Direktiva Sveta

z dne 26. junija 1991

o spremembah Direktive 70/220/EGS o približevanju zakonodaje držav članic o ukrepih proti onesnaževanju zraka z emisijami iz motornih vozil

(91/441/EGS)

SVET EVROPSKIH SKUPNOSTI JE

ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti in zlasti člena 100a,

ob upoštevanju predloga Komisije [1]

v sodelovanju z Evropskim parlamentom [2],

ob upoštevanju mnenja Ekonomsko-socialnega odbora [3],

ker je treba sprejeti ukrepe za postopno vzpostavitev notranjega trga do 31. decembra 1992; ker notranji trg zajema območje brez notranjih meja, na katerem je zagotovljen prosti pretok blaga, oseb, storitev in kapitala;

ker sta bili v prvem programu aktivnosti Evropskih skupnosti o varstvu okolja, ki ga je Svet sprejel 22. novembra 1973, zahtevani upoštevanje najnovejših znanstvenih dosežkov v boju proti onesnaževanju zraka s plini iz motornih vozil, in ustrezno spreminjanje že sprejetih direktiv;

ker tretji program aktivnosti predvideva dodatna prizadevanja za občutno zmanjšanje sedanje stopnje emisij onesnaževal iz motornih vozil;

ker Direktiva 70/220/EGS [4], nazadnje spremenjena z Direktivo 89/491/EGS [5], določa mejne vrednosti za emisije ogljikovega monoksida in nezgorelih ogljikovodikov iz motorjev teh vozil; ker so bile te mejne vrednosti prvič zmanjšane z Direktivo 74/290/EGS [6] in skladno z Direktivo 77/102/EGS [7] dopolnjene z mejnimi vrednostmi za dovoljene emisije dušikovih oksidov; ker so bile mejne vrednosti za ta tri onesnaževanja zaporedoma zmanjšane z direktivami 78/665/EGS [8], 83/351/EGS [9] in 88/76/EGS [10], mejne vrednosti za emisije trdnih onesnaževal iz motorjev na kompresijski vžig so bile uvedene z Direktivo 88/436/EGS [11], strožji evropski standardi za vozila z delovno prostornino, manjšo od 1400 cm3, pa so bili uvedeni z Direktivo 89/458/EGS [12];

ker je delo Komisije na tem področju pokazalo, da ima Skupnost na voljo ali pa izpopolnjuje tehnologije, ki omogočajo izrazito zmanjšanje zadevnih mejnih vrednosti za vse delovne prostornine motorjev;

ker je zaradi uvajanja strožjih standardov za emisije iz osebnih avtomobilov z delovno prostornino, manjšo od 1400 cm3, z Direktivo 89/458/EGS sedaj treba skladno s členom 5 te direktive prilagoditi mejne vrednosti za emisije osebnih vozil, katerih delovna prostornina motorja je enaka ali večja od 1400 cm3, s temi standardi z istimi datumi uporabe in na podlagi izboljšanega evropskega preskusnega postopka, vključno z izvenmestno vožnjo;

ker se zdi primerno hkrati določiti zahteve za emisije izhlapevanja in trajnost sestavnih delov vozila, ki vplivajo na emisijo, in skladno s členom 4 Direktive 88/436/EGS uvesti drugo stopnjo standardov za emisije delcev za vozila z motorjem na kompresijski vžig ter tako konsolidirati zahteve Evropske skupnosti za emisije onesnaževal zraka iz osebnih vozil; ker naj bi preskus trajnosti temeljil na 80000 prevoženih kilometrov in ga je treba izvajati po postopku, pri katerem se vozila dejansko vozijo po preskusni stezi ali na dinamometru;

ker je treba strožje evropske standarde izvajati na podlagi popolnega usklajevanja, da bi ti standardi kar najbolj koristili okolju in hkrati zagotavljali enotnost trga;

ker je treba nove standarde in preskusni postopek določiti v ob upoštevanju prihodnjega razvoja prometa v Evropski skupnosti; ker bo vzpostavitvi notranjega trga verjetno sledila registracija večjega števila vozil, kar bo povečalo emisije onesnaževal;

