Direktiva Sveta

z dne 16. junija 1983

o spremembah Direktive Sveta 70/220/EGS o približevanju zakonodaje držav članic o ukrepih proti onesnaževanju zraka s plini iz motornih vozil z motorjem na prisilni vžig

(83/351/EGS)

SVET EVROPSKIH SKUPNOSTI JE

ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti in zlasti člena 100,

ob upoštevanju predloga Komisije [1],

ob upoštevanju mnenja Evropskega parlamenta [2],

ob upoštevanju mnenja Ekonomsko-socialnega odbora [3],

ker sta bili v prvem programu aktivnosti Evropske skupnosti o varstvu okolja, ki ga je Svet sprejel 22. novembra 1973, zahtevani upoštevanje najnovejših znanstvenih dosežkov v boju proti onesnaževanju zraka s plini iz motornih vozil in ustrezno spreminjanje že sprejetih direktiv v ta namen;

ker Direktiva 70/220/EGS [4] določa mejne vrednosti za emisije ogljikovega monoksida in nezgorelih ogljikovodikov iz takšnih motorjev; ker so bile te mejne vrednosti najprej znižane z Direktivo 74/290/EGS [5] in dopolnjene skladno z Direktivo 77/102/EGS [6] z mejnimi vrednostmi za dovoljene emisije dušikovih oksidov; ker so bile mejne vrednosti za te tri vrste onesnaževal dodatno znižane z Direktivo 78/665/EGS [7];

ker napredek v razvoju motornih vozil sedaj omogoča zmanjšanje teh mejnih vrednosti; ker je to zaželeno glede na možne škodljive učinke na okolje; ker v obravnavanem obdobju takšno zmanjšanje ne bo ogrožalo ciljev politike Skupnosti na drugih področjih, zlasti na področju racionalne porabe energije;

ker je zaradi naraščajoče uporabe dizelskih motorjev v avtomobilih in lahkih tovornih vozilih priporočljivo, da se ne zmanjšajo samo emisije saj, ki jih zajema Direktiva 72/306/EGS [8], temveč tudi emisije ogljikovega monoksida, nezgorelih ogljikovodikov in dušikovih oksidov iz takih motorjev; ker je za usklajevanje takih motorjev z Direktivo 70/220/EGS treba dopolniti operativni del navedene direktive; ker ta sprememba vpliva tudi na vsebino tehničnih prilog; ker je Komisija predlagala Svetu, da v tej direktivi hkrati sprejme tudi spremembe tehničnih prilog z odstopanjem od člena 5 Direktive 70/220/EGS,

SPREJEL NASLEDNJO DIREKTIVO:

Člen 1

Direktiva 70/220/EGS se spremeni:

1. Naslov Direktive 70/220/EGS se nadomesti z naslednjim:

"Direktiva 70/220/EGS o približevanju zakonodaje držav članic o ukrepih proti onesnaževanju zraka s plini iz motorjev motornih vozil"

.

2. Člen 1 se nadomesti z:

"Člen 1

V tej direktivi "vozilo" pomeni vsako vozilo z motorjem na prisilni vžig ali motorjem na kompresijski vžig, namenjeno za uporabo na cesti, z nadgradnjo ali brez nje, z vsaj štirimi kolesi, največjo dovoljeno maso vsaj 400 kg in najvišjo načrtovano hitrostjo enako ali večjo od 50 km/h razen traktorjev, kmetijskih strojev in komunalnih vozil."

3. Priloge se nadomestijo s prilogami k tej direktivi.

Člen 2

1. Od 1. decembra 1983 nobena država članica ne sme zaradi razlogov v zvezi z onesnaževanjem zraka s plini iz motorja:

- zavrniti podelitve EGS-homologacije ali izdaje dokumentov, navedenih v zadnji alinei člena 10(1) Direktive 70/156/EGS, ali podelitve nacionalne homologacije za tip motornega vozila, ali

- prepovedati začetka uporabe takšnih vozil,

če je količina plinastih onesnaževal iz takšne vrste motornega vozila ali takšnih vozil skladna z zahtevami Direktive 70/220/EGS, nazadnje spremenjene s to direktivo.

2. Od 1. oktobra 1984 države članice:

- ne smejo več izdajati dokumenta, predvidenega v zadnji alinei člena 10(1) Direktive 70/156/EGS za tip motornega vozila, katerega količine plinastih onesnaževal niso skladne z zahtevami Direktive 70/220/EGS, nazadnje spremenjene s to direktivo,

- lahko zavrnejo podelitev nacionalne homologacije za tip vozila, katerega količine plinastih onesnaževal niso skladne z zahtevami Direktive 70/220/EGS, spremenjene s to direktivo.

3. Od 1. oktobra 1986 lahko države članice prepovedo začetek uporabe vozila, katerih količine plinastih onesnaževal niso skladne z zahtevami Direktive 70/220/EGS, spremenjene s to direktivo.

Člen 3

Države članice sprejmejo predpise potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 30. novembra 1983 in o tem takoj obvestijo Komisijo.

Člen 4

Ta direktiva je naslovljena na države članice.

V Luxemburgu, 16. junija 1983

Za Svet

Predsednik

C.-D. Spranger

[1] UL C 181, 19.7.1982, str. 30.

[2] Mnenje z dne 10. junija 1983 (še ni objavljeno v Uradnem listu).

[3] UL C 346, 31.12.1982, str. 2.

[4] UL L 76, 6.4.1970, str. 1.

[5] UL L 159, 15.6.1974, str. 61.

[6] UL L 32, 3.2.1977, str. 32.

[7] UL L 223, 14.8.1978, str. 48

[8] UL L 190, 20.8.1972, str. 1.

--------------------------------------------------

PRILOGA I

PODROČJE UPORABE, POMEN IZRAZOV, VLOGA ZA EGS-HOMOLOGACIJO, EGS-HOMOLOGACIJA, ZAHTEVE IN PRESKUSI, RAZŠIRITEV EGS-HOMOLOGACIJE, SKLADNOST PROIZVODNJE, PREHODNE DOLOČBE

1. PODROČJE UPORABE

Ta direktiva se uporablja za emisije plinastih onesnaževal iz vseh motornih vozil z motorjem na prisilni vžig in iz vseh vozil kategorij M1 in N1 [1] z motorjem na kompresijski vžig, ki jih zajema člen 1.

2. POMEN IZRAZOV

V tej direktivi:

2.1 "Tip vozila" glede na omejevanje emisije plinastih onesnaževal iz motorja pomeni kategorijo vozil na motorni pogon, ki se ne razlikujejo v takšnih bistvenih vidikih, kot so:

2.1.1 enakovredna vztrajnost, ugotovljena v zvezi z referenčno maso, kakor je določeno v 5.1 Priloge III; in

2.1.2 lastnosti motorja in vozila, opredeljene v 1 do 6 in 8 Priloge II in Prilogi VII.

2.2 "Referenčna masa" pomeni maso vozila v stanju, pripravljenem za vožnjo, od katere se odšteje enotna masa voznika 75 kg in prišteje enotna masa 100 kg.

2.2.1 "Masa vozila v stanju, pripravljenem za vožnjo" pomeni maso, določeno v 2.6 Priloge I k Direktivi 70/156/EGS.

2.3 "Največja tehnično dovoljena masa" pomeni maso, določeno v 2.7 Priloge I k Direktivi 70/156/EGS.

2.4 "Plinasta onesnaževala" pomeni ogljikov monoksid, ogljikovodike (ob predpostavki, da je razmerje CH1,85) in dušikove okside, pri čemer so slednji izraženi kot ekvivalent dušikovega oksida (NO2).

2.5 "Blok motorja" pomeni prostore v motorju ali zunaj njega, ki so povezani z oljnim koritom z notranjimi ali zunanjimi cevmi, skozi katere lahko uhajajo plini in hlapi.

2.6 "Naprava za hladni zagon" pomeni napravo, ki začasno obogati zmes zraka in goriva v motorju in s tem pripomore k zagonu motorja.

2.7 "Pripomoček za zagon" pomeni napravo, ki pomaga motorju vžgati brez obogatitve zmesi zraka in goriva v motorju, na primer žarilne svečke ali spremembe krmiljenja začetka vbrizgavanja goriva.

3. VLOGA ZA EGS-HOMOLOGACIJO

3.1 Vlogo za odobritev tipa vozila glede na emisijo plinastih onesnaževal iz motorja vloži proizvajalec vozila ali njegov pooblaščeni zastopnik.

