali so to poklicni končni porabniki ali končni potrošniki, s strani članov mreže selektivne distribucije. To pomeni, da trgovci, ki so v sistemu selektivne distribucije, kot je opredeljen v členu 1(d) uredbe o skupinskih izjemah, ne morejo biti omejeni pri porabnikih ali nabavnih zastopnikih, ki delujejo v imenu tistih porabnikov, katerim lahko prodajajo. Tako lahko na primer tudi v sistemu selektivne distribucije trgovec prosto oglašuje in prodaja s pomočjo interneta. Selektivna distribucija se lahko kombinira z izključno distribucijo, če aktivna in pasivna prodaja nista nikjer omejeni. Dobavitelj se torej lahko obveže, da bo dobavljal samo enemu trgovcu ali omejenemu številu trgovcev na danem ozemlju.

(54) Poleg tega se lahko v primeru selektivne distribucije omejitve sprejmejo pri trgovčevi možnosti izbire kraja, kjer bo imel svoje poslovne prostore. Izbranim trgovcem se ne sme preprečiti, da bi svoje poslovanje vodili iz drugih prostorov ali da bi kje drugje odprli novo prodajalno. Če ima trgovec mobilno prodajalno ("trgovina na kolesih"), se lahko določi območje, izven katerega mobilna prodajalna ne sme delovati.

(55) Nedopustna omejitev iz člena 4(d) uredbe o skupinskih izjemah se nanaša na omejitev navzkrižne dobave med imenovanimi distributerji sistemu selektivne distribucije. To pomeni, da neposredni ali posredni cilj sporazuma ali usklajenega ravnanja ne sme biti preprečevanje ali omejevanje aktivne ali pasivne prodaje pogodbenih izdelkov med izbranimi distributerji. Izbrani distributerji morajo imeti možnost, da pogodbene izdelke kupujejo pri drugih imenovanih distributerjih mreže, ki delujejo na isti ali drugi stopnji trgovine. To pomeni, da selektivne distribucije ni mogoče združevati z vertikalnimi omejitvami, katerih namen je prisiliti distributerje h kupovanju pogodbenega blaga izključno pri danem viru, na primer z izključno nabavo. Prav tako pomeni, da v mreži selektivne distribucije ni mogoče uvesti omejitev za imenovane prodajalce na debelo v zvezi z njihovim prodajanjem izdelka imenovanim prodajalcem na drobno.

(56) Nedopustna omejitev iz člena 4(e) uredbe o skupinskih izjemah se nanaša na sporazume, ki končnim porabnikom in neodvisnim serviserjem preprečujejo pridobitev nadomestnih delov neposredno pri proizvajalcu teh nadomestnih delov. Sporazum med proizvajalcem rezervnih delov in kupcem, ki te dele vgrajuje v svoje izdelke (proizvajalec originalne opreme), ne sme neposredno ali posredno preprečevati ali omejiti prodaje proizvajalca teh nadomestnih delov končnim porabnikom ali neodvisnim serviserjem. Posredne omejitve se lahko pojavijo zlasti, če je dobavitelj nadomestnih delov omejen pri dobavljanju tehničnih informacij in posebne opreme, ki jih končni uporabniki ali neodvisne serviserji potrebujejo za uporabo nadomestnih delov. Vendar pa sporazum lahko določi omejitve pri dobavi nadomestnih delov serviserjem, ki jih je proizvajalec originalne opreme pooblastil za servisiranje svojega blaga. Povedano drugače to pomeni, da lahko proizvajalec originalne opreme od svoje servisne mreže zahteva, da nadomestne dele kupuje pri njem.

4. Pogoji po uredbi o skupinskih izjemah

(57) Člen 5 uredbe o skupinskih izjemah izključuje nekatere obveznosti iz pokritja uredbe o skupinskih izjemah, čeprav mejni tržni delež ni presežen. Vendar pa se uredba o skupinskih izjemah še naprej uporablja za preostali del vertikalnega sporazuma, če je ta del možno ločiti od neizvzetih obveznosti.

(58) Prva obveznost, ki je izvzeta s členom 5(a) uredbe o skupinskih izjemah, je obveznost nekonkurence. Obveznosti nekonkurence so obveznosti, ki od kupca zahtevajo, da mora od dobavitelja ali od drugega podjetja po izboru dobavitelja kupiti več kot 80 % celotne količine pogodbenega blaga ali storitev in njihovih substitutov (glej opredelitev v členu 1(b) uredbe o skupinskih izjemah), kupljenih v preteklem letu, kar kupcu preprečuje kupovanje konkurenčnega blaga ali storitev ali pa takšen nakup omeji na manj kot 20 % vsega kupljenega blaga. Če za leto pred sklenitvijo pogodbe niso na voljo ustrezni podatki o količini blaga, ki ga je kupil kupec, se lahko uporabi kupčeva ocena njegovih letnih zahtev. Uredba o skupinskih izjemah takšnih obveznosti nekonkurence ne pokriva, če je njihovo trajanje nedoločeno ali daljše od petih let. Uredba o skupinskih izjemah prav tako ne pokriva obveznosti nekonkurence, ki se lahko tiho podaljšajo za dobo, daljšo od petih let. Vendar pa so obveznosti nekonkurence pokrite, če je njihovo trajanje omejeno na dobo petih let ali manj, ali če je za podaljšanje prek petih let potrebna izrecna privolitev obeh strani in ni ovir, ki bi kupcu preprečevale, da dejansko zaključi to obveznost po izteku obdobja petih let. Če na primer sporazum predvideva obveznost nekonkurence za dobo petih let in dobavitelj kupcu zagotovi posojilo, odplačevanje tega posojila kupca ne sme ovirati pri dejanskem prenehanju obveznosti nekonkurence po izteku petletnega obdobja; odplačevanje posojila mora biti sestavljeno iz enakih ali vedno manjših obrokov in se sčasoma ne sme povečevati. To ne posega v možnost, da se na primer pri novi distribucijski prodajalni, odplačevanje dolga odloži za leto ali dve, dokler prodaja ne doseže določene ravni. Kupec mora imeti možnost za odplačilo preostanka posojila, če ima še vedno dolg po prenehanju obveznosti nekonkurence. Podobno mora imeti kupec možnost, da v primeru, ko mu dobavitelj zagotovi opremo, ki ni vezana na njun poslovni odnos, po prenehanju obveznosti nekonkurence to opremo odkupi po njeni tržni vrednosti.

(59) Omejitev trajanja obveznosti na pet let se ne uporablja, če kupec blago ali storitve prodaja naprej "v prostorih in na zemljišču, ki so v lasti dobavitelja ali ki jih je dobavitelj zakupil od tretje strani, ki ni povezana s kupcem." V takšnih primerih lahko obveznost nekonkurence traja tako dolgo, kot kupec uporablja prodajno mesto (člen 5(a) uredbe o skupinskih izjemah). To izjemo utemeljuje dejstvo, da je nerazumno pričakovati od dobavitelja, da bo v prostorih in na zemljišču, ki so v njegovi lasti dovolil nedovoljeno prodajo konkurenčnih izdelkov. Lažne pogodbe o lastništvu, katerih namen je izogniti se petletni omejitvi, ne morejo izkoristiti te izjeme.

(60) Druga obveznost, ki je izvzeta s členom 5(b) uredbe o skupinskih izjemah, je obveznost nekonkurence po izteku pogodbe. Uredba o skupinskih izjemah ponavadi ne pokriva takšnih obveznosti, razen če je ta nujna za zaščito strokovnega znanja in izkušenj, ki ga je dobavitelj prenesel na kupca, če je omejena na prodajno mesto, kjer je kupec posloval v času trajanja pogodbe in če je trajanje takšne obveznosti omejeno na največ eno leto. V skladu z opredelitvijo v členu 1(f) uredbe o skupinskih izjemah, mora biti strokovno znanje in izkušnje "bistveno", kar pomeni da "strokovno znanje in izkušnje vključuje informacije, ki so nujne, da kupec lahko uporablja, prodaja ali preprodaja pogodbeno blago ali storitve".