ker je treba glede na pomembno vlogo emisij onesnaževal iz motornih vozil in njihov prispevek k nastajanju plinov, ki povzročajo učinek tople grede, stabilizirati zlasti njihove emisije CO2 in jih nato zmanjšati skladno s Sklepom Upravnega sveta Programa Združenih narodov za okolje (UNEP) z dne 24. maja 1989 in zlasti točko 11(d);

ker Komisija predloži predlog direktive o ukrepih za zmanjšanje izgub izhlapevanja v vsaki stopnji procesa skladiščenja in distribucije goriva za motorna vozila;

ker je tudi nujno treba bistveno izboljšati kakovost goriva na črpalkah;

ker bi bilo uvajanje strožjih standardov pospešeno tudi, če bi države članice uvedle sistem, ki bi kupce novih vozil spodbujal, da staro vozilo zavržejo kot staro železo oziroma ga reciklirajo, če je mogoče;

ker je zaželeno, da države članice sprejmejo ukrepe, s katerimi bi zagotovile, da se, če je to mogoče, starejša vozila opremijo z napravami za čiščenje izpušnih plinov;

ker bi bil vpliv strožjih standardov na varstvo okolja veliko večji in hitrejši, če bi države članice po 31. decembru 1992 odobrile davčne spodbude za nakup in vgradnjo opreme, ki zagotavlja izpolnjevanje standardov, opredeljenih v tej direktivi, v vozila, ki so že v uporabi;

ker stalno povečevanje onesnaževanja okolja zaradi vedno večjega prometa v Skupnosti zahteva ne samo sprejemanje mejnih vrednosti in strožjih standardov, temveč tudi razvoj alternativnih pogonskih sistemov in zasnov transporta; ker bi Skupnost morala sprejeti ukrepe za zagotovitev finančne podpore za raziskovanje in razvoj alternativnih zasnov transporta, pogonskih sistemov in goriva ob upoštevanju zahtev okoljske sprejemljivosti;

ker bo torej Svet zaradi čim večjega učinka zahtev standardov, navedenih v tej direktivi, s kvalificirano večino na predlog Komisije do 31. decembra 1992 sprejel odločitev o ukrepih, namenjenih za:

- omejitev emisije CO2,

- prilagajanje standardov o emisijah (in o ustreznih preskusih) za vozila, ki niso zajeta s to direktivo, vključno z vsemi gospodarskimi vozili,

- določanje rednih kontrol in postopkov za nadomeščanje, popravljanje ali vzdrževanje vgrajene opreme zaradi skladnosti z opredeljenimi vrednostmi,

- izvajanje raziskovalno-razvojnega programa zaradi spodbujanja trženja čistih vozil in goriv,

SPREJEL NASLEDNJO DIREKTIVO:

Člen 1

Priloge Direktive 70/220/EGS se nadomestijo s prilogami k tej direktivi.

Člen 2

1. Od 1. januarja 1992 nobena država članica ne sme zaradi razlogov v zvezi z onesnaževanjem zraka s svojimi emisijami:

- zavrniti podelitve EGS-homologacije, izdaje dokumenta, predvidenega v zadnji alinei člena 10(1) Direktive 70/156/EGS [13], kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 87/403/EGS [14], ali podelitve nacionalne homologacije za tip motornega vozila

ali

- prepovedati začetka uporabe motornih vozil,

če emisije iz tega tipa motornega vozila ali iz teh vozil ustrezajo določbam Direktive 70/220/EGS, kakor je bila spremenjena s to direktivo.

2. Od 1. julija 1992 države članice:

- ne smejo podeliti EGS-homologacije ali izdati dokumenta, določenega v zadnji alinei člena 10(1) Direktive 70/156/EGS, za tip motornega vozila,

- morajo zavrniti nacionalno homologacijo za tip motornega vozila,

če emisije iz teh vozil ne izpolnjujejo zahtev iz prilog k Direktivi 70/220/EGS, kakor je bila spremenjena s to direktivo.

3. Od 31. decembru 1992 morajo države članice prepovedati začetek uporabe vozil, katerih emisije ne izpolnjujejo zahtev iz prilog k Direktivi 70/220/EGS, kakor je bila spremenjena s to direktivo.