3.2 Priložiti je treba naslednje dokumente v treh izvodih in z naslednjimi podatki:

3.2.1 opis tipa motorja, vključno z vsemi podrobnostmi, navedenimi v Prilogi II;

3.2.2 risbo zgorevalne komore in bata, vključno z batnimi obročki;

3.2.3 največji dvig ventilov in kote odpiranja in zapiranja glede na mrtve točke.

3.3 Vozilo, ki je predstavnik tipa vozila, za katerega je vložena vloga za homologacijo, se posreduje organu za tehnično preskušanje, odgovornemu za homologacijske preskuse, da opravi preskuse, navedene v točki 5 te priloge.

4. EGS-HOMOLOGACIJA

4.1 Certifikatu o EGS-homologaciji je treba priložiti obrazec, skladen z vzorcem iz Priloge VII.

5. ZAHTEVE IN PRESKUSI

5.1 Splošno

Sestavni deli, ki utegnejo vplivati na emisijo plinastih onesnaževal, morajo biti načrtovani, izdelani in sestavljeni tako, da vozilo pri normalni uporabi in ne glede na tresljaje, ki jim je lahko izpostavljen, izpolnjuje zahteve te direktive.

5.2 Opis preskusov

5.2.1 Vozilo mora skladno s svojo kategorijo opraviti različne tipe preskusov, kakor je določeno v nadaljevanju. Ti preskusi so:

- tipov I, II in III, če vozilo poganja motor na prisilni vžig, in

- tipa I, če vozilo poganja motor na kompresijski vžig.

5.2.1.1 Preskus tipa I (preverjanje povprečnih emisij plinastih onesnaževal po hladnem zagonu)

5.2.1.1.1 Ta preskus je treba opraviti na vseh vozilih, navedenih v točki 1, katerih največja tehnično dovoljena masa ne presega 3,5 tone.

5.2.1.1.2 Vozilo se postavi na dinamometer, opremljen z napravo za simuliranje obremenitve in vztrajnosti. Brez prekinjanja se izvede preskus, ki traja skupaj 13 minut in zajema štiri cikle. Vsak cikel sestavlja 15 stopenj (prosti tek, pospeševanje, enakomerna hitrost, pojemek itd.). Med preskusom se izpušni plini razredčijo in v eni ali več vrečah se zbere sorazmeren vzorec. Izpušni plini iz preskušanega vozila se razredčijo, vzorčijo in analizirajo po spodaj opisanem postopku; izmeri se skupna prostornina razredčenih izpušnih plinov.

5.2.1.1.3 Preskus se izvede skladno s postopkom iz Priloge III. Za zbiranje in analiziranje plinov se uporabljajo predpisani postopki. Odobrijo se lahko tudi druge metode analize, če se izkaže, da dajo enakovredne rezultate.

5.2.1.1.4 Ob upoštevanju zahtev v 5.2.1.1.4.2 in 5.2.1.1.5 se preskus ponovi trikrat. Pri vozilu z dano referenčno maso morata biti masa ogljikovega monoksida in skupna masa ogljikovodikov ter dušikovih oksidov, dobljeni v preskusu, manjši od količin, navedenih v spodnji tabeli:

Referenčna masa RW (kg) | Ogljikov monoksid L1 (g/preskus) | Skupna masa ogljikovodikov in dušikovih oksidov L2 (g/preskus) |

| |

| RW ≤ 1020 | 58 | 19,0 |

1020 < | RW ≤ 1250 | 67 | 20,5 |

1250 < | RW ≤ 1470 | 76 | 22,0 |

1470 < | RW ≤ 1700 | 84 | 23,5 |

1700 < | RW ≤ 1930 | 93 | 25,0 |

1930 < | RW ≤ 2150 | 101 | 26,5 |

2150 < | RW | 110 | 28,0 |

5.2.1.1.4.1 Kljub temu lahko pri vseh onesnaževalih iz 5.2.1.1.4 eden od treh dobljenih rezultatov za največ 10 % presega mejo, predpisano v tej točki za zadevno vozilo, če je aritmetična sredina vseh treh rezultatov pod predpisano mejo. Kadar predpisane meje prekorači več kot eno onesnaževalo (tj. ogljikov monoksid in skupna masa ogljikovodikov in dušikovih oksidov), ni pomembno, ali se to zgodi v istem preskusu ali v različnih preskusih [2].

5.2.1.1.4.2 Število preskusov, predpisanih v 5.2.1.1.4, se lahko na zahtevo proizvajalca poveča na 10, če je aritmetično povprečje (

x

x

— < L).

5.2.1.1.5 Število preskusov, predpisanih v 5.2.1.1.4, se v spodaj določenih primerih zmanjša, pri čemer je V1 rezultat prvega preskusa in V2 rezultat drugega preskusa za vsako onesnaževalo iz 5.2.1.1.4.

5.2.1.1.5.1 Samo en preskus se opravi, če so odčitki V1 ogljikovega monoksida ter skupni odčitki ogljikovodikov in dušikovih oksidov manjši ali enaki 0,70 L.

5.2.1.1.5.2 Samo dva preskusa se opravita, če so vrednosti ogljikovega monoksida in skupne vrednosti ogljikovodikov in dušikovih oksidov V1 ≤ 0,85 L in če je hkrati ena izmed teh vrednosti V1 > 0,70 L. Poleg tega morajo odčitki V2 emisij ogljikovega monoksida in skupnih emisij ogljikovodikov in dušikovih oksidov izpolniti zahtevo, da mora biti V1 + V2 ≤ 1,70 L in V2 ≤ L.

+++++ TIFF +++++

Diagram poteka homologacije evropskega preskusnega postopka (glej 5.2)

5.2.1.2 Preskus tipa II (preskus emisij ogljikovega monoksida v prostem teku)

5.2.1.2.1 Z izjemo vozil, ki jih poganja motor na kompresijski vžig, je treba ta preskus opraviti na vseh vozilih, navedenih v 1.

5.2.1.2.2 Vsebnost ogljikovega monoksida glede na prostornino izpušnih plinov pri prostem teku motorja ne sme presegati 3,5 %. Če je preskus izveden skladno z zahtevami Priloge IV in pri delovnih pogojih, ki niso skladni s standardi, ki jih priporoča proizvajalec (predpisana nastavitev), najvišja izmerjena vsebnost glede na prostornino ne sme presegati 4,5 %.

5.2.1.2.3 Skladnost s slednjo zahtevo se preverja s preskusom, ki se opravi po postopku, navedenem v Prilogi IV.

5.2.1.3 Preskus tipa III (preverjanje emisij iz bloka motorja)

5.2.1.3.1 Ta preskus je treba opraviti na vseh vozilih, navedenih v 1, razen na tistih z motorjem na kompresijski vžig.

5.2.1.3.2 Iz prezračevalnega sistema bloka motorja ne smejo uhajati v ozračje nobeni plini iz bloka motorja.

5.2.1.3.3 Skladnost s slednjo zahtevo se preverja s preskusom, ki se opravi po postopku, navedenem v Prilogi V.

6. RAZŠIRITEV EGS-HOMOLOGACIJE

6.1 Tipi vozil z različnimi referenčnimi masami

6.1.1 Homologacija vozila se lahko pod naslednjimi pogoji razširi na tipe vozila, ki se razlikujejo od homologiranega tipa samo po svoji referenčni masi.

6.1.1.1 Homologacija se lahko razširi na tipe vozil z referenčno maso, ki zahteva samo uporabo naslednje višje ali naslednje nižje enakovredne vztrajnosti.

6.1.1.2 Razširitev homologacije se podeli, če referenčna masa tipa vozila, za katerega se zahteva razširitev homologacije, zahteva uporabo vztrajnika z višjo enakovredno vztrajnostjo, kot se uporablja pri že homologiranem tipu vozila.

6.1.1.3 Če referenčna masa tipa vozila, za katerega se zahteva razširitev homologacije, zahteva uporabo vztrajnika z nižjo enakovredno vztrajnostjo, kakor se uporablja pri že homologiranem tipu vozila, se razširitev homologacije podeli, če so mase onesnaževal v emisijah iz že homologiranega vozila v mejah, predpisanih za vozilo, za katerega se zahteva razširitev homologacije.

6.2 Tipi vozil z različnimi skupnimi prestavnimi razmerji

6.2.1 Homologacija vozila se lahko pod naslednjimi pogoji razširi na tipe vozila, ki se razlikujejo od homologiranega samo po svojem skupnem prestavnem razmerju.