(61) Tretja obveznost, ki je izvzeta s členom 5(c) uredbe o skupinskih izjemah, je obveznost v zvezi s prodajo konkurenčnega blaga v sistemu selektivne distribucije. Uredba o skupinskih izjemah pokriva kombinacijo selektivne distribucije z obveznostjo nekonkurence, zaradi česar prodajalci na splošno ne smejo preprodajati konkurenčnih blagovnih znamk. Toda če dobavitelj svojim imenovanim trgovcem neposredno ali posredno preprečuje kupovanje izdelkov za nadaljnjo prodajo pri določenih konkurenčnih dobaviteljih, takšna obveznost ne more izkoristiti ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah. Cilj izvzetja te obveznosti je preprečiti položaj, v katerem skupina dobaviteljev, ki uporabljajo iste prodajalne selektivne distribucije, prepreči določenemu dobavitelju ali skupini dobaviteljev, da bi te iste prodajalne uporabljali za distribucijo svojih izdelkov (omejevanje dostopa za konkurenčnega dobavitelja, kar bi bila oblika skupinskega bojkota) [19].

5. Izven uredbe o skupinskih izjemah ni domneve o nezakonitosti

(62) Vertikalni sporazumi, ki sodijo izven področja uporabe uredbe o skupinskih izjemah, se ne domnevajo za nezakonite, lahko pa se zgodi, da jih je treba posebej preučiti. Družbam se priporoča, da te sporazume ocenijo same brez uradnega obvestila. Če Komisija preuči posamezen sporazum, mora sama dokazati, da krši člen 81(1). Če ima sporazum precejšnje protikonkurenčne učinke, lahko podjetja utemeljijo njegovo koristnost in pojasnijo, zakaj bo določen sistem distribucije verjetno prinesel koristi, ki se nanašajo na pogoje za izjemo po členu 81(3).

6. Preventivna priglasitev ni potrebna

(63) Po členu 4(2) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe [20], kot je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 1216/1999 [21], so lahko vertikalni sporazumi upravičeni do izjeme po členu 81(3) od datuma začetka veljavnosti, čeprav so priglašeni po tem datumu. To v praksi pomeni, da preventivna priglasitev ni potrebna. Če pride do spora, lahko podjetje sporazum še vedno priglasi in v tem primeru ga lahko Komisija izvzame z retroaktivnim učinkom od datuma uveljavitve sporazuma, če so izpolnjeni vsi štirje pogoji iz člena 81(3). Priglasitelju ni treba pojasniti zakaj sporazum ni bil priglašen prej in retroaktivna izjema se ne zavrne samo zato, ker sporazuma ni prej priglasil. Vse priglasitve se pregledajo glede na njihovo lastno vsebino. Ta sprememba člena 4(2) Uredbe št. 17 bi morala odpraviti lažno pravdanje na nacionalnih sodiščih in s tem okrepiti civilno uveljavljanje pogodb. Prav tako upošteva položaj, ki nastane, če podjetje sporazuma ne priglasi, ker domneva, da ga pokriva uredba o skupinskih izjemah.

(64) Ker datum priglasitve ne omejuje več možnosti, da Komisija sprejme izjemo, morajo nacionalna sodišča oceniti, ali obstaja verjetnost, da se bo člen 81(3) uporabljal za vertikalne sporazume, ki sodijo v področje delovanja člena 81(1). Če takšna verjetnost obstaja, se postopek ustavi dokler Komisija ne sprejme stališča. Vendar pa lahko nacionalna sodišča sprejmejo začasne ukrepe dokler Komisija ne oceni uporabnosti člena 81(3) na enak način, kot jih sprejmejo, kadar Sodišču Evropskih skupnosti posredujejo predhodno vprašanje po členu 234 Pogodbe ES. Prekinitev ni potrebna pri postopkih s sodno odredbo, kjer so nacionalna sodišča sama pooblaščena za ocenjevanje verjetnosti uporabe člena 81(3) [22].

(65) Priglasitve vertikalnih sporazumov nimajo prednosti v izvrševanju politike Komisije, razen če je na nacionalnem sodišču vložena tožba ali pritožba. Priglasitve same po sebi ne zagotavljajo začasne veljavnosti za izvajanje sporazumov. Če podjetja sporazuma niso priglasila, ker so v dobri veri domnevala, da mejni tržni delež, določen v uredbi o skupinskih izjemah ni bil presežen, jih Komisija ne kaznuje z denarno kaznijo.

7. Ločljivost

(66) Uredba o skupinskih izjemah izvzema vertikalne sporazume pod pogojem, da ne vsebujejo in ne uresničujejo nobene nedopustne omejitve, kot so določene v členu 4. Če obstaja ena ali več nedopustnih omejitev, je ugodnost uredbe o skupinskih izjemah odpravljena za vertikalni sporazum v celoti. Pri nedopustnih omejitvah ni ločljivosti.

(67) Pravilo ločljivosti pa se uporablja pri pogojih, določenih v členu 5 uredbe o skupinskih izjemah. Zaradi tega so ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah odpravljene samo za tisti del vertikalnega sporazuma, ki ne izpolnjuje pogojev iz člena 5.

8. Portfelj izdelkov, ki se distribuirajo v istem distribucijskem sistemu

(68) Če dobavitelj uporablja isti distribucijski sporazum za distribuiranje več različnih izdelkov/storitev, lahko nekatere, glede na mejni tržni delež, pokriva uredba o skupinskih izjemah, drugih pa ne. V tem primeru se uredba o skupinskih izjemah uporablja za tisto blago in storitve, za katere so izpolnjeni pogoji uporabe.

(69) Za blago in storitve, ki jih ne pokriva uredba o skupinskih izjemah, veljajo navadna pravila konkurence, kar pomeni:

- ni skupinske izjeme, prav tako pa se ne domneva nezakonitost;

- če obstaja kršitev člena 81(1), ki je ni mogoče izvzeti, se preuči možnost sprejetja ustreznih ukrepov za rešitev težav glede konkurence v obstoječem sistemu distribucije;

- če takšnih ukrepov ni, mora zadevni dobavitelj sprejeti drugačne dogovore glede distribucije.

Takšna situacija se lahko pojavi tudi, če se člen 82 uporablja za nekatere izdelke, za druge pa ne.

9. Prehodno obdobje

(70) Uredba o skupinskih izjemah se uporablja od 1. junija 2000. Člen 12 uredbe o skupinskih izjemah predvideva prehodno obdobje za vertikalne sporazume, ki so začeli veljati že pred 1. junijem 2000 in ne izpolnjujejo pogojev za veljavnost izjeme, predvidenih v uredbi o skupinskih izjemah, izpolnjujejo pa pogoje za veljavnost izjeme po uredbi o skupinskih izjemah, ki je nehala veljati 31. maja 2000 (Uredbe Komisije (EGS) št. 1983/83, (EGS) št. 1984/83 in (EGS) št. 4087/88). Obvestilo Komisije o Uredbah (EGS) št. 1983/83 in 1984/83 se prav tako neha uporabljati 31. maja 2000. Ugodnosti uredb, katerih veljavnost se izteka, lahko slednji sporazumi uporabljajo še do 31. decembra 2001. Sporazumi dobaviteljev, katerih tržni delež ne presega 30 %, ki so s svojimi kupci podpisali sporazume o nekonkurenci, katerih trajanje presega pet let, pokriva uredba o skupinskih izjemah samo, če je 1. januarja 2002 do izteka teh sporazumov o nekonkurenci še največ pet let.