Člen 3

Države članice lahko predvidijo davčne olajšave za vozila, obravnavana v tej direktivi. Te olajšave morajo biti v skladu s Pogodbo in naslednjimi pogoji:

- veljati morajo za vsa doma izdelana osebna vozila in tudi za vozila, uvožena za prodajo v državi članici, na katerih je vgrajena oprema, ki omogoča izpolnjevanje evropskih standardov pred določenim rokom, tj. pred letom 1992,

- njihova veljavnost preneha po datumih, določenih v členu 2(3) za obvezen začetek veljavnosti vrednosti emisije za nova vozila,

- njihova vrednost je za vsak tip vozila bistveno nižja od dejanske cene opreme, vgrajene, da bi vozilo ustrezalo predpisanim vrednostim, in vrednosti vgradnje te opreme na vozilo.

Komisijo je treba pravočasno obvestiti o načrtih za uvajanje ali spremembo davčnih spodbud, navedenih v prvem pododstavku, da bi ta lahko posredovala svoje pripombe.

Člen 4

Svet v skladu s pogoji, določenimi v Pogodbi, do 31. decembra 1993 odloči o predlogu Komisije o nadaljnjem zmanjšanju mejnih vrednosti, ki ga bo Komisija ob upoštevanju tehničnega napredka predložila do 31. decembra 1992.

Zmanjšane mejne vrednosti se ne bodo uporabljale za nove homologacije do 1. januarja 1996; kot podlaga za davčne spodbude se lahko uporabijo od datuma sprejetja nove direktive.

Člen 5

Na predlog Komisije, ki bo upoštevala rezultate raziskovalnega dela na učinku tople grede, Svet s kvalificirano večino odloči o ukrepih za omejitev emisij CO2 iz motornih vozil.

Člen 6

Komisija na začetku leta 1991 v dodatnem tehničnem poročilu potrdi veljavnost alternativnega evropskega preskusa trajnosti [15], ki mora biti vsaj tako zahteven kot preskus trajnosti, določen v Prilogi VII, in mora biti bolj značilen za pogoje vožnje v Evropi. Če je potrebno, se lahko do konca leta 1991 na predlog Komisije spremeni in dopolni pospešen preskus staranja [16] skladno s postopkom Odbora za prilagajanje tehničnemu napredku.

Člen 7

1. Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 1. januarja 1992. O tem takoj obvestijo Komisijo.

2. Države članice se v sprejetih predpisih, navedenih v prvem odstavku, sklicujejo na to direktivo ali pa sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Način sklicevanja določijo države članice.

Člen 8

Ta direktiva je naslovljena na države članice.

V Luxembourgu, 26. junija 1991

Za Svet

Predsednik

R. Steichen

[1] UL C 81, 30.3.1990, str. 1, inUL C 281, 9.11.1990, str. 9.

[2] UL C 260, 15.10.1990, str. 3, inUL C 183, 15.7.1991.

[3] UL C 225, 19.9.1990, str. 7.

[4] UL L 76, 6.4.1970, str. 1.

[5] UL L 238, 15.8.1989, str. 43.

[6] UL L 159, 15.6.1974, str. 61.

[7] UL L 32, 3.2.1977, str. 32.

[8] UL L 223, 14.8.1978. str. 48.

[9] UL L 197, 20.7.1983, str. 1.

[10] UL L 36, 9.2.1988, str. 1.

[11] UL L 214, 6.8.1988, str. 1.

[12] UL L 226, 3.8.1989, str. 1.

[13] UL L 42, 23.2.1970, str. 1.

[14] UL L 220, 8.8.1987, str. 44.

[15] UL C 81, 30.3.1990 (Priloga VII, str. 98-101).

[16] UL C 81, 30.3.1990 (Priloga VII, str. 98-101).