6.2.1.1 E =

V

− V

V

1, kjer sta V1 in V2 hitrost motorja pri 1000 vrt/min za homologirani tip vozila in hitrost tipa vozila, za katerega se zahteva razširitev homologacije.

6.2.2 Za vsako prestavno razmerje E ≤ 8 % se razširitev podeli brez ponavljanja preskusa tipa I;

6.2.3 Če je vsaj za eno prestavno razmerje E > 8 % in če je za vsako prestavno razmerje E ≤ 13 %, se preskusi tipa I ponovijo, vendar jih je mogoče opraviti v laboratoriju po izbiri proizvajalca, če to dovoli organ, ki izdaja homologacijo. Poročilo o preskusih je treba poslati tehnični službi, odgovorni za homologacijske preskuse.

6.3 Tipi vozil z različnimi referenčnimi masami in različnimi skupnimi prestavnimi razmerji

Homologacija za posamezno vozilo se lahko pod naslednjimi pogoji razširi na tipe vozila, ki se od homologiranega tipa razlikujejo samo po svojih referenčnih masah in skupnih prestavnih razmerjih, če so izpolnjeni vsi pogoji, navedeni v točkah 6.1 in 6.2.

6.4 Opomba

Kadar je bil tip vozila homologiran skladno s 6.1 do 6.3, se taka homologacija ne sme razširiti na druga vozila.

7. SKLADNOST PROIZVODNJE

7.1 Splošno pravilo je, da se skladnost proizvodnih modelov glede na omejevanje emisije plinastih onesnaževal iz motorja preverja na podlagi opisa v prilogi k certifikatu o homologaciji, določenem v Prilogi VII, in če je potrebno, vseh ali nekaterih preskusov tipov I, II in III iz 5.2.

7.1.1 Skladnost vozila pri preskusu tipa I se preveri:

7.1.1.1 Vozilo se vzame iz serije in na njem se opravi preskus, naveden v 5.2.1.1. Vendar pa se omejitve, navedene v 5.2.1.1.4, nadomestijo z:

Referenčna masa RW (kg) | Ogljikov monoksid L1 (g/preskus) | Skupna masa ogljikovodikov in dušikovih oksidov L2 (g/preskus) |

| |

| RW ≤ 1020 | 70 | 23,8 |

1020 < | RW ≤ 1250 | 80 | 25,6 |

1250 < | RW ≤ 1470 | 91 | 27,5 |

1470 < | RW ≤ 1700 | 101 | 29,4 |

1700 < | RW ≤ 1930 | 112 | 31,3 |

1930 < | RW ≤ 2150 | 121 | 33,1 |

2150 < | RW | 132 | 35,0 |

7.1.1.2 Če iz serije vzeto vozilo ne izpolnjuje zahtev iz 7.1.1.1, lahko proizvajalec zahteva, da se meritve opravijo na vzorčnem številu vozil, vzetih iz serije, med katerimi je tudi prvotno preskušano vozilo. Proizvajalec določi število n vozil v vzorcu. Vozila, razen prvotno preskušanega vozila, opravijo samo en preskus tipa I.

Za prvotno vozilo se upošteva rezultat, ki je aritmetično povprečje treh preskusov tipa I, opravljenih na vozilu. Aritmetično povprečje (

x

) rezultatov, dobljenih na vzorcu, in standardno odstopanje S [3] se določita tako za emisije ogljikovega monoksida kot za skupne emisije ogljikovodikov in dušikovih oksidov. Proizvodnja te serije se šteje za ustrezno, če je izpolnjen naslednji pogoj:

x

+ k · S ≤ L

kjer je:

L je mejna vrednost, določena v 7.1.1.1, za emisije ogljikovega monoksida in skupne emisije ogljikovodikov in dušikovih oksidov;

n | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 |

k | 0,973 | 0,613 | 0,489 | 0,421 | 0,376 | 0,342 | 0,317 | 0,296 | 0,279 | 0,265 | 0,253 | 0,242 | 0,233 | 0,224 | 0,216 | 0,210 | 0,203 | 0,195 |

Če je n ≥ 20, je | k = 0,8602n |

k 7.1.2 Pri preskusih tipa II ali III, ki se izvajajo na vozilu, vzetem iz serije, morajo biti izpolnjeni pogoji, določeni v 5.2.1.2.2 in 5.2.1.3.2.

7.1.3 Ne glede na zahteve točke 3.1.1 Priloge III lahko organ za tehnično preskušanje, odgovoren za preverjanje skladnosti proizvodnje, s pristankom proizvajalca opravi preskuse tipov I, II in III na vozilih z manj kot 3000 prevoženimi kilometri.

8. PREHODNE DOLOČBE

8.1 Za homologacijo in preverjanje skladnosti proizvodnje vozil razen vozil kategorije M1 in tudi vozil kategorije M1, namenjenih prevozu več kot šest potnikov vključno z voznikom, se za omejitve skupnih emisij ogljikovodikov in dušikovih oksidov štejejo tiste, ki nastanejo kot rezultat množenja vrednosti L2, podanih v tabelah v 5.2.1.1.4 in 7.1.1.1, s faktorjem 1,25.

8.2 Za preverjanje skladnosti proizvodnje vozil, homologiranih pred 1. oktobrom 1984, glede na njihove emisije onesnaževal skladno z določbami Direktive 70/220/EGS, spremenjene z Direktivo 78/665/EGS, se uporabljajo določbe zgoraj navedene direktive, dokler države članice uporabljajo člen 2(3) te direktive.

[1] Kakor je opredeljeno v točki 0.4 Priloge I k Direktivi 70/156/EGS (UL L 42, 23.2.1970, str. 1).

[2] Če eden od treh rezultatov, dobljenih za vsako onesnaževalo, presega omejitev, predpisano za zadevno vozilo v točki 5.2.1.1.4, za več kot 10 %, se lahko preskus nadaljuje, kakor je navedeno v 5.2.1.1.4.2.

[3] S2 = ∑ x − x-2n − 1, če je x kateri koli posamezni rezultat, dobljen z vzorcem n.

--------------------------------------------------

PRILOGA II

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

--------------------------------------------------

PRILOGA III

PRESKUS TIPA I

(Preverjanje povprečne emisije onesnaževal v gosto naseljenem mestnem okolju po hladnem zagonu)

1. UVOD

Ta priloga opisuje postopek za preskus tipa I, določen v 5.2.1.1 Priloge I.

2. DELOVNI CIKEL NA DINAMOMETRU

2.1 Opis cikla

Delovni cikel na dinamometru je enak navedenemu v naslednji tabeli in narisan v grafu v Dodatku 1. V tabeli v istem dodatku so razčlenjene tudi posamezne stopnje.

2.2 Splošni pogoji za izvedbo cikla

Če je treba ugotoviti, kako se najbolje upravlja z zavorami in plinom, da nastane cikel, ki se v predpisanih omejitvah približuje teoretičnemu ciklu, je treba opraviti predhodne preskusne cikle.

2.3 Uporaba menjalnika

2.3.1 Če je najvišja hitrost, ki jo je mogoče doseči v prvi prestavi, nižja od 15 km/h, se uporabljajo druga, tretja in četrta prestava. Druga, tretja in četrta prestava se lahko uporabljajo tudi, če je v navodilih za vožnjo priporočeno speljevanje v drugi prestavi na ravnem terenu ali če je prva prestava v navodilih določena kot prestava, rezervirana za terensko vožnjo, počasno vožnjo ali vleko.

2.3.2 Pri vozilih s polavtomatskim menjalnikom se med preskusom uporabljajo prestavna razmerja, ki se ponavadi uporabljajo za vožnjo, menjalni vzvodi pa se uporabljajo po navodilih proizvajalca.

2.3.3 Vozila z avtomatskim menjalnikom se preskušajo v najvišji prestavi (položaj "drive"). Pospešujejo se tako, da se doseže čim enakomernejše pospeševanje, ki omogoča uporabo različnih prestav v normalnem vrstnem redu. Točke prestavljanja, prikazane v Dodatku 1 k tej prilogi, se ne uporabljajo; pospeševanje se nadaljuje v celotnem času, predstavljenem z ravnimi črtami, ki povezujejo konec vsakega obdobja prostega teka z začetkom naslednjega obdobja enakomerne hitrosti. Uporabljajo se dovoljena odstopanja v 2.4.