IV. ODPRAVA UGODNOSTI SKUPINSKE IZJEME IN RAZVELJAVITEV UREDBE O SKUPINSKIH IZJEMAH

1. Postopek odprave ugodnosti

(71) Domneva zakonitosti, ki jo podeljuje uredba o skupinskih izjemah, se lahko odpravi, če vertikalni sporazum sam ali skupaj z drugimi podobnimi sporazumi, ki jih izvajajo konkurenčni dobavitelji ali kupci, sodi v področje uporabe člena 81(1) in ne izpolnjuje vseh pogojev iz člena 81(3). To se lahko zgodi, če dobavitelj ali kupec v primeru dogovorov o izključni nabavi, katerega tržni delež ne presega 30 %, sklene vertikalni sporazum, ki ne prinese objektivnih prednosti, ki bi nadomestile škodo, povzročeno konkurenci. To se zlasti lahko zgodi pri distribuciji blaga končnim potrošnikom, ki so pogosto v veliko šibkejšem položaju kot poklicni kupci vmesnega blaga. Pri prodaji končnim potrošnikom lahko imajo neugodnosti, ki jih povzroči vertikalni sporazum, veliko močnejši vpliv kot pri prodaji in nakupu vmesnega blaga. Če pogoji iz člena 81(3) niso izpolnjeni, lahko Komisija odpravi ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah po členu 6 in ugotovi kršitev člena 81(1).

(72) Pri uporabi postopka odprave ugodnosti je Komisija tista, ki mora dokazati, da sporazum sodi v področje uporabe člena 81(1) in da ne izpolnjuje vseh štirih pogojev iz člena 81(3).

(73) Pogoji za izjemo po členu 81(3) zlasti niso izpolnjeni, kadar sta dostop do upoštevnega trga ali konkurenca na njem precej omejena zaradi kumulativnega učinka vzporednih mrež podobnih vertikalnih sporazumov s strani konkurenčnih dobaviteljev ali kupcev. Vzporedne mreže vertikalnih sporazumov se štejejo kot podobne, če vsebujejo omejitve, ki imajo podobne tržne učinke. Podobni učinki se ponavadi pojavijo, kadar vertikalne omejitve konkurenčnih dobaviteljev ali kupcev sodijo v eno od štirih skupin, naštetih v odstavkih 104 do 114. Takšna situacija se na primer lahko pojavi, kadar nekateri dobavitelji na danem trgu izvajajo čisto kvalitativno selektivno distribucijo, medtem ko drugi dobavitelji izvajajo kvantitativno selektivno distribucijo. V takšnih okoliščinah se morajo pri oceni upoštevati protikonkurenčni učinki, ki jih povzroča vsaka posamezna mreža sporazumov. Če je ustrezno, se lahko odprava ugodnosti nanaša samo na količinske omejitve, ki veljajo za pooblaščene distributerje. Drugi primeri, v katerih se lahko sprejme odločitev o odpravi ugodnosti, lahko zajemajo situacije, v katerih ima na primer kupec v okviru izključne dobave ali izključne distribucije precejšnjo tržno moč na upoštevnem trgu, na katerem prodaja blago ali zagotavlja storitve.

(74) Odgovornost za protikonkurenčni kumulativni učinek se lahko pripiše samo tistim podjetjem, ki k temu prispevajo v večji meri. Sporazumi med podjetji, katerih prispevek h kumulativnemu učinku je neznaten, ne sodijo pod prepoved, predvideno v členu 81(1) [23] in zato niso predmet mehanizma odprave ugodnosti. Ta prispevek se oceni v skladu z merili, določenimi v odstavkih 137 do 229.

(75) Sklep o odpravi ugodnosti ne more imeti retroaktivnega učinka, kar pomeni, da ostane status izjeme pri zadevnih sporazumih nespremenjen do datuma začetka veljavnosti sklepa o odpravi.

(76) Po členu 7 uredbe o skupinskih izjemah lahko pristojni organ države članice odpravi ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah za vertikalne sporazume, katerih protikonkurenčni učinki se občutijo na ozemlju zadevne države članice ali njegovem delu, ki ima vse značilnosti ločenega geografskega trga. Če država članica ni uveljavila zakonodaje, ki nacionalnemu organu, pristojnemu za konkurenco, omogoča uporabo zakonodaje Skupnosti o konkurenci ali vsaj odpravo ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah, lahko država članica zaprosi Komisijo, da sproži postopek v ta namen.

(77) Komisija ima izključna pooblastila za odpravo ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah v zvezi z vertikalnimi sporazumi, ki omejujejo konkurenco na upoštevnem geografskem trgu, ki je večji od ozemlja ene države članice. Če je ozemlje posamezne države članice ali njegov del, sestavni del upoštevnega geografskega trga, imata Komisija in zadevna država članica skupno pristojnost za odpravo ugodnosti. Pri takšnih primerih pristojni nacionalni organi pogosto decentralizirano uporabijo pravila o konkurenci. Vendar pa si Komisija pridržuje pravico, da prevzame nekatere primere, ki so še posebej v interesu Skupnosti, kot so primeri, ki odpirajo nova zakonodajna vprašanja.

(78) Nacionalni sklepi o odpravi ugodnosti morajo biti sprejeti v skladu s postopki, določenimi v nacionalni zakonodaji in veljajo samo na ozemlju zadevne države članice. Takšni nacionalni sklepi ne smejo posegati v enotno uporabo pravil Skupnosti o konkurenci in na neokrnjen učinek ukrepov, sprejetih pri izvajanju teh pravil [24]. Upoštevanje tega načela pomeni, da morajo nacionalni organi, pristojni za konkurenco, svojo oceno po členu 81 opraviti v luči ustreznih meril, ki sta jih pripravila Sodišče Evropskih skupnosti in Sodišče prve stopnje ter v luči obvestil in sklepov, ki jih je pred tem sprejela Komisija.

(79) Komisija meni, da je treba uporabljati posvetovalne mehanizme, predvidene v Obvestilu o sodelovanju med nacionalnimi organi, pristojnimi za konkurenco, in Komisijo, [25] da se prepreči nevarnost nasprotnih sklepov in podvajanje postopkov.

2. Razveljavitev uredbe o skupinskih izjemah

(80) Člen 8 uredbe o skupinskih izjemah Komisiji omogoča, da iz področja uporabe uredbe o skupinskih izjemah z uredbo izključi vzporedne mreže podobnih vertikalnih omejitev, če te pokrivajo več kot 50 % upoštevnega trga. Takšen ukrep ni naslovljen na posamezna podjetja, ampak se nanaša na vsa podjetja katerih sporazumi so opredeljeni v uredbi, ki razveljavlja uporabo uredbe o skupinskih izjemah.

(81) Če odprava ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah po členu 6 pomeni sprejetje sklepa, s katerim se ugotovi, da je posamezna družba kršila člen 81, je učinek uredbe po členu 8 samo ta, da v zvezi z zadevnimi omejitvami in upoštevnimi trgi odpravi ugodnosti uporabe uredbe o skupinskih izjemah in ponovno vzpostavi uporabo člena 81(1) in (3) v celoti. Po sprejetju uredbe, s katero se razveljavi uporaba uredbe o skupinskih izjemah v zvezi z nekaterimi vertikalnimi omejitvami na določenem trgu, se člen 81 pri posameznih sporazumih uporablja v skladu z merili, ki izhajajo iz zadevne sodne prakse Sodišča Evropskih skupnosti in Sodišča prve stopnje ter iz obvestil in sklepov, ki jih je do takrat sprejela Komisija. Če je ustrezno, Komisija v posameznem primeru sprejme odločbo, kar lahko zagotovi smernice za vsa podjetja, ki delujejo na zadevnem trgu.