--------------------------------------------------

PRILOGA I

PODROČJE UPORABE, POMEN IZRAZOV, VLOGA ZA EGS-HOMOLOGACIJO, EGS-HOMOLOGACIJA, ZAHTEVE IN PRESKUSI, RAZŠIRITEV EGS-HOMOLOGACIJE, SKLADNOST PROIZVODNJE, PREHODNE DOLOČBE

1. PODROČJE UPORABE

Ta direktiva se uporablja za emisije iz izpušne cevi, emisije izhlapevanja, emisije plinov iz bloka motorja in za trajnost naprav za preprečevanje onesnaževanja za vsa motorna vozila z motorjem na prisilni vžig in tudi za emisije iz izpušnih cevi in trajnost naprav za preprečevanje onesnaževanja pri vozilih kategorij M1 in N1 [1] z motorjem na kompresijski vžig, zajetih v členu 1 Direktive 70/220/EGS, spremenjene z Direktivo 83/351/EGS [2], razen tistih vozil kategorije N1, ki jim je bila podeljena homologacija skladno z Direktivo 88/77/EGS [3].

Na zahtevo proizvajalca se homologacija, podeljena v skladu s to direktivo, lahko razširi z vozil M1 ali N1 z motorjem na kompresijski vžig, ki so bila že homologirana, na vozila M2 in N2, katerih referenčna masa ne presega 2840 kg in ki izpolnjujejo pogoje točke 6 te priloge (razširitev EGS-homologacije).

2. POMEN IZRAZOV

V tej direktivi:

2.1 "tip vozila" glede na emisije iz izpušne cevi motorja pomeni kategorijo motornih vozil, ki se ne razlikujejo v naslednjih bistvenih lastnostih:

2.1.1 enakovredni vztrajnosti, določeni v povezavi z referenčno maso, kakor je predpisana v točki 5.1 Priloge III, in

2.1.2 značilnostih motorja in vozila, kakor so določene v Prilogi II;

2.2 "referenčna masa" pomeni maso vozila, pripravljenega za vožnjo, ki ji je odšteta povprečna masa voznika 75 kg in prišteta enotna masa 100 kg;

2.2.1 "masa vozila, pripravljenega za vožnjo" pomeni maso, določeno v točki 2.6 Priloge I k Direktivi 70/156/EGS;

2.3 "največja masa" pomeni maso, opredeljeno v točki 2.7 Priloge I k Direktivi 70/156/EGS;

2.4 "plinasta onesnaževala" pomeni emisije izpušnih plinov ogljikovega monoksida, ogljikovodikov (izraženih v C1H1,85) in dušikovih oksidov, izraženih v ekvivalentu dušikovega dioksida (NO2);

2.5 "trdna onesnaževala (delci)" pomeni sestavine izpušnih plinov, ki se s filtri, opisanimi v Prilogi III, odstranijo iz razredčenih izpušnih plinov pri temperaturi največ 325 K (52 °C);

2.6 "emisije izpušnih cev" pomeni:

- pri motorjih na prisilni vžig emisije plinastih onesnaževal,

- pri motorjih na kompresijski vžig emisije plinastih in trdnih onesnaževal;

2.7 "emisije izhlapevanja" pomeni hlape ogljikovodikov iz sistema za oskrbo z gorivom motornega vozila, razen tistih iz emisije izpušnih cevi;

2.7.1 "izgube zaradi dihanja posode za gorivo" pomeni emisije ogljikovodikov, ki jih povzročajo spremembe temperature v posodi za gorivo (izraženo v C1H2,33);

2.7.2 "izgube segretega vozila" pomeni emisije ogljikovodikov iz sistema za oskrbo z gorivom pri mirujočem vozilu po določenem obdobju vožnje (izraženo v C1H2,20);

2.8 "blok motorja" pomeni prostore v motorju ali zunaj njega, ki so z notranjimi ali zunanjimi kanali povezani z oljnim koritom, skozi katere lahko uhajajo plini in hlapi;

2.9 "naprava za hladni zagon" pomeni napravo, ki začasno obogati zmes zraka in goriva v motorju in tako pospeši zagon motorja;

2.10 "pripomoček za zagon" pomeni napravo, ki pomaga pri zagonu motorja brez obogatitve zmesi zraka in goriva v motorju, npr. žarilne svečke, modifikacije časa vbrizga;

2.11 "delovna prostornina motorja" pomeni:

2.11.1 pri motorjih s premočrtnim gibanjem batov nazivno gibno prostornino motorja,

2.11.2 pri motorjih z rotacijskimi bati (Wanklovi motorji) dvojno nazivno prostornino zgorevalnega prostora;

2.12 "naprava za preprečevanje onesnaževanja" označuje tiste sestavne dele vozila, ki regulirajo in/ali omejujejo emisije iz izpušne cevi in emisije izhlapevanja.