2.3.4 Pri vozilih z možnostjo, da se izhodna gred menjalnika vrti hitreje od vhodne gredi (overdrive), ki jo lahko vključi voznik, je med preskušanjem ta možnost izključena.

2.4 Dovoljena odstopanja

2.4.1 Med pospeševanjem, vožnjo z enakomerno hitrostjo in med pojemanjem z uporabo zavore vozila je dovoljeno odstopanje od teoretično določene hitrosti ±1 km/h. Če vozilo brez uporabe zavor pojema hitreje, veljajo samo zahteve iz 6.5.3. Odstopanja pri hitrostih, višjih od predpisanih, so dovoljena v času menjave stopenj, če ta odstopanja v nobenem primeru niso presežena za več kot 0,5 sekunde.

2.4.2 Dovoljena časovna odstopanja so ±0,5 sekunde. Ta odstopanja veljajo tako na začetku kot na koncu vsakega menjavanja prestave [1].

Delovni cikel na dinamometru

Št. postopka | Delovanje | Faza | Pospešek (m/s2) | Hitrost (km/h) | Trajanje | Skupni čas (s) | Uporabljena prestava pri ročnem menjalniku |

Delovanje (s) | Faza (s) |

1 | prosti tek | 1 | 11 | 11 | 11 | 6 s PM + 5 s K1 [2] |

2 | pospeševanje | 2 | 1,04 | 0–15 | 4 | 4 | 15 | 1 |

3 | enakomerna hitrost | 3 | | 15 | 8 | 8 | 23 | 1 |

4 | pojemek | 4 | –0,69 | 15–10 | 2 | 2 | 25 | 1 |

5 | pojemek z izklopljeno sklopko | –0,92 | 10–0 | 3 | 3 | 28 | K1 [2] |

6 | prosti tek | 5 | | | 21 | 21 | 49 | 16 s PM + 5 s K1 [2] |

7 | pospeševanje | 6 | 0,83 | 0–15 | 5 | 12 | 54 | 1 |

8 | menjava prestave | | | 2 | 56 | |

9 | pospeševanje | 0,94 | 15–32 | 5 | 61 | 2 |

10 | enakomerna hitrost | 7 | | 32 | 24 | 24 | 85 | 2 |

11 | pojemek | 8 | –0,75 | 32–10 | 8 | 11 | 93 | 2 |

12 | pojemek z izklopljeno sklopko | –0,92 | 10–0 | 3 | 96 | K2 [2] |

13 | prosti tek | 9 | | | 21 | 21 | 117 | 16 s PM + 5 s K1 [2] |

14 | pospeševanje | 10 | 0,83 | 0–15 | 5 | 26 | 122 | 1 |

15 | menjava prestave | | | 2 | 124 | |

16 | pospeševanje | 0,62 | 15–35 | 9 | 133 | 2 |

17 | menjava prestave | | | 2 | 135 | |

18 | pospeševanje | 0,52 | 35–50 | 8 | 143 | 3 |

19 | enakomerna hitrost | 11 | | 50 | 12 | 12 | 155 | 3 |

20 | pojemek | 12 | –0,52 | 50–35 | 8 | 8 | 163 | 3 |

21 | enakomerna hitrost | 13 | | 35 | 13 | 13 | 176 | 3 |

22 | menjava prestave | 14 | | | 2 | 12 | 178 | |

23 | pojemek | –0,86 | 32–10 | 7 | 185 | 2 |

24 | pojemek z izklopljeno sklopko | –0,92 | 10–0 | 3 | 188 | K2 [2] |

25 | prosti tek | 15 | | | 7 | 7 | 195 | 7 s PM [2] |

2.4.3 Dovoljena odstopanja pri hitrosti in času se združujejo, kakor je navedeno v Dodatku 1 k tej prilogi.

3. VOZILO IN GORIVO

3.1 Preskusno vozilo

3.1.1 Vozilo mora biti v dobrem tehničnem stanju. Pred preskusom mora biti že utečeno in imeti prevoženih najmanj 3000 km.

3.1.2 Na izpušni napravi ne sme biti nobenih netesnosti, ki bi lahko zmanjšale količino zbranih plinov, katerih količina mora biti enaka količini plinov, ki izhajajo iz motorja.

3.1.3 Tesnjenje sesalnega sistema se lahko preveri, s čimer se zagotovi, da na uplinjanje ne vpliva naključni dotok zraka.

3.1.4 Nastavitve motorja in mehanizmi za upravljanje z vozilom morajo biti takšni, kakor jih je predpisal proizvajalec. Ta zahteva velja tudi in zlasti za nastavitve prostega teka (vrtilna frekvenca in vsebnost ogljikovega monoksida v izpušnih plinih), napravo za hladni zagon in za sistem za nadzor emisij onesnaževal v izpušnih plinih.

3.1.5 Vozilo, ki se preskuša, ali enakovredno vozilo mora biti po potrebi opremljeno z napravo, ki dovoljuje meritev značilnih parametrov, potrebnih za nastavitev dinamometra skladno s 4.1.1.

3.1.6 Organ za tehnično preskušanje lahko preveri, ali so zmogljivosti vozila skladne s tistimi, ki jih je navedel proizvajalec, ali se vozilo lahko uporablja za normalno vožnjo in ali je motor mogoče zagnati ne glede na to, ali je hladen ali vroč.

3.1.7 Vozilo, opremljeno s katalizatorjem, je treba preskušati z nameščenim katalizatorjem, če je proizvajalec vozila navedel, da je tako opremljeno vozilo z gorivom, ki vsebuje do 0,4 g/l svinca, zmožno izpolniti zahteve te direktive v času življenjske dobe katalizatorja, kakor jo je navedel proizvajalec vozila.

3.2 Gorivo

Za preskus se uporabi ustrezno referenčno gorivo, kakor je določeno v Prilogi VI.

4. OPREMA ZA PRESKUS

4.1 Dinamometer

4.1.1 Dinamometer mora biti zmožen simulirati cestno obremenitev znotraj ene od naslednjih klasifikacij:

- dinamometer s stalno krivuljo obremenitve, tj. dinamometer, katerega fizične značilnosti omogočajo stalno obliko krivulje obremenitve,

- dinamometer s prilagodljivo krivuljo obremenitve, tj. dinamometer z najmanj dvema parametroma cestne obremenitve, ki ju je mogoče prilagoditi za oblikovanje krivulja obremenitve.

4.1.2 Nastavitev dinamometra se s časom ne sme spreminjati. Povzročati ne sme nobenih tresljajev, ki bi jih zaznavalo vozilo in bi lahko okrnili njegovo normalno delovanje.

4.1.3 Opremljen mora biti z možnostjo simuliranja vztrajnosti in obremenitve. Ti simulatorji se pri dvoosnem dinamometru priključijo na prednji valj.

4.1.4 Točnost

4.1.4.1 Dinamometer mora omogočati merjenje in odčitavanje obremenitev do točnosti ± 5 %.

4.1.4.2 Pri dinamometru s stalno krivuljo obremenitve mora biti pri 50 km/h točnost nastavitve obremenitve ± 5 %. Pri dinamometru s prilagodljivo krivuljo obremenitve mora biti točnost usklajevanja obremenitve dinamometra s cestno obremenitvijo enaka 5 % pri 30, 40 in 50 km/h ter 10 % pri 20 km/h. Pod to hitrostjo mora biti absorpcija dinamometra pozitivna.

4.1.4.3 Skupna vztrajnost vrtečih se delov (vključno s simulirano vztrajnostjo, kjer pride v poštev) mora biti znana in največ ± 20 kg od vztrajnostnega razreda za preskus.

4.1.4.4 Hitrost vozila se mora meriti s hitrostjo vrtenja valja (pri dvoosnem dinamometru je to prednji valj). Pri hitrostih nad 10 km/h se mora hitrost meriti s točnostjo ± 1 km/h.

4.1.5 Nastavitev obremenitve in vztrajnosti

4.1.5.1 Dinamometer s stalno krivuljo obremenitve: simulator obremenitve mora biti nastavljen tako, da absorbira moč, ki pritiska na gnana koles pri enakomerni hitrosti 50 km/h. Načina ugotavljanja in nastavitve te obremenitve sta opisana v Dodatku 3.

4.1.5.2 Dinamometer s prilagodljivo krivuljo obremenitve: simulator obremenitve mora biti nastavljen tako, da absorbira moč, ki pritiska na gnana kolesa pri enakomernih hitrostih 20, 30, 40 in 50 km/h. Načina ugotavljanja in nastavitve teh obremenitev sta opisana v Dodatku 3.