(82) Pri ugotavljanju ali je mejni 50 % delež pokritja trga presežen ali ne, se mora upoštevati vsaka posamezna mreža vertikalnih sporazumov, ki vsebujejo omejitve, ali kombinacije omejitev s podobnimi tržnimi učinki. Podobni učinki se ponavadi pojavijo, če omejitve sodijo v eno od štirih skupin, naštetih v odstavkih 104 do 114.

(83) Člen 8 Komisije ne obvezuje, da ukrepa, če je presežena 50 % pokritost trga. Na splošno je razveljavitev primerna, če obstaja verjetnost, da sta dostop do upoštevnega trga ali konkurenca na njem občutno omejena. To se lahko zgodi zlasti, kadar vzporedne mreže selektivne distribucije, ki pokrivajo več kot 50 % trga, uporabijo merila za izbor, ki niso potrebna zaradi narave zadevnega blaga ali pa so diskriminatorna do nekaterih oblik distribucije, s katerimi bi se lahko prodajalo takšno blago.

(84) Komisija bo pri ocenjevanju potrebe po uporabi člena 8 razmislila, ali bi bila posamična odprava ugodnosti ustreznejši ukrep. To je lahko zlasti odvisno od števila konkurenčnih podjetij, ki prispevajo h kumulativnemu učinku na trg ali od števila prizadetih geografskih trgov v Skupnosti.

(85) Vsaka uredba, sprejeta po členu 8, mora imeti jasno določeno področje uporabe. To pomeni, da mora Komisija opredeliti upoštevni izdelek in geografski trg ali trge ter vrsto vertikalne omejitve, za katero se uredba o skupinskih izjemah ne bo več uporabljala. Pri slednjem lahko Komisija spremeni področje uporabe svoje uredbe v skladu s težavami pri konkurenci, ki jih namerava obravnavati. Tako lahko na primer Komisija kljub temu, da pri ugotavljanju ali je bil presežen 50 % delež pokritosti trga upošteva vse vzporedne mreže sporazumov, ki se nanašajo na združevanje pod eno blagovno znamko, omeji področje uporabe uredbe o razveljavitvi samo na obveznosti nekonkurence, ki so daljše od določene dobe. Tako je lahko uredba brez vpliva na krajše ali manj omejevalne sporazume, saj takšne omejitve v manjši meri vplivajo na zapiranje trgov. Podobno se lahko v primeru, ko se na določenem trgu izvaja selektivna distribucija skupaj z dodatnimi omejitvami za kupca, kot sta obveznost nekonkurence ali nakupne kvote, uredba o razveljavitvi nanaša samo na takšne dodatne omejitve. Kjer je ustrezno, lahko Komisija zagotovi smernice tudi z določitvijo tržnega deleža, ki se lahko v okviru določenega trga, šteje kot premajhen, da bi lahko posamezno podjetje občutno prispevalo h kumulativnemu učinku.

(86) Vsaj šestmesečno prehodno obdobje, ki ga bo Komisija morala določiti po členu 8(2) bi moralo zadevnim podjetjem omogočiti, da prilagodijo svoje sporazume tako, da upoštevajo uredbo o razveljavitvi uredbe o skupinskih izjemah.

(87) Uredba o razveljavitvi uredbe o skupinskih izjemah ne bo vplivala na status zadevnih sporazumov glede izjeme za obdobje pred datumom, na katerega je začela veljati.

V. VPRAŠANJA GLEDE OPREDELITVE TRGA IN IZRAČUNAVANJA TRŽNEGA DELEŽA

1. Obvestilo Komisije o določitvi upoštevnega trga

(88) Obvestilo Komisije o opredelitvi upoštevnega trga za namene zakonodaje Skupnosti o konkurenci [26] zagotavlja smernice glede pravil, meril in dokazov, ki jih Komisija uporablja pri obravnavanju vprašanj v zvezi z opredelitvijo trgov. To obvestilo v teh smernicah ni podrobneje pojasnjeno in ga je treba uporabljati kot osnovo za reševanje vprašanj v zvezi z opredeljevanjem trgov. Te smernice obravnavajo samo specifična vprašanja, ki se pojavijo v okviru vertikalnih omejitev in niso obravnavana v splošnem obvestilu o opredelitvi trgov.

2. Upoštevni trg za izračun mejnega 30 % tržnega deleža po uredbi o skupinskih izjemah

(89) Po členu 3 uredbe o skupinskih izjemah je za uporabo skupinske izjeme odločilni dejavnik tržni delež dobavitelja. V primeru vertikalnih sporazumov med združenjem trgovcev na drobno in posameznimi člani, je združenje dobavitelj in mora upoštevati svoj tržni delež kot dobavitelj. Samo v primeru izključne dobave, kot je opredeljena v členu 1(c) uredbe o skupinskih izjemah, je za uporabo uredbe o skupinskih izjemah odločilen samo tržni delež kupca.

(90) Za izračun tržnega deleža je nujno določiti upoštevni trg. Zaradi tega je treba opredeliti upoštevni proizvodni trg in upoštevni geografski trg. Upoštevni proizvodni trg je sestavljen iz vsega blaga ali storitev, ki jih potrošnik šteje kot zamenljive zaradi njihovih lastnosti, cen in namena uporabe. Upoštevni geografski trg sestavlja območje, na katerem so zadevna podjetja vključena v ponudbo in povpraševanje zadevnega blaga ali storitev, na katerem so pogoji konkurence dovolj homogeni, in ki se lahko razlikuje od sosednjih geografskih območij, ker so na teh območjih predvsem občutno drugačni pogoji konkurence.

(91) Za uporabo uredbe o skupinskih izjemah je tržni delež dobavitelja njegov delež na upoštevnem proizvodnem in geografskem trgu, na katerem prodaja svojim kupcem. [27] V primeru iz odstavka 92 je to trg A. Proizvodni trg je predvsem odvisen od zamenljivosti z vidika kupca. Če se dobavljeni izdelek uporablja kot input za proizvodnjo drugih izdelkov in na splošno ni priznan kot končni izdelek, se proizvodni trg ponavadi opredeli z neposrednimi preferencami kupca. Stranke kupcev ponavadi ne bodo imele močnih preferenc v zvezi z inputi, ki jih uporabljajo kupci. Običajno se vertikalne omejitve, dogovorjene med dobaviteljem in kupcem inputa, nanašajo samo na prodajo in nakup vmesnega izdelka in ne na prodajo končnega izdelka iz njega. V primeru distribucije končnega blaga pa preference končnih potrošnikov običajno vplivajo ali pa določajo opredelitev substitutov za neposredne kupce. Distributer kot preprodajalec pri nakupu končnega blaga ne more ignorirati preferenc končnih potrošnikov. Poleg tega se na ravni distribucije vertikalne omejitve ponavadi ne nanašajo samo na prodajo izdelkov med dobaviteljem in kupcem, ampak tudi na njihovo nadaljnjo prodajo. Ker so si različne oblike distribucije ponavadi konkurenčne, se trgi na splošno ne opredeljujejo glede na distribucijo, ki se uporablja na njih. Če dobavitelji na splošno prodajo portfelj izdelkov, lahko celoten portfelj določi proizvodni trg, če kupci kot substitute štejejo portfelje in ne posameznih izdelkov. Ker so kupci na trgu A poklicni kupci, je geografski trg ponavadi večji od trga, na katerem se izdelek prodaja naprej končnim potrošnikom. To pogosto povzroči opredelitev nacionalnih trgov ali večjih geografskih trgov.

(92) V primeru izključne dobave je tržni delež kupca njegov delež vseh nakupov na upoštevnem nakupnem trgu [28]. V spodnjem primeru je tudi to trg A.

+++++ TIFF +++++

(93) Če vertikalni sporazum sklenejo tri stranke, ki delujejo na različnih stopnjah trgovine, morajo biti njihovi tržni deleži manjši od mejnega deleža 30 % na obeh stopnjah, da lahko koristijo ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah. Če se na primer proizvajalec, prodajalec na debelo (ali združenje prodajalcev na drobno) in prodajalec na drobno v sporazumu dogovorijo o obveznosti nekonkurence, potem tržni delež tako proizvajalca kot prodajalca na debelo (ali združenja prodajalcev na drobno) ne sme presegati 30 %, da lahko izkoristijo ugodnosti uredbe o skupinskih izjemah.