3. VLOGA ZA PODELITEV EGS-HOMOLOGACIJE

3.1 Vlogo za podelitev homologacije za tip vozila glede na emisije izpušne cevi, emisije izhlapevanja in trajnost naprav za preprečevanje onesnaževanja vloži proizvajalec vozila ali njegov pooblaščeni zastopnik.

3.2 Vlogi so priloženi podatki, predpisani v Prilogi II, in tudi:

3.2.1 opis sistema za zmanjševanje izhlapevanja, vgrajenega na vozilu;

3.2.2 pri vozilih z motorjem na prisilni vžig izjava, ali se uporablja 5.1.2.1 (zmanjšana odprtina nalivnega grla) ali 5.1.2.2 (označevanje), in v drugem primeru opis oznake;

3.2.3 če je primerno, kopije drugih homologacij z ustreznimi podatki zaradi omogočanja razširitev homologacij in določanja faktorjev poslabšanja.

3.3 Za preskuse iz točke 5 te priloge je treba tehnični službi, ki opravlja preskuse za homologacijo, oddati vozilo, ki je predstavnik tipa za homologacijo.

4. EGS-HOMOLOGACIJA

4.1 Kot certifikat EGS-homologacije je treba izdati certifikat po vzorcu, podanem v Prilogi IX.

5. ZAHTEVE IN PRESKUSI

Opomba:

Kot alternativa zahtevam te točke si proizvajalec vozila, katerega skupna letna proizvodnja je manjša od 10000 enot, lahko pridobi homologacijo na podlagi ustreznih tehničnih zahtev v:

- "Code of federal regulations" (Zveznem zakonu), poglavje 40, del 86, poddela A in B, ki se uporabljajo za lahka tovorna vozila modelnega leta 1987, spremenjenem s 1. julijem 1989 in objavljenem pri US Government Printing Office, ali

- "Master document", končni verziji z dne 25. septembra 1987, ki je bil izdelan v Stockholmu na mednarodnem sestanku o onesnaževanju okolja z motornimi vozili z naslovom "Kontrola onesnaževanja zraka z motornimi vozili - Splošne določbe o urejanju emisije pri lahkih motornih vozilih."

Homologacijski organ mora Komisijo obvestiti o okoliščinah vsake homologacije, podeljene na podlagi te določbe.

5.1 Splošno

5.1.1 Sestavni deli vozila, ki vplivajo na emisije iz izpušne cevi in izhlapevanje, morajo biti načrtovani, izdelani in sestavljeni tako, da vozilo pri normalni uporabi kljub morebitnim tresljajem, ki jim je lahko izpostavljeno, ustreza zahtevam te direktive.

Tehnični ukrepi, ki jih sprejme proizvajalec, morajo zagotoviti učinkovito omejitev emisije izpušne cevi in izhlapevanja skladno s to direktivo celotno normalno življenjsko dobo vozila pri normalnih pogojih uporabe. Da so ta določbe pri emisijah izpušne cevi izpolnjena, se šteje, če so izpolnjene določbe iz točk 5.3.1.4 in 7.1.1.1.

Če je v sistemu katalizatorja uporabljen senzor kisika, mora biti pri doseženi določeni hitrosti ali med pospeševanjem zagotovljeno nespremenjeno stehiometrično razmerje zrak/gorivo (lambda).

Začasne spremembe tega razmerja so kljub temu dovoljene, če se pojavijo tudi med preskusom, določenim v točkah 5.3.1 in 7.1.1, ali če so te spremembe potrebne zaradi varne vožnje in zaradi pravilnega delovanja motorja in sestavnih delov, ki vplivajo na emisije onesnaževal, ali če so te spremembe potrebne za hladen zagon.