4.1.5.3 Vztrajnost

Za dinamometre z električnim simuliranjem vztrajnosti mora biti dokazano, da so enakovredni mehanskim vztrajnostnim sistemom. Način ugotavljanja te enakovrednosti je opisan v Dodatku 4.

4.2 Sistem za vzorčenje izpušnih plinov

4.2.1 Sistem za vzorčenje izpušnih plinov je konstruiran tako, da omogoča merjenje prave mase emisije onesnaževal v izpuhu vozila. Uporablja se sistem za vzorčenje pri stalni prostornini (CVS). Ta sistem zahteva, da se izpuh iz motorja stalno redči z zrakom iz okolice pod nadzorovanimi pogoji. Pri konceptu merjenja mase emisij z napravo za vzorčenje pri stalni prostornini morata biti izpolnjena dva pogoja, izmeriti je treba skupno prostornino zmesi izpuha in zraka za redčenje ter za analizo zbrati stalno sorazmeren vzorec prostornine. Masa emisij se ugotavlja iz vzorčnih koncentracij, popravljenih za vsebnost onesnaževal v zraku iz okolice, in seštetega pretoka v času preskusa.

4.2.2 Pretok skozi sistem mora biti dovolj velik, da se izloči kondenzacija vode pri vseh pogojih, ki se lahko pojavijo med preskusom, kakor je določeno v Dodatku 5.

4.2.3 Slika 1 prikazuje shemo splošnega koncepta. V Dodatku 5 so primeri treh vrst sistemov za vzorčenje pri stalni prostornini, ki ustrezajo zahtevam, določenim v tem dodatku.

4.2.4 Zmes zraka in plinov mora biti homogena na točki S2 na sondi za vzorčenje.

4.2.5 Sonda mora zajeti pravi vzorec razredčenih izpušnih plinov.

4.2.6 Plini ne smejo uhajati iz sistema. Oblika in materiali morajo biti taki, da sistem ne vpliva na koncentracijo onesnaževal v razredčenem izpušnem plinu. Če kateri koli sestavni del (izmenjevalnik toplote, ventilator itd.) spremeni koncentracijo katerega koli plinastega onesnaževala v razredčenem plinu, je treba to plinasto onesnaževalo vzorčiti pred tem sestavnim delom, če težave ni mogoče drugače odpraviti.

4.2.7 Če je preskušano vozilo opremljeno z izpušno cevjo, sestavljeno iz več cevi, morajo biti povezovalne cevi povezane čim bližje vozilu.

4.2.8 Spremembe statičnega tlaka v končnem(-ih) delu(-ih) izpušne(-ih) cevi vozila morajo ostati v mejah ± 1,25 kPa sprememb statičnega tlaka, izmerjenih med voznim ciklom na dinamometru brez povezave s končnim(-i) delom(-i) izpušne(-ih) cevi. Sistemi za vzorčenje, ki lahko vzdržujejo statični tlak do ± 0,25 kPa, se uporabljajo, če proizvajalec vozila s pisno zahtevo pristojnemu organu utemelji potrebo po manjših dovoljenih odstopanjih. Protitlak je treba izmeriti v izpušni cevi čim bližje njenemu koncu ali podaljšku z istim premerom.

+++++ TIFF +++++

Shema sistema za vzorčenje izpušnih plinov

4.2.9 Različni ventili, ki se uporabljajo za usmerjanje izpušnih plinov, se morajo biti sposobni hitro prilagajati in odzivati.

4.2.10 Vzorci plina se zbirajo v ustrezno velikih vrečah za vzorce. Vreče morajo biti narejene iz materialov, ki po 20 minutah hrambe ne spremenijo plinastega onesnaževala za več kot ± 2 %.

4.3 Oprema za analizo

4.3.1 Zahteve

4.3.1.1 Plinasta onesnaževala je treba analizirati z naslednjimi instrumenti:

Analiza ogljikovega monoksida (CO) in ogljikovega dioksida (CO2):

Analizatorji za ogljikov monoksid in ogljikov dioksid morajo biti nerazpršilnega tipa z absorpcijo v infrardečem območju (NDIR).

Analiza ogljikovodikov (HC) – motorji na prisilni vžig:

Analizator ogljikovodikov mora biti detektor s plamensko ionizacijo (FID ), kalibriran s propanom, izraženim v ekvivalentu ogljikovih atomov (C1).

Analiza ogljikovodikov (HC) – motorji na kompresijski vžig:

Analizator ogljikovodikov mora biti tipa s plamensko ionizacijo z detektorjem, ventili, cevmi itd., ogrevan na 190 ± 10 °C (HFID). Kalibriran mora biti s propanom, izraženim v ekvivalentu ogljikovih atomov (C1).

Analiza dušikovega oksida (NOx):

Analizator dušikovega oksida mora biti bodisi kemiluminescentnega tipa (CLA) bodisi nerazpršilnega tipa z resonančno absorpcijo v ultravijoličnem območju (NDUVR), oba morata imeti konverter NOx – NO.

4.3.1.2 Točnost

Analizatorji morajo imeti merilni obseg, združljiv s točnostjo, zahtevano pri merjenju koncentracij vzorcev onesnaževal v izpušnih plinih.

Merilni pogrešek ne sme presegati ± 3 % ne glede na pravo vrednost plinov za kalibriranje.

Za koncentracije, manjše od 100 ppm, merilni pogrešek ne sme presegati ± 3 ppm. Vzorec zraka iz okolice mora biti izmerjen z istim analizatorjem in v istem obsegu kot ustrezen razredčen vzorec izpušnih plinov.

4.3.1.3 Ledena past

Pred analizatorji se ne sme uporabiti nobena naprava za sušenje plina, razen če je bilo dokazano, da nima nobenega vpliva na vsebnost onesnaževal v pretoku plina.

4.3.2 Posebne zahteve za motorje na kompresijski vžig

Uporabiti je treba ogrevano napeljavo za vzorčenje za neprekinjeno analizo ogljikovodikov HC z analizatorjem s plamensko ionizacijo (HFID) vključno z aparatom za zapisovanje (R). Povprečno koncentracijo izmerjenih ogljikovodikov je treba določiti z integracijo. Med celotnim preskusom mora biti temperatura v napeljavi za vzorčenje 190 ± 10ºC. Ogrevana napeljava za vzorčenje mora biti opremljena z ogrevanim filtrom (FH) z 99-odstotno učinkovitostjo za delce ≥ 0,3 μm, da se iz kontinuiranega pretoka plinov za analizo izločijo trdni delci. Odzivni čas sistema za vzorčenje (od sonde do vstopa v analizator) ne sme biti daljši od štirih sekund.

HFID je treba uporabljati s sistemom za stalni pretok (prek izmenjevalnika toplote), da se zagotovi reprezentativni vzorec, razen če se kompenzira za spremenljive pretoke CFV ali CFO.

4.3.3 Kalibracija

Vsak analizator je treba kalibrirati tolikokrat, kakor je potrebno, ter v vsakem primeru v mesecu pred preskusom za homologacijo in vsaj enkrat na vsakih šest mesecev za preverjanje skladnosti proizvodnje. Način kalibracije, ki se uporablja, je za analizatorje, navedene v 4.3.1, opisan v Dodatku 6.

4.4 Merjenje prostornine

4.4.1 Metoda merjenja skupne prostornine razredčenih izpušnih plinov v napravi za vzorčenje pri stalni prostornini mora omogočati točnost merjenja ± 2 %.

4.4.2 Kalibracija naprave za vzorčenje pri stalni prostornini

Napravo za merjenje v sistemu za vzorčenje pri stalni prostornini je treba kalibrirati tako, da je zagotovljena predpisana točnost, in pri frekvenci, zadostni za vzdrževanje take točnosti.

Primer postopka kalibracije, ki zagotavlja zahtevano točnost, je naveden v Dodatku 6. Pri tej metodi se uporablja naprava za merjenje pretoka, ki je dinamična in primerna za visoke stopnje pretoka, nastajajoče pri preskušanju z napravami za vzorčenje pri stalni prostornini. Naprava mora imeti certificirano točnost skladno z odobrenim nacionalnim ali mednarodnim etalonom.