(94) Če dobavitelj proizvaja originalno opremo in nadomestne dele za to opremo, bo dobavitelj pogosto edini ali glavni dobavitelj na trgu nadomestnih delov za drugo vgradnjo. To se lahko zgodi tudi, če dobavitelj (dobavitelj proizvajalca originalne opreme) sklene pogodbo s podizvajalcem za proizvodnjo nadomestnih delov. Upoštevni trg za uporabo uredbe o skupinskih izjemah je lahko trg opreme za prvo vgradnjo vključno z nadomestnimi deli ali pa ločen trg opreme za prvo vgradnjo in trg opreme za drugo vgradnjo, odvisno od okoliščin primera, kot so učinki vpletenih omejitev, življenjska doba opreme ter pomembnost stroškov popravila ali zamenjave [29].

(95) Če vertikalni sporazum ob dobavi pogodbenega blaga vsebuje tudi določbe o pravicah intelektualne lastnine – kot je določba o uporabi blagovne znamke dobavitelja – ki kupcu pomagajo tržiti pogodbeno blago, je za uporabo uredbe o skupinskih izjemah odločilen dobaviteljev tržni delež na trgu, kjer prodaja pogodbeno blago. Če dajalec franšize ne dobavlja blaga za nadaljnjo prodajo, ampak zagotavlja skupek storitev skupaj z določbami o pravicah intelektualne lastnine, ki skupaj predstavljajo poslovno metodo, ki je predmet franšize, mora dajalec franšize upoštevati njegov tržni delež kot dobavitelj poslovne metode. V ta namen mora dajalec franšize izračunati svoj tržni delež na trgu, kjer se uporablja poslovna metoda, to pa je trg, kjer uporabnik franšizne pravice uporablja poslovno metodo za zagotavljanje blaga ali storitev končnim porabnikom. Dajalec franšize mora svoj tržni delež določiti na osnovi vrednosti blaga ali storitev, ki so jih njegovi uporabniki franšizne pravice dobavili na tem trgu. Na takšnem trgu lahko konkurenti zagotavljajo druge poslovne metode, za katere imajo franšizno pravico, lahko pa so tudi dobavitelji zamenljivega blaga ali storitev brez uporabe franšizinga. Če bi na primer obstajal trg za storitve hitre prehrane, bi brez poseganja v opredelitev takšnega trga, dajalec franšize, ki deluje na takšnem trgu moral izračunati svoj tržni delež na osnovi upoštevnih podatkov svojih uporabnikov franšizne pravice o prodaji na tem trgu. Če dajalec franšize poleg poslovne metode dobavlja tudi določene inpute, kot so meso in začimbe, potem mora izračunati tudi svoj tržni delež na trgu, na katerem se prodaja to blago.

3. Upoštevni trg za posamično oceno

(96) Pri posamični oceni vertikalnih sporazumov, ki jih ne pokriva uredba o skupinskih izjemah, je morda treba poleg upoštevnega trga, opredeljenega za uporabo uredbe o skupinskih izjemah, preučiti tudi dodatne trge. Vertikalni sporazum lahko vpliva tudi na trge, ki so v prodajni verigi nižje od kupca, in ne samo na trg, na katerem se srečujeta dobavitelj in kupec. Za posamično oceno vertikalnega sporazuma se preučijo upoštevni trgi na vsaki stopnji trgovine, na katero vplivajo omejitve iz sporazuma:

(i) Za "vmesno blago ali storitve", ki jih kupec uporabi za proizvodnjo lastnega blaga ali storitev, vertikalne omejitve na splošno vplivajo samo na trg med dobaviteljem in kupcem. Obveznost nekonkurence, naložena kupcu, lahko na primer omeji dostop za druge dobavitelje, vendar pa ne bo povzročila zmanjšanja konkurence na prodajnem mestu na trgih, ki so v prodajni verigi nižje od njega. Toda v primeru izključne dobave je položaj kupca na trgu, ki je v prodajni verigi za njim, prav tako pomemben, ker ima lahko kupčevo zapiranje trga negativne učinke samo, če ima tržno moč na trgu, ki je v prodajni verigi za njim.

(ii) Pri "končnih izdelkih" je manjša verjetnost, da bo zadoščala analiza, omejena na trg med dobaviteljem in kupcem, ker imajo lahko vertikalne omejitve negativne učinke zmanjšane konkurence med blagovnimi znamkami ali znotraj ene blagovne znamke na maloprodajnem trgu, se pravi na trgu, ki je v prodajni verigi za kupcem. Tako lahko ima na primer izključna distribucija učinke omejevanja dostopa na trgu med dobaviteljem in kupcem, predvsem pa lahko povzroči zmanjšanje konkurence znotraj blagovne znamke na maloprodajnih ozemljih distributerjev. Maloprodajni trg je zlasti pomemben, če je kupec prodajalec na drobno, ki prodaja končnim potrošnikom. Obveznost nekonkurence, o kateri se dogovorita proizvajalec in prodajalec na debelo lahko povzroči, da prodajalec na debelo ne sme kupovati pri drugih proizvajalcih, vendar pa je malo verjetno, da bo zaradi tega zmanjšana konkurenca na prodajnem mestu na ravni prodaje na debelo. Toda enak sporazum, sklenjen s prodajalcem na drobno, lahko na maloprodajnem trgu povzroči to dodatno izgubo konkurence med blagovnimi znamkami na prodajnem mestu.

(iii) V primerih posamične ocene "trga opreme za drugo vgradnjo" je lahko upoštevni trg trg opreme za prvo vgradnjo ali pa trg opreme za drugo vgradnjo, odvisno od okoliščin primera. V vsakem primeru se položaj na ločenem trgu opreme za drugo vgradnjo oceni ob upoštevanju položaja na trgu opreme za prvo vgradnjo. Manj pomemben položaj na trgu opreme za prvo vgradnjo bo običajno zmanjšal možne protikonkurenčne učinke na trgu opreme za drugo vgradnjo.

4. Izračun tržnega deleža po uredbi o skupinskih izjemah

(97) Izračun tržnega deleža se načeloma opravi na osnovi vrednosti. Če natančne številke za vrednost niso na voljo, se lahko izdelajo nadomestne ocene. Takšne ocene morajo temeljiti na drugih zanesljivih tržnih informacijah, kot so podatki o količinah (glej člen 9(1) uredbe o skupinskih izjemah).

(98) Interna proizvodnja, to je proizvodnja vmesnega izdelka za lastno uporabo, je lahko zelo pomembna pri analizi konkurence kot ena od konkurenčnih omejitev ali pa za poudarjanje tržnega položaja družbe. Vendar pa se za namen opredelitve trga in izračun tržnega deleža za vmesno blago in storitve interna proizvodnja ne upošteva.

(99) Toda pri dvojni distribuciji končnega blaga, torej kadar je proizvajalec končnega blaga tudi distributer na trgu, morata opredelitev trga in izračun tržnega deleža zajemati tudi blago, ki ga proizvajalec in konkurenčni proizvajalci prodajo prek svojih povezanih distributerjev in zastopnikov (glej člen 9(2)(b) uredbe o skupinskih izjemah). "Povezani distributerji" so povezana podjetja v smislu člena 11 uredbe o skupinskih izjemah.