5.1.2 Vozilo z motorjem na prisilni vžig mora biti načrtovano tako, da lahko vozi z neosvinčenim bencinom, kakor je določeno v Direktivi 85/210/EGS [4].

5.1.2.1 Ob upoštevanju 5.1.2.2 mora biti odprtina nalivnega grla posode za gorivo načrtovana tako, da ne dovoli polnjenja posode za gorivo na črpalki s šobo, katere zunanji premer je 23,6 mm ali večji.

5.1.2.2 Točka 5.1.2.1 se ne uporablja za vozila, pri katerih sta izpolnjena oba naslednja pogoja, in sicer:

5.1.2.2.1 da je vozilo načrtovano in izdelano tako, da osvinčeni bencin ne vpliva škodljivo na napravo za kontrolo emisije plinastih onesnaževal, in

5.1.2.2.2 da je na vozilu jasno, čitljivo in neizbrisno označen simbol za neosvinčeni bencin, kakor je določeno v standardu ISO 2575-1982, in to na mestu, da ga oseba, ki polni posodo za gorivo, takoj opazi. Dodatne oznake so dovoljene.

5.2 Uporaba preskusov

V preglednici 1.5.2 so prikazani postopki za homologacijo vozila.

5.2.1 Razen na vozilih, navedenih v 8.1, je treba na vozilih z motorjem na prisilni vžig opraviti naslednje preskuse:

- tip I (simuliranje povprečnih emisij izpušne cevi po hladnem zagonu),

- tip III (emisije plinov iz bloka motorja),

- tip IV (emisije izhlapevanja),

- tip V (trajnost naprav za preprečevanje onesnaževanja).

5.2.2 Na vozilih z motorjem na prisilni vžig, navedenih v 8.1, je treba opraviti naslednje preskuse:

- tip I (simuliranje povprečnih emisij izpušne cevi po hladnem zagonu),

- tip II (emisija ogljikovega monoksida pri prostem teku motorja),

- tip III (emisije plinov bloka motorja).

5.2.3 Razen na vozilih, navedenih v 8.1, je treba na vozilih z motorjem na kompresijski vžig opraviti naslednja preskusa:

- tip I (simuliranje povprečnih emisij izpušne cevi po hladnem zagonu),

- tip V (trajnost naprav za preprečevanje onesnaževanja).

5.2.4 Na vozilih z motorjem na kompresijski vžig, navedenih v 8.1, je treba opraviti naslednji preskus:

- tip I (simuliranje povprečnih emisij izpušne cevi po hladnem zagonu – samo plinasta onesnaževala).

5.3 Opis preskusov

5.3.1 Preskus tipa I (simuliranje povprečnih emisij izpušne cevi po hladnem zagonu).

5.3.1.1 V preglednici 1.5.3 so prikazani postopki za preskus tipa I. Ta preskus se opravi na vseh vozilih, navedenih v točki 1, katerih največja masa ne presega 3,5 tone.

5.3.1.2 Vozilo se postavi na dinamometer, ki simulira obremenitev in vztrajnost.

5.3.1.2.1 Razen na vozilih, navedenih v 8.1, se brez prekinitve opravi preskus, ki je sestavljen iz dveh delov, ena in dve, in traja skupaj 19 minut in 40 sekund. S privolitvijo proizvajalca se med deloma ena in dva lahko zaradi nastavljanja preskusne opreme uvede prekinitev, med katero se ne vzorči in ki traja največ 20 sekund.

5.3.1.2.2 Del ena sestavljajo štirje osnovni mestni vozni cikli. Vsak osnovni mestni vozni cikel vključuje petnajst faz (prosti tek, pospeševanje, enakomerna hitrost, pojemanje hitrosti itd.).

5.3.1.2.3 Del dve je sestavljen iz enega izvenmestnega voznega cikla. Izvenmestni vozni cikel vključuje 13 faz (prosti tek, pospeševanje, enakomerna hitrost, pojemanje hitrosti itd.).