4.5 Plini

4.5.1 Čisti plini

Za kalibracijo in delovanje morajo biti po potrebi na voljo naslednji čisti plini:

- čisti dušik (čistost ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO),

- čisti sintetični zrak (čistost ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO); vsebnost kisika med 18 in 21 % vol,

- čisti kisik (čistost ≤ 99,5 % vol O2),

- čisti vodik (in mešanica, ki vsebuje vodik) (čistost ≤ 1 ppm C, ≤ 400 ppm CO2).

4.5.2 Plini za kalibracijo in določitev merilnega območja

Na voljo morajo biti plini z naslednjo kemično sestavo: zmesi iz:

- C3H8 in prečiščenega sintetičnega zraka (4.5.1),

- CO in prečiščenega dušika,

- CO2 in prečiščenega dušika,

- NO in prečiščenega dušika.

(Količina NO2 v tem plinu za kalibracijo ne sme presegati 5-odstotne vsebnosti NO.)

Prava koncentracija plina za kalibracijo mora biti znotraj ± 2 % navedene vsebnosti.

Koncentracije, navedene v Dodatku 6, se lahko pridobijo tudi z uporabo plinskega razdelilnika, z redčenjem s prečiščenim N2 ali s prečiščenim sintetičnim zrakom. Točnost naprave za mešanje mora biti taka, da se koncentracije razredčenih plinov za kalibriranje lahko ugotovijo s točnostjo do ± 2 %.

4.6 Dodatna oprema

4.6.1 Temperature

Temperature, navedene v Dodatku 8, se merijo s točnostjo do ± 1,5 °C.

4.6.2 Tlak

Atmosferski tlak mora biti izmerljiv s točnostjo do ± 1 mm kPa.

4.6.3 Absolutna vlažnost

Absolutna vlažnost (H) mora biti izmerljiva s točnostjo do ± 5 %.

4.7 Sistem za vzorčenje izpušnih plinov mora biti preverjen po metodi iz 3 Dodatka 7. Največja dovoljena razlika med količino uvedenega plina in količino izmerjenega plina je 5 %.

5. PRIPRAVA NA PRESKUS

5.1 Prilagoditev simulatorjev vztrajnosti premočrtnim vztrajnostim vozila

Uporabi se simulator vztrajnosti, ki omogoča, da je skupna vztrajnost vrtečih se mas, ki jo je treba doseči, sorazmerna z referenčno maso v naslednjem razponu:

Referenčna masa vozila RW (kg) | Enakovredna vztrajnost I (kg) |

| | |

| RW ≤ | 750 | 680 |

750 < | RW ≤ | 850 | 800 |

850 < | RW ≤ | 1020 | 910 |

1020 < | RW ≤ | 1250 | 1130 |

1250 < | RW ≤ | 1470 | 1360 |

1470 < | RW ≤ | 1700 | 1590 |

1700 < | RW ≤ | 1930 | 1810 |

1930 < | RW ≤ | 2150 | 2040 |

2150 < | RW ≤ | 2380 | 2270 |

2380 < | RW ≤ | 2610 | 2270 |

2610 < | RW | | 2270 |

5.2 Nastavitev dinamometra

Obremenitev se prilagodi po postopkih, navedenih v 4.1.4.

Uporabljena metoda in dobljene vrednosti (enakovredna vztrajnost – parameter za značilno prilagoditev) morajo biti zapisani v poročilu o preskusu.

5.3 Priprava vozila

5.3.1 Pred preskusom je treba vozilo hraniti v prostoru, kjer je temperatura relativno stalna med 20 in 30 °C. Takšno kondicioniranje mora trajati vsaj šest ur in se nadaljevati, dokler temperaturi motornega olja in hladilne tekočine, če je v sistemu, ne odstopata od temperature prostora več kakor ± 2 °C.

Na zahtevo proizvajalca se preskus izvaja najpozneje 30 ur potem, ko je vozilo delovalo pri svoji običajni temperaturi.

5.3.2 Tlaki v pnevmatikah morajo biti enaki tistim, ki jih navede proizvajalec in se uporabljajo med predhodnim preskusom na cesti za nastavitev zavor. Če se uporabi dvovaljni dinamometer, se lahko tlak v pnevmatikah poveča do 50 % nad proizvajalčevimi priporočenimi nastavitvami. V poročilu o preskusu mora biti naveden tlak, ki je bil dejansko uporabljen.

6. POSTOPEK ZA PRESKUSE NA PRESKUSNI NAPRAVI

6.1 Posebni pogoji za izvedbo cikla

6.1.1 Med preskusom mora biti temperatura preskuševalne komore med 20 in 30 °C. Absolutna vlažnost (H) zraka v preskuševalni komori ali vhodnega zraka v motorju mora biti taka, da:

5,5 ≤ H ≤ 12,2 g H

O/kg

suhega zraka

6.1.2 Vozilo mora biti med preskusom v približno vodoravni legi, da ne pride do nenormalne razporeditve goriva.

6.1.3 Preskus je treba opraviti z dvignjenim pokrovom motorja, razen če to tehnično ni izvedljivo. Če je treba ohranjati normalno temperaturo motorja, se dovoli uporaba pomožne ventilacijske naprave, ki deluje na hladilnik (vodno hlajenje) ali na vsesavanje zraka (zračno hlajenje).

6.1.4 Med preskusom se hitrost zapisuje glede na čas, tako da je mogoče oceniti pravilnost opravljenih preskusnih ciklov.

6.2 Zagon motorja

6.2.1 Motor se vžiga s pomočjo temu namenjene naprave po navodilih proizvajalca, ki so navedena v priročniku za voznika pri proizvedenih vozilih.

6.2.2 Motor mora 40 sekund teči v prostem teku. Prvi cikel se mora začeti na koncu zgoraj navedenega obdobja 40 sekund v prostem teku.

6.3 Prosti tek

6.3.1 Ročni ali polavtomatski menjalnik

6.3.1.1 Med prostim tekom mora biti sklopka vklopljena, prestave pa v prostem teku.

6.3.1.2 Da se omogoči pospeševanje skladno z normalnim preskusnim ciklom, je treba menjalnik pet sekund pred pospeševanjem po navedenem obdobju prostega teka prestaviti v prvo prestavo, sklopko pa izklopiti.

6.3.1.3 Prvo obdobje prostega teka na začetku sklopa je sestavljeno iz šestih sekund prostega teka z vklopljeno sklopko in petih sekund v prvi prestavi z izklopljeno sklopko.

6.3.1.4 V vsakem sklopu je temu ustrezen čas 16 sekund v prostem teku in pet sekund v prvi prestavi z izklopljeno sklopko.

6.3.1.5 Obdobje prostega teka med dvema zaporednima cikloma traja 13 sekund z menjalnikom v prostem teku in vklopljeno sklopko.

6.3.2 Avtomatski menjalnik

Po začetnem vklopu se ročica za izbiranje prestav med preskusom ne sme premikati, razen v primerih iz 6.4.3.

6.4 Pospeševanje

6.4.1 Pospeševanje mora potekati tako, da je ves čas faze čim enakomernejše.

6.4.2 Če pospeševanja ni mogoče izvesti v predpisanem času, se potreben dodatni čas, če je to mogoče, odšteje od časa, predvidenega za menjavo prestave, oziroma od naslednjega obdobja enakomerne hitrosti.

6.4.3 Avtomatski menjalniki

Če pospeševanja ni mogoče izvesti v predpisanem času, se prestavna ročica premika skladno z zahtevami za ročne menjalnike.

6.5 Pojemki hitrosti

6.5.1 Vsi pojemki hitrosti se izvajajo tako, da se noga povsem umakne s stopalke za plin, pri čemer ostane sklopka vklopljena. Sklopka se izklopi pri hitrosti 10 km/h brez uporabe prestavne ročice.

6.5.2 Če je čas pojemanja hitrosti daljši od predpisanega za ustrezno stopnjo, se za ohranjanje predvidenega časovnega poteka preskusa uporabijo zavore vozila.

6.5.3 Če je čas pojemanja hitrosti daljši od predpisanega za ustrezno stopnjo, se časovna skladnost s teoretičnim sklopom ponovno vzpostavi s konstantno hitrostjo ali obdobjem prostega teka, ki se izteče v naslednjo stopnjo.

6.5.4 Na koncu obdobja pojemanja hitrosti (ustavitev vozila na valjih) se menjalnik prestavi v prosti tek in vklopi sklopka.

6.6 Enakomerne hitrosti

6.6.1 Pri prehodu s pospeševanja na naslednjo enakomerno hitrost se je treba izogibati "stalnemu pritiskanju in spuščanju" ali zapiranju lopute za plin.