VI. IZVRŠEVANJE ZAKONODAJE V POSAMEZNIH PRIMERIH

(100) Vertikalne omejitve so na splošno manj škodljive kot horizontalne omejitve. Glavni razlog za blažje obravnavanje vertikalnih omejitev v primerjavi s horizontalnimi je v tem, da se slednje lahko nanašajo na sporazum med konkurenti, ki proizvajajo enako ali zamenljivo blago ali storitve. V takšnem horizontalnem odnosu lahko uveljavljanje tržne moči ene družbe (višja cena njenega izdelka) koristi njenim konkurentom. To lahko konkurente spodbudi, da drug drugega spodbujajo k protikonkurenčnemu vedenju. V vertikalnih odnosih je izdelek enega input za drugega. To pomeni, da bo uveljavljanje tržne moči družbe na trgu, ki je v prodajni verigi pred njo ali za njo, škodilo povpraševanju po izdelku druge. Družbe, ki sklenejo tak sporazum, si zato ponavadi prizadevajo, da bi drugi strani preprečile uveljavljanje tržne moči.

(101) Kljub temu pa te samoomejevalne narave ni treba precenjevati. Če družba nima tržne moči, lahko skuša svoj dobiček povečati samo z optimizacijo svojega proizvodnega in distribucijskega procesa in sicer s pomočjo vertikalnih omejitev ali brez njih. Če pa ima tržno moč, lahko skuša svoj dobiček povečati tudi na račun svojih neposrednih konkurentov, tako da viša njihove stroške in na račun svojih kupcev ter posledično tudi potrošnikov, tako da si skuša prilastiti del njihovega presežka. To se lahko zgodi, če si družbi, ki sta višje in nižje v prodajni verigi, delita izredni dobiček ali če ena od njiju uporablja vertikalne omejitve za prilaščanje vseh izrednih dobičkov.

(102) Komisija bo pri ocenjevanju posamičnih primerov sprejela ekonomski pristop pri uporabi člena 81 pri vertikalnih omejitvah. To bo omejilo področje uporabe člena 81 na podjetja, ki imajo določeno stopnjo tržne moči, če je konkurenca med blagovnimi znamkami nezadostna. V teh primerih je varstvo konkurence med blagovnimi znamkami in znotraj ene blagovne znamke pomembno za zagotavljanje učinkovitosti in koristi za potrošnike.

1. Okvir analize

1.1 Negativni učinki vertikalnih omejitev

(103) Negativni tržni učinki, ki jih lahko povzročijo vertikalne omejitve, in jih zakonodaja ES o konkurenci skuša preprečevati, so naslednji:

(i) omejevanje dostopa do trgov za druge dobavitelje ali kupce z večanjem ovir pri vstopu na trg;

(ii) zmanjšanje konkurence med blagovnimi znamkami med podjetji, ki so na trgu, skupaj z lajšanjem tajnega dogovarjanja med dobavitelji ali kupci; tajno dogovarjanje pomeni izrecno tajno dogovarjanje in tihe dogovore (zavestno vzporedno vedenje);

(iii) zmanjšanje konkurence znotraj blagovne znamke med distributerji iste blagovne znamke;

(iv) oviranje povezovanja trgov, predvsem skupaj z omejevanjem potrošnikov pri njihovi možnosti, da blago ali storitve kupujejo v kateri koli državi članici.

(104) Takšne negativne učinke lahko povzročijo različne vertikalne omejitve. Sporazumi različnih oblik lahko imajo enak bistven vpliv na konkurenco. Za analiziranje teh morebitnih negativnih učinkov je primerno razdeliti vertikalne omejitve v štiri skupine: združevanje pod eno blagovno znamko, omejena distribucija, vzdrževanje cen za nadaljnjo prodajo in delitev trgov. Vertikalne omejitve v posameznih skupinah imajo v veliki meri podobne negativne učinke na konkurenco.

(105) Uvrstitev v štiri skupine temelji na tem, kar lahko opišemo kot osnovne elemente vertikalnih omejitev. V odstavkih 103 do 136 so analizirane te štiri različne skupine. V odstavkih 137 do 229 so analizirani vertikalni sporazumi, ki se uporabljajo v praksi, saj številni vertikalni sporazumi uporabljajo več navedenih elementov.

Združevanje pod eno blagovno znamko

(106) Pod naslov "združevanje pod eno blagovno znamko" sodijo sporazumi, katerih glavni element je, da kupca spodbujajo, da svoja naročila za določeno vrsto izdelka oddaja predvsem enemu dobavitelju. Ta element lahko med drugim najdemo tudi pri obveznosti nekonkurence in nalaganju nakupnih kvot, kjer kupec zaradi obveznosti ali spodbujevalne sheme, dogovorjene med njim in dobaviteljem, kupuje določen izdelek ali njegov substitut samo ali predvsem pri enem dobavitelju. Isti element je tudi pri vezavi, kjer se obveznost ali spodbujevalna shema nanaša na izdelek, ki ga kupec mora kupiti, če želi kupiti nek drug izdelek. Prvi izdelek se imenuje "vezani" izdelek, drugi pa "zavezujoč" izdelek.

(107) Obstajajo štirje glavni negativni učinki na konkurenco: (1) drugi dobavitelji na tem trgu ne morejo prodajati določenim kupcem in to lahko povzroči zaprtje trga ali v primeru vezanja zaprtje trga za vezani izdelek; (2) tržni deleži so strožji in to lahko olajša tajno dogovarjanje, če to uporablja več dobaviteljev; (3) pri distribuciji končnega blaga bodo določeni prodajalci na drobno prodajali samo eno blagovno znamko in zaradi tega v njihovih trgovinah ne bo konkurence med blagovnimi znamkami (ni konkurence na prodajnem mestu); in (4) v primeru vezanja lahko kupec plača višjo ceno za vezani izdelek, kot bi jo drugače. Vsi ti učinki lahko povzročijo zmanjšanje konkurence med blagovnimi znamkami.

(108) Zmanjšanje konkurence med blagovnimi znamkami lahko ublaži močna začetna konkurenca med dobavitelji pri pridobitvi pogodb v okviru ene blagovne znamke, toda dlje kot traja obveznost nekonkurence, bolj verjetno je, da ta učinek ne bo dovolj močan, da bi nadomestil zmanjšanje konkurence med blagovnimi znamkami.

Omejena distribucija

(109) Pod naslov "omejena distribucija" sodijo sporazumi, katerih glavni element je, da prodajalec prodaja samo enemu kupcu ali omejenemu številu kupcev. Namen tega je lahko omejiti število kupcev za določeno ozemlje ali skupino strank ali pa izbrati določeno vrsto kupcev. Ta element lahko med drugim najdemo v:

- izključni distribuciji in izključni dodelitvi strank, če dobavitelj omeji svojo prodajo na samo enega kupca za določeno ozemlje ali skupino strank;

- izključna dobava in določanje kvot za dobavitelja, če mora dobavitelj zaradi obveznosti ali spodbujevalne sheme, dogovorjene med njim in kupcem, prodajati samo ali predvsem enemu kupcu;

- selektivna distribucija, če pogoji naloženi izbranim trgovcem ali dogovorjeni z njimi, ponavadi omejujejo njihovo število;

- omejitve pri prodaji poprodajnih storitev, ki omejujejo prodajne možnosti dobavitelja sestavnega dela.

(110) Obstajajo trije glavni negativni učinki na konkurenco: (1) nekateri kupci na tem trgu ne morejo več kupovati pri tem dobavitelju, kar lahko zlasti v primeru izključne dobave povzroči omejevanje dostopa nakupnega trga za druge, (2) če večina ali vsi konkurenčni dobavitelji omejijo število prodajalcev na drobno, lahko to olajša tajno dogovarjanje na ravni distributerja ali na ravni dobavitelja, in (3) ker bo izdelek ponujalo manj dobaviteljev, bo prišlo tudi do zmanjšanja konkurence znotraj blagovne znamke. V primeru večjih izključnih ozemelj ali izključne dodelitve strank je lahko posledica popolna odprava konkurence znotraj blagovne znamke. To zmanjšanje konkurence znotraj blagovne znamke lahko nato povzroči tudi manjšo konkurenco med blagovnimi znamkami.