Preglednica 1.5.2

Različni postopki za homologacijo in razširitve

Homologacijski preskus | Motorji na prisilni vžig | Motorji na kompresijski vžig |

Vozila M1 – masa ≤ 2,5 t – največ šest sedežev | Vozila, skladna s točko 8.1 | Vozila M1 – masa ≤ 2,5 t – največ šest sedežev | Vozila, skladna s točko 8.1 |

Tip I | Da Del ena + del dve | Da (m ≤ 3,5 tone) Del ena | Da Del ena + del dve | Da (m ≤ 3,5 tone) Del ena |

Tip II | — | Da | — | — |

Tip III | Da | Da | — | — |

Tip IV | Da | — | — | — |

Tip V | Da | — | Da | — |

Razširitev | Točka 6 | Točka 6 | Točka 6 | Vozila M2 in N2Referenčna masa največ 2840 kgTočka 6 |

5.3.1.2.4 Na vseh vozilih, navedenih v 8.1, se brez prekinitve opravi preskus, ki zajema samo štiri osnovne mestne vozne cikle (del ena) v skupnem trajanju 13 minut.

5.3.1.2.5 Med preskusom se izpušni plini razredčijo in sorazmerni vzorec se zbere v eni ali več zbirnih vrečah. Izpušni plini preskušanih vozil se razredčijo, vzorčijo in analizirajo po spodaj opisanem postopku; izmeri se skupna prostornina razredčenih izpušnih plinov. Pri vozilih z motorjem na kompresijski vžig se ne beležijo samo emisije ogljikovega monoksida, ogljikovodika in dušikovega oksida, temveč tudi emisije trdnih onesnaževal.

5.3.1.3 Preskus se opravi po postopku iz Priloge III. Uporabiti je treba predpisane načine za zbiranje in analizo plinov ter odvzemanje in tehtanje delcev.

5.3.1.4 Po zahtevah iz 5.3.1.4.2 in 5.3.1.5 se preskus ponovi trikrat. Razen pri vozilih, navedenih v 8.1, se pri vsakem preskusu rezultati pomnožijo z ustreznimi faktorji poslabšanja, navedenimi v 5.3.5. Dobljene mase plinastih emisij in za vozila z motorjem na kompresijski vžig tudi masa delcev, dobljene pri vsakem preskusu, morajo biti manjše od mejnih vrednosti v spodnji preglednici:

Masa ogljikovega monoksida | Skupna masa ogljikovodikov in dušikovih oksidov | [5]Masa delcev |

L1 (g/km) | L2 (g/km) | L3 (g/km) |

2,72 | 0,97 | 0,14 |

5.3.1.4.1 Ne glede na zahteve iz 5.3.1.4 za vsako onesnaževalo ali kombinacijo onesnaževal lahko ena izmed treh dobljenih mas presega predpisane mejne vrednosti za največ 10 %, če je aritmetična sredina vseh treh rezultatov nižja od predpisane mejne vrednosti. Če več kot eno onesnaževalo presega predpisane mejne vrednosti, ni pomembno, ali se to dogaja pri istem ali pri različnih preskusih [6].

5.3.1.4.2 Na zahtevo proizvajalca se število preskusov, predpisanih v 5.3.1.4, lahko poveča na 10, če je aritmetična sredina (

x

) prvih treh rezultatov, dobljenih za vsako onesnaževalo ali seštevek dveh onesnaževal, odvisno od omejitve, med 100 in 110 % mejne vrednosti. V tem primeru se zahteva samo to, da mora biti aritmetična sredina vseh desetih rezultatov, dobljenih za vsako onesnaževalo oziroma seštevek dveh onesnaževal, odvisno od omejitve, manjša od mejne vrednosti (

x

< L

).

5.3.1.5 Število preskusov, predpisanih v 5.3.1.4, se zmanjša pri pogojih, določenih v nadaljevanju, kjer je V1 rezultat prvega preskusa, V2 pa rezultat drugega preskusa za vsako onesnaževalo oziroma za skupno emisijo dveh onesnaževal, odvisno od omejitve.

5.3.1.5.1 Če je dobljeni rezultat za vsako onesnaževalo oziroma za skupno emisijo dveh onesnaževal, odvisno od omejitve, manjši ali enak 0,70 L (tj. V1 ≤ 0,70 L), se opravi samo en preskus.