6.6.2 Obdobja enakomerne hitrosti se dosežejo z ohranjanjem stopalke za plin v istem položaju.

7. POSTOPEK ZA VZORČENJE IN ANALIZIRANJE

7.1 Vzorčenje

Vzorčenje se začne na začetku preskusnega sklopa, določenega v 6.2.2, in se konča na koncu zadnjega obdobja prostega teka v četrtem ciklu.

7.2 Analiziranje

7.2.1 Izpušne pline v vreči je treba analizirati čimprej in v nobenem primeru ne pozneje kot dvajset minut po koncu preskusnega cikla.

7.2.2 Pred analizo vsakega vzorca je treba razpon analizatorja, ki se uporablja za vsako onesnaževalo, nastaviti na ničlo z ustreznim ničelnim plinom.

7.2.3 Analizatorji se nato nastavijo na krivulje za kalibriranje z uporabo plinov za določitev merilnega območja, katerih nazivne koncentracije znašajo od 70 do 100 % celotnega razpona.

7.2.4 Ničelne vrednosti na analizatorjih se ponovno preverijo. Če se odčitek za več kot 2 % razlikuje od razpona, določenega v točki 7.2.2, se postopek ponovi.

7.2.5 Vzorci se nato analizirajo.

7.2.6 Po analizi se z istimi plini ponovno preverijo točke analize, ničelne točke in točke za določitev merilnega območja. Če ta ponovna preverjanja ne odstopajo od tistih v točki 7.2.3 za več kot 2 %, se analiza šteje za sprejemljivo.

7.2.7 Na vseh točkah v tem poglavju morajo biti stopnje pretoka in tlaki različnih plinov enaki tistim, ki so bili uporabljeni med kalibriranjem analizatorjev.

7.2.8 Za končno vrednost, ki kaže vsebnost plinov v vsakem od izmerjenih onesnaževal, se šteje tista, ki se na merilni napravi odčita po stabilizaciji. Mase emisij ogljikovodikov iz motorjev na kompresijski vžig se izračunajo iz integriranega odčitka HFID, po potrebi popravljenega zaradi spreminjanja toka, kakor je prikazano v Dodatku 5.

8. UGOTAVLJANJE KOLIČINE EMISIJE PLINASTIH ONESNAŽEVAL

8.1 Upoštevana prostornina

Upoštevano prostornino je treba popraviti tako, da ustreza pogojem pri 101,33 kPa in 273,2 K.

8.2 Skupna masa emitiranih plinastih onesnaževal

Masa M vsakega onesnaževala, ki nastane v vozilu med preskusom, se določi z zmnožkom prostorninske koncentracije in prostornine zadevnega plina in z upoštevanjem naslednjih gostot pod zgoraj navedenimi referenčnimi pogoji:

- pri ogljikovem monoksidu (CO) d = 1,25 g/l,

- pri ogljikovodikih (CH1,85) d = 0,619 g/l,

- pri dušikovih oksidih (NO2) d = 2,05 g/l.

V Dodatku 8 so podani izračuni, ki se uporabljajo pri različnih načinih ugotavljanja količin emitiranih plinastih onesnaževal skupaj s primeri.

[1] Upoštevati je treba, da dovoljeno odstopanje dveh sekund zajema čas, potreben za menjavo prestave, in če je potrebno, določen čas, da se vzpostavi ponovna skladnost s ciklom.

[2] PM = menjalnik v nevtralnem položaju, vklopljena sklopkaK1, K2 = prva ali druga prestava vklopljena, izklopljena sklopka

--------------------------------------------------

PRILOGA IV

PRESKUS TIPA II

(Preskus emisije ogljikovega monoksida v prostem teku)

1. UVOD

Ta priloga opisuje postopek za preskus tipa II, kakor je opredeljen v 5.2.1.2 Priloge I.

2. POGOJI MERJENJA

2.1 Uporablja se referenčno gorivo, kakor je določeno v Prilogi VI.

2.2 Preskus tipa II se opravi takoj po končanem četrtem delovnem ciklu preskusa tipa I z motorjem v prostem teku in brez uporabe naprave za hladni zagon. Tik pred vsakim merjenjem vsebnosti ogljikovega monoksida je treba opraviti delovni cikel tipa I, kakor je navedeno v Dodatku 2.1 k Prilogi III.

2.3 Pri vozilih z ročnim ali polavtomatskim menjalnikom mora biti prestavna ročica med preskusom v položaju za prosti tek, sklopka pa vklopljena.

2.4 Pri vozilih z avtomatskim menjalnikom mora biti prestavna ročica med preskusom v položaju za prosti tek ali parkiranje.

2.5 Naprava za nastavitev hitrosti prostega teka

2.5.1 Definicija

V tej direktivi "naprava za nastavitev hitrosti prostega teka" pomeni vzvode za spreminjanje pogojev prostega teka motorja, ki jih lahko mehanik preprosto upravlja z orodji iz točke 2.5.1.1. Zlasti naprave za kalibriranje pretoka goriva in zraka se ne štejejo za nastavitvene naprave, če je za njihovo nastavitev treba odstraniti pritrjena varovala, kar lahko ponavadi opravijo le ustrezno usposobljeni mehaniki.

2.5.1.1 Orodja, ki se lahko uporabljajo za nastavitve naprav za nastavitev hitrosti prostega teka: izvijači (navadni ali križni), francoski ključi (krožni, odprti ali prilagodljivi), klešče, imbus ključi.

2.5.2 Določanje merilnih točk

2.5.2.1 Najprej se opravi merjenje na nastavitvi, uporabljeni za preskus tipa I.

2.5.2.2 Za vsako napravo za nastavitev s stalnim spreminjanjem se določi zadostno število značilnih položajev.

2.5.2.3 Merjenje vsebnosti ogljikovega monoksida v izpušnih plinih se opravi za vse možne položaje naprav za nastavitev, pri napravah za nastavitev s stalnim spreminjanjem pa se uporabijo samo položaji iz točke 2.5.2.2.

2.5.2.4 Preskus tipa II se šteje za uspešen, če je bil izpolnjen vsaj eden od naslednjih dveh pogojev:

2.5.2.4.1 nobena vrednost, izmerjena skladno z 2.5.2.3, ne presega mejnih vrednosti;

2.5.2.4.2 največja vsebnost, dobljena s stalnim spreminjanjem ene od naprav za nastavitev, medtem ko se nastavitve drugih naprav ne spreminjajo, ne presega mejne vrednosti, pri čemer je ta pogoj izpolnjen za različne kombinacije naprav za nastavitev, razen tiste, ki se je stalno spreminjala.

2.5.2.5 Možni položaji naprav za nastavitev so omejeni:

2.5.2.5.1 po eni strani z večjo od naslednjih dveh vrednosti: najnižja hitrost prostega teka, ki jo lahko doseže motor; vrtilna frekvenca, ki jih priporoča proizvajalec, minus 100;

2.5.2.5.2 po drugi strani z najmanjšo od naslednjih treh vrednosti: najvišja vrtilna frekvenca prostega teka, ki jo lahko doseže motor z vklopom naprav za prosti tek; vrtilna frekvenca, ki jo priporoča proizvajalec, plus 250; vklopna vrtilna frekvenca samodejnih sklopk.

2.5.2.6 Poleg tega se nastavitve, ki niso združljive s pravilnim delovanjem motorja, ne smejo sprejeti kot merilne nastavitve; zlasti kadar je motor opremljen z več uplinjači, morajo biti vsi uplinjači nastavljeni enako.

3. VZORČENJE PLINOV

3.1 Sonda za vzorčenje se namesti v cev, ki povezuje izpuh vozila z vrečo za vzorce, in čim bližje izpuhu.

3.2 Koncentracija CO (CCO) in CO2 (CCO2) se ugotovi iz odčitkov ali zapisov na merilnih instrumentih z uporabo ustreznih krivulj za kalibracijo.

3.3 Popravljena koncentracija ogljikovega monoksida za štiritaktne motorje je:

C

corr = C

C

+ C

(% vol)

3.4 Koncentracije CCO (glej 3.2), izmerjene skladno z enačbami v 3.3, ni treba popravljati, če je za štiritaktne motorje skupna vsota izmerjenih koncentracij (CCO ± CCO2) najmanj 15.