Vzdrževanje cen za nadaljnjo prodajo

(111) Pod naslov "vzdrževanje cen za nadaljnjo prodajo" sodijo sporazumi, katerih glavni element je, da je kupec obvezan ali spodbujan, da ne prodaja pod določeno ceno, da prodaja po določeni ceni ali da ne prodaja nad določeno ceno. Ta skupina zajema najnižje, določene, najvišje in priporočene cene za nadaljnjo prodajo. Najvišje in priporočene cene za nadaljnjo prodajo, ki niso nedopustne omejitve, lahko dejansko še vedno povzročijo omejitev konkurence.

(112) Vzdrževanje cen za nadaljnjo prodajo ima predvsem dva negativna učinka na konkurenco: (1) zmanjšanje cenovne konkurence znotraj blagovne znamke, in (2) večja transparentnost pri cenah. V primeru določenih ali najnižjih cen za nadaljnjo prodajo distributerji ne morejo več konkurirati pri ceni za to blagovno znamko, kar povzroči popolno odpravo cenovne konkurence znotraj blagovne znamke. Najvišje ali priporočene cene lahko delujejo kot osrednja točka za preprodajalce, kar povzročijo bolj ali manj enotno uporabo te cenovne ravni. Povečana transparentnost pri cenah in odgovornost za spreminjanje cen olajšata horizontalno tajno dogovarjanje med proizvajalci ali distributerji, vsaj na koncentriranih trgih. Posredni učinek zmanjšanja konkurence znotraj blagovne znamke je lahko zmanjšanje konkurence med blagovnimi znamkami, saj povzroča manjši pritisk navzdol na cene določenega blaga.

Delitev trga

(113) Pod naslov "delitev trga" sodijo sporazumi, katerih glavni element je, da je kupec omejen pri izbiranju trgov, na katerih nabavlja ali preprodaja določeno blago. Ta element lahko najdemo v izključni nabavi, kjer mora kupec zaradi obveznosti ali spodbujevalne sheme, dogovorjene med njim in dobaviteljem, oddajati svoja naročila za določen izdelek, na primer pivo blagovne znamke X, izključno pri imenovanem dobavitelju, lahko pa kupuje in prodaja tudi konkurenčne izdelke, na primer konkurenčne blagovne znamke piva. Vsebuje tudi ozemeljske omejitve pri nadaljnji prodaji, dodelitev ozemlja, ki je prva odgovornost, omejitve pri lokaciji distributerja in omejitve pri nadaljnji prodaji strankam.

(114) Glavni negativni učinek na konkurenco je zmanjšanje konkurence znotraj blagovne znamke, ki lahko dobavitelju pomaga razdeliti trg in s tem ovira povezovanje trgov. To lahko olajša diskriminacijo pri cenah. Če večina konkurenčnih dobaviteljev ali vsi dobavitelji svojim kupcem omejijo možnosti izbiranja trgov, na katerih bodo nabavljali ali prodajali svoje blago, lahko to olajša tajno dogovarjanje na ravni distributerja ali pa na ravni dobavitelja.

1.2 Pozitivni učinki vertikalnih omejitev

(115) Pomembno je priznati, da imajo vertikalne omejitve pogosto pozitivne učinke, tako da zlasti spodbujajo necenovno konkurenco in večjo kakovost storitev. Če družba nima tržne moči lahko skuša svoj dobiček povečati samo z optimizacijo svojega proizvodnega ali distribucijskega procesa. V številnih primerih so lahko vertikalne omejitve v tem pogledu v veliko pomoč, ker lahko običajni odnosi med dobaviteljem in kupcem, kjer se pri določeni transakciji določita samo cena in količina, povzročijo suboptimalno raven naložb in prodaje.

(116) Čeprav si te smernice prizadevajo podati pošten pregled različnih utemeljitev za vertikalne omejitve, pa nikakor niso dokončne ali izčrpne. Uporaba nekaterih vertikalnih omejitev je lahko upravičena iz naslednjih razlogov:

(1) Rešitev problema "parazitiranja". Distributer lahko promocijska prizadevanja drugega distributerja obrne v svojo korist. Ta vrsta težav se najpogosteje pojavlja na ravni prodaje na debelo in prodaje na drobno. Izključna distribucija ali podobne omejitve lahko pomagajo preprečevati takšno parazitiranje. Parazitiranje se lahko pojavi tudi med dobavitelji, na primer tam, kjer dobavitelj vlaga v promocijo v prostorih kupca, na splošno na maloprodajni ravni, ki lahko pritegne tudi stranke za njegove konkurente. Omejitve, kot je obveznost nekonkurence, lahko pomagajo uspešno reševati ta problem parazitiranja.

Vendar pa lahko problem predstavlja samo dejansko parazitiranje. Parazitiranje med kupci se lahko pojavi samo na ravni storitev pred prodajo in ne pri poprodajni storitvah. Izdelek mora biti ponavadi relativno nov ali tehnično zapleten, saj lahko stranka v nasprotnem primeru na osnovi preteklih nakupov zelo dobro ve, kaj želi. Prav tako mora biti izdelek razumno visoke vrednosti, saj drugače ni dovolj zanimiv za stranko, da bi v eni trgovini iskala informacije, potem pa izdelek kupila v drugi. In kot zadnje, dobavitelj ne sme imeti možnosti, da v praksi vsem kupcem s pogodbo vsili storitvene obveznosti v zvezi s storitvami pred prodajo.

Parazitiranje med dobavitelji je prav tako omejeno na posebne položaje, torej na primere, v katerih se promocija odvija v prostorih kupca in je generična, ne pa značilna za posamezno blagovno znamko.

(2) "Odpiranje novih trgov ali vstopanje nanje". Če želi proizvajalec vstopiti na nov geografski trg, na primer s prvim izvozom v drugo državo, lahko to zajema posebne "začetne naložbe", ki jih ima distributer pri uveljavljanju blagovne znamke na trgu. Da se lokalnega distributerja prepriča v te naložbe, se lahko zgodi, da mu je potrebno zagotoviti ozemeljsko zaščito, tako da si lahko te naložbe povrne z začasnim zaračunavanjem višje cene. Distributerji s sedežem na drugih trgih bi torej morali imeti za določen čas prepoved prodaje na novem trgu. To je poseben primer parazitiranja, opisanega pod točko (1).

(3) Rešitev problema "parazitiranja pri certificiranju". V nekaterih sektorjih so nekateri preprodajalci poznani po tem, da imajo na zalogi samo "kakovostne" izdelke. V takšnem primeru je lahko prodaja prek teh prodajalcev na drobno bistvenega pomena za uvajanje novega izdelka. Če proizvajalec na začetku ne more omejiti svoje prodaje na visoko cenjene prodajalne, tvega, da bo njegov izdelek izgubil na vrednosti in ne bo učinkovito uveden. To pomeni, da lahko obstaja razlog za začasno sprejemljivost omejitev, kot sta izključna ali selektivna distribucija. Ta mora trajati dovolj dolgo, da se zagotovi uvedba novega izdelka, vendar ne tako dolgo, da bi bilo ovirano širjenje izdelka v večjem obsegu. Takšne ugodnosti so verjetnejše pri blagu, pri katerem je pomembna izkustvena kakovost ali pri zahtevnem blagu, ki za končnega potrošnika predstavlja relativno velik nakup.

(4) Tako imenovani "problem zadržanja". Včasih so potrebne naložbe dobavitelja ali kupca zaradi posamezne stranke, denimo v posebno opremo ali usposabljanje. Proizvajalec sestavnih delov mora na primer narediti nove stroje in orodje, da lahko izpolni posebno zahtevo ene od svojih strank. Vlagatelj morda ne bo opravil potrebnih naložb, dokler ni posebna dobava dokončno dogovorjena.

Toda kot pri drugih parazitskih primerih, mora biti tudi tukaj izpolnjenih nekaj pogojev, preden je nevarnost premajhne naložbe resnična ali pomembna. Prvič mora biti naložba vezana izključno na ta odnos. Naložba dobavitelja se šteje kot vezana na posamezen poslovni odnos, če je po izteku pogodbe ne more uporabiti za zagotavljanje drugih dobav in jo lahko proda samo s precejšnjo izgubo. Naložba kupca se šteje kot vezana na posamezen poslovni odnos, če je po izteku pogodbe ne more uporabiti za nakup in/ali uporabo izdelkov, ki jih zagotavljajo drugi dobavitelji in jo lahko proda samo s precejšnjo izgubo. Naložba je tako vezana izključno na ta odnos, ker se lahko na primer uporablja samo za proizvodnjo sestavnega dela za določeno blagovno znamko ali za zalaganje določene blagovne znamke in je torej ni mogoče donosno uporabljati za proizvodnjo ali preprodajo izdelkov druge blagovne znamke. Drugič, biti mora dolgoročna naložba, ki se ne povrne na kratki rok. In tretjič, naložba mora biti asimetrična; to pomeni, da ena pogodbena stranka vloži več kot druga. Če so izpolnjeni ti pogoji, ponavadi obstaja dober razlog za uvedbo vertikalne omejitve za čas, potreben za amortizacijo naložbe. Ustrezne vertikalne omejitve so obveznost nekonkurence ali določanje kvot, če je vlagatelj dobavitelj, in izključna distribucija, izključna dodelitev strank ali obveznost izključne dobave, če je vlagatelj kupec.

(5) "Poseben problem zadržanja, ki se lahko pojavi v primeru prenosa bistvenega strokovnega znanja in izkušenj". Že prenesenega strokovnega znanja in izkušenj ni možno vzeti nazaj in njegov dobavitelj morda ne želi, da se uporablja za njegove konkurente ali da ga uporabljajo ti konkurenti. Če strokovno znanje in izkušnje ni bilo zlahka na voljo kupcu, če je bistveno in nepogrešljivo za delovanje sporazuma, lahko takšen prenos upraviči omejitev, kot je obveznost nekonkurence. To ponavadi sodi izven področja delovanja člena 81(1).

(6) "Ekonomija obsega v distribuciji". Lahko se zgodi, da želi proizvajalec izkoriščati ekonomijo obsega in s tem znižati maloprodajne cene svojega izdelka, ter zaradi tega koncentrirati nadaljnjo prodajo svojih izdelkov na omejeno število distributerjev. Za to lahko uporablja izključno distribucijo, nalaganje kvot v obliki zahteve glede minimalnega naročila, selektivno distribucijo, ki vsebuje takšno zahtevo ali izključno nabavo.

(7) "Pomanjkljivosti kapitalskega trga". Običajni ponudniki kapitala (banke, trgi lastniških vrednostnih papirjev) lahko kapital zagotavljajo suboptimalno, če imajo pomanjkljive informacije o zanesljivosti posojilojemalca ali če ni zadostne osnove za zavarovanje posojila. Kupec ali dobavitelj lahko imata boljše informacije in lahko z izključnim razmerjem pridobita dodatno zavarovanje za njegovo naložbo. Če dobavitelj kupcu zagotovi posojilo, lahko to za kupca povzroči obveznost nekonkurence ali nalaganje kvot. Če kupec zagotovi posojilo dobavitelju, je lahko to razlog za izključno dobavo ali nalaganje kvot za dobavitelja.

(8) "Enotnost in standardizacija kakovosti". Vertikalna omejitev lahko pomaga povečati prodajo z ustvarjanjem podobe blagovne znamke, s čimer se poveča privlačnost izdelka za končnega potrošnika, tako da uvede določeno mero enotnosti in standardizacije pri distributerjih. To lahko na primer najdemo v selektivni distribuciji in franšizingu.

(117) Iz osmih položajev, opisanih v odstavku 116, je jasno razvidno, da bodo vertikalni sporazumi pod določenimi pogoji pripomogli k učinkovitosti in razvoju novih trgov in da lahko to prevlada nad morebitnimi negativnimi učinki. Najbolj upravičene so na splošno vertikalne omejitve z omejenim trajanjem, ki pripomorejo k uvedbi novih zahtevnejših izdelkov ali zaščiti naložb, vezanih na posamezen poslovni odnos. Vertikalna omejitev je včasih nujna tako dolgo, dokler dobavitelj svoj izdelek prodaja kupcu (glej zlasti položaje opisane v odstavku 116, točke (1), (5), (6) in (8).

(118) Različne vertikalne omejitve so v veliki meri zamenljive med seboj. To pomeni, da se lahko isti problem neučinkovitosti reši z različnimi vertikalnimi omejitvami. Ekonomija obsega v distribuciji se na primer lahko doseže z uporabo izključne distribucije, selektivne distribucije, nalaganjem kvot ali izključne nabave. To je pomembno, saj lahko imajo vertikalne omejitve različne negativne učinke na konkurenco. To igra pomembno vlogo pri razpravi o nujnosti po členu 81(3).

1.3 Splošna pravila za ocenjevanje vertikalnih omejitev

(119) Pri ocenjevanju vertikalnih omejitev z vidika politike o konkurenci se lahko oblikujejo nekatera splošna pravila:

(1) Pri večini vertikalnih omejitev se lahko težave v zvezi s konkurenco pojavijo samo, če ni dovolj konkurence med blagovnimi znamkami, se pravi, če je na ravni dobavitelja ali kupca ali na ravni obeh določena tržna moč. Tržna moč pomeni moč za zviševanje cen nad konkurenčno raven in za vsaj kratkoročno doseganje dobičkov, višjih od običajnih. Tržna moč družb je lahko manjša od prevladujočega položaja na trgu, ki je prag za uporabo člena 82. Če je na nekoncentriranem trgu veliko konkurenčnih družb, se lahko domneva, da dopustne vertikalne omejitve ne bodo imele občutnih negativnih učinkov. Trg se šteje za nekoncentriranega, če je indeks HHI, to je vsota kvadratov posameznih tržnih deležev vseh družb na upoštevnem trgu, nižja od 1000.

(2) Vertikalne omejitve, ki zmanjšujejo konkurenco med blagovnimi znamkami, so na splošno bolj škodljive kot vertikalne omejitve, ki zmanjšujejo konkurenco znotraj blagovne znamke. Obveznosti nekonkurence bodo na primer verjetno imele več negativnih učinkov kot izključna distribucija. Prve lahko z možnim zapiranjem trga za druge blagovne znamke tem znamkam preprečijo dostop na trg. Slednje pa kljub temu, da omejujejo konkurenco znotraj blagovne znamke, ne preprečujejo dostopa blaga do končnega potrošnika.

(3) Vertikalne omejitve iz skupine omejene distribucije, lahko v veliki meri omejijo izbiro potrošnika, če ni dovolj konkurence med blagovnimi znamkami. Te so zlasti škodljive, če se omejuje dostop za bolj učinkovite distributerje ali distributerje z drugačno obliko distribucije. To lahko zmanjša inovativnost v distribuciji in potrošnikom prepreči določeno storitev ali pa pravilno razmerje med ceno in storitvijo pri teh distributerjih.

(4) Izključni trgovinski dogovori so na splošno slabši za konkurenco kot neizključni dogovori. Izključni sporazum eno stranko z izrecnim jezikom pogodbe ali njenimi dejanskimi učinki obvezuje, da izpolni vse ali skoraj vse zahteve druge stranke. Pri obveznosti nekonkurence, na primer, kupec kupuje samo eno blagovno znamko. Nakupna kvota pa po drugi strani kupcu do neke mere dovoljuje tudi