--------------------------------------------------

PRILOGA V

PRESKUS TIPA III

(Ugotavljanje emisij plinov iz bloka motorja)

1. UVOD

Ta priloga opisuje postopek za preskus tipa III, kakor je opredeljen v 5.2.1.3 Priloge I.

2. SPLOŠNE DOLOČBE

2.1 Preskus III se opravi na vozilu z bencinskim motorjem, za katerega so bili opravljeni preskusi tipa I in tipa II.

2.2 Preskušani motorji morajo vključevati motorje, ki ne puščajo, razen tistih, ki so oblikovani tako, da lahko že najmanjše puščanje povzroči nesprejemljive napake v delovanju (kot so na primer t. i. "flat-twin" motorji).

3. PRESKUSNI POGOJI

3.1 Prosti tek se regulira po priporočilih proizvajalca.

3.2 Merjenja se izvajajo pri naslednjih treh sklopih pogojev delovanja motorja:

Pogoj št. | Hitrost vozila (km/h) |

1 | prosti tek |

2 | 50 ± 2 |

3 | 50 ± 2 |

Pogoj št. | Moč, ki jo absorbirajo zavore |

1 | nič |

2 | ustrezna nastavitvam za preskuse tipa I |

3 | ustrezna pogojem št. 2, pomnoženim s faktorjem 1,7 |

4. PRESKUSNI POSTOPEK

4.1 Za pogoje delovanja iz 3.2 je treba preveriti zanesljivo delovanje prezračevalnega sistema v bloku motorja.

5. METODA PREVERJANJA PREZRAČEVALNEGA SISTEMA V BLOKU MOTORJA

5.1 Odprtine motorja morajo ostati v prvotnem stanju.

5.2 Tlak v bloku motorja se meri na ustreznem mestu. Meri se pri odprtini za preverjanje ravni olja z manometrom s poševno cevjo.

5.3 Vozilo se šteje za skladno s predpisi, če tlak, izmerjen v bloku motorja, v času merjenja pri nobenem od merilnih pogojev iz 3.2 ne presega atmosferskega tlaka

5.4 Za preskusni postopek, opisan zgoraj, se tlak v sesalni cevi meri do ± 1 kPa natančno.

5.5 Hitrost vozila, kakor je prikazana na dinamometru, se meri z odstopanjem ± 2 km/h.

5.6 Tlak v bloku motorja se meri z natančnostjo ± 0,01 kPa.

5.7 Če tlak, izmerjen v bloku motorja, pri enem od merilnih pogojev iz 3.2 presega atmosferski tlak, se na zahtevo proizvajalca izvede dodaten preskus, kakor je določeno v 6.

6. DODATEN PRESKUSNI POSTOPEK

6.1 Odprtine motorja morajo ostati v prvotnem stanju.

6.2 Na odprtino za preverjanje ravni olja se pritrdi prožna vreča, neprepustna za pline iz bloka motorja, s prostornino približno 5 litrov. Vreča mora biti pred vsakim merjenjem prazna.

6.3 Vreča mora biti pred vsakim merjenjem zaprta. Za vsakega od merilnih pogojev, določenih v 3.2, jo je treba za pet minut odpreti na blok motorja.

6.4 Vozilo se šteje za skladno s predpisi, če pri nobenem od pogojev iz 3.2 ne pride do nobenega vidnega napihovanja vreče.

6.5 Opomba

6.5.1 Če preskusov zaradi konstrukcije motorja ni mogoče opraviti po postopku, navedenem v točki 6 zgoraj, je treba merjenja opraviti po istem postopku, spremenjenem, kakor sledi:

6.5.2 pred preskusom se zaprejo vse odprtine, razen tistih, potrebnih za recirkulacijo plinov;

6.5.3 vreča se namesti na primeren odcep, ki ne povzroča nobene dodatne izgube tlaka in ki je na recirkulacijskem omrežju naprave neposredno na odprtini za priključitev na motor.

+++++ TIFF +++++

PRESKUS TIPA III

--------------------------------------------------

PRILOGA VI

SPECIFIKACIJE REFERENČNIH GORIV

1. TEHNIČNI PODATKI ZA REFERENČNO GORIVO, UPORABLJENO PRI PRESKUŠANJU VOZIL Z BENCINSKIM MOTORJEM

Referenčno gorivo CEC RF-01-A-80

Tip: super bencin, osvinčeni

| Omejitve in enote | Metoda ASTM |

Oktansko število – raziskovalno | min. 98,0 | 2699 |

Gostota pri 15 °C | min. 0,741 kg/liter | 1298 |

max. 0,755 |

Tlak pare po Reidu | min. 0,56 bar | 323 |

max. 0,64 |

Destilacija | | 86 |

– začetno vrelišče | min. 24 °C |

max. 40 |

– 10 % vol | min. 42 |

max. 58 |

– 50 % vol | min. 90 |

max. 110 |

– 90 % vol | min. 150 |

max. 170 |

– zaključno vrelišče | min. 185 |

max. 205 |

– preostanek | max. 2 % vol |

Analiza ogljikovodikov | | 1319 |

– olefini | max. 20 % vol |

– aromatske spojine | max. 45 |

– nasičene spojine | razlika |

Oksidacijska stabilnost | min. 480 minut | 525 |

Obstoječa smola | max. 4 mg/100 ml | 381 |

Vsebnost žvepla | max. 0,04 % mase | 1266, 2622 ali 2785 |

Vsebnost svinca | min. 0,10 g/liter | 3341 |

max. 0,40 g/liter |

– vrsta antioksidantov | motorna mešanica | |

– vrsta svinčevega alkila | ni določena | |

2. TEHNIČNI PODATKI ZA REFERENČNO GORIVO, UPORABLJENO PRI PRESKUŠANJU VOZIL Z DIZELSKIM MOTORJEM

Referenčno gorivo CEC RF-03-A-80

Tip: dizelsko gorivo

| Omejitve in enote | Metoda ASTM |

Gostota pri 15 °C | min. 0,835 | 1298 |

max. 0,845 |

Cetansko število | min. 51 | 976 |

max. 57 |

Destilacija [7] | | 86 |

– 50 % vol | min. 245 °C |

– 90 % vol | min. 320 |

max. 340 |

– zaključno vrelišče | max. 370 |

Viskoznost, 40 °C | min. 2,5 cSt (mm2/s) | 445 |

max. 3,5 |

Vsebnost žvepla | min. 0,20 % mase | 1266, 2622 ali 2785 |

max. 0,50 |

Plamenišče | min. 55 °C | 93 |

Točka mašenja hladnega filtra | max. –5 °C | osnutek CEN pr EN116 ali IP309 |

Preostanek ogljika Conradson na 10 % dist. preostanka | max. 0,30 % mase | 189 |

Vsebnost pepela | max. 0,01 % mase | 482 |

Vsebnost vode | max. 0,05 % mase | 95 ali 1744 |

Korozija bakra, 100 °C | max. 1 | 130 |

Nevtralizacijsko število (močna kislina) | max. 0,20 mg KOH/g | 974 |

[1] Ustrezne metode ISO bodo sprejete, ko bodo izdane za vse zgoraj naštete lastnosti.

[2] Navedene številke kažejo skupne količine hlapov (% preostalih + % izgub).

[3] Pri beljenju tega goriva se lahko uporabljajo le konvencionalne evropske rafinerijske sestavine.

[4] Gorivo lahko vsebuje protioksidacijske dodatke in deaktivatorje kovin, ki se navadno uporabljajo za stabiliziranje rafinerijskih bencinskih tokov, ne smejo pa se dodajati detergenti/dodatki za razprševanje in topilna olja.

[5] V specifikaciji navedene vrednosti so "prave vrednosti". Pri določanju njihovih mejnih vrednosti se uporabljajo izrazi ASTM D 3244 "Določanje osnove za spore o kakovosti naftnih proizvodov" in pri določanju največje vrednosti se upošteva najmanjša razlika 2R nad ničlo; pri določanju največje in najmanjše vrednosti je najmanjša razlika 4R (R = možnost ponovljivosti).Ne glede na ta ukrep, ki je potreben zaradi statistike, mora proizvajalec goriva skušati doseči ničelno vrednost, kjer je določena največja vrednost 2R, in povprečno vrednost, kjer sta navedeni največja in najmanjša vrednost.Če bi bilo treba razjasniti vprašanje, ali gorivo ustreza zahtevam specifikacije, se uporabijo določbe ASTM D 3244.

--------------------------------------------------

PRILOGA VII

VZOREC

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

--------------------------------------------------