5.3.1.5.2 Če zahteva iz 5.3.1.5.1 ni izpolnjena, se opravita samo dva preskusa, če so izpolnjene naslednje zahteve za vsako onesnaževalo oziroma za skupno emisijo dveh onesnaževal, odvisno od omejitve:

V1 ≤ 0,85 L, V1 + V2 ≤ 1,70 L in V2 ≤ L

5.3.2 Preskus tipa 2 (preskus emisije ogljikovega monoksida pri prostem teku motorja)

5.3.2.1 Ta preskus se opravi na vseh vozilih, navedenih v 8.1, z motorjem na prisilni vžig.

5.3.2.2 Pri preskusih po Prilogi IV prostorninski delež ogljikovega monoksida v izpušnih plinih pri prostem teku motorja ne sme presegati 3,5 % pri nastavitvi, ki se uporablja za preskus tipa I, in ne 4,5 % pri območju nastavitve, določenem v Prilogi IV.

5.3.3 Preskus tipa III (preverjanje emisij plinov iz bloka motorja)

5.3.3.1 Ta preskus se opravi na vseh vozilih, navedenih v točki 1, razen na tistih z motorjem na kompresijski vžig.

+++++ TIFF +++++

Shema poteka homologacije po tipu I

(glej točko 5.3.1)

5.3.3.2 Pri preskušanju po Prilogi V sistem prezračevanja bloka motorja ne sme dovoliti nobenih emisij plinov iz bloka motorja v ozračje.

5.3.4 Preskus tipa IV (določanje emisij izhlapevanja)

5.3.4.1 Ta preskus se opravi na vseh vozilih, navedenih v točki 1, razen na vozilih z motorjem na kompresijski vžig in vozilih, navedenih v 8.1.

5.3.4.2 Pri preskusih po Prilogi VI morajo biti emisije izhlapevanja manjše od 2 g na preskus.

5.3.5 Preskus tipa V (trajnost naprav za preprečevanje onesnaževanja)

5.3.5.1 Ta preskus se opravi na vseh vozilih, navedenih v točki 1, razen na vozilih, navedenih v 8.1. Ta preskus je preskus staranja, ki temelji na prevoženih 80000 km in ga je treba izvajati po programu v Prilogi VII na preskusni stezi, na cesti ali pa na dinamometru.

5.3.5.2 Ne glede na zahtevo iz 5.3.5.1 se proizvajalec lahko odloči za uporabo faktorjev poslabšanja iz naslednje preglednice kot alternativo preskusu po 5.3.5.1.

Vrsta motorja | Faktorji poslabšanja |

CO | HC + NOx | Delci [7] |

Motor na prisilni vžig | 1,2 | 1,2 | — |

Motor na kompresijski vžig | 1,1 | 1,0 | 1,2 |

Pred dokončanjem preskusa tipa V lahko tehnična služba na zahtevo proizvajalca izvede preskus tipa I ob uporabi faktorjev poslabšanja iz zgornje preglednice. Po končanem preskusu tipa V lahko tehnična služba spremeni rezultate homologacije, zabeležene v Prilogi IX, tako, da faktorje poslabšanja iz zgornje preglednice nadomesti s tistimi, ki so bili izmerjeni v preskusu tipa V.

5.3.5.3 Faktorji poslabšanja se določajo po postopku iz 5.3.5.1 ali z uporabo vrednosti iz preglednice v 5.3.5.2. Faktorji se uporabljajo zaradi vzpostavljanja skladnosti z zahtevami iz 5.3.1.4 in 7.1.1.1.

6. RAZŠIRITEV EGS-HOMOLOGACIJE

6.1 Razširitve glede na emisije izpušnega sistema

(preskusi tipa I in tipa II).

6.1.1 Tipi vozil z različno referenčno maso

Homologacija, podeljena tipu vozila, se lahko pod naslednjimi pogoji razširi na tipe vozil, ki se razlikujejo od homologiranega tipa samo po njihovi referenčni masi:

6.1.1.1 Vozila, razen navedenih v 8.1.

6.1.1.1.1 Homologacija se lahko razširi samo na tipe vozil z referenčno maso, ki zahteva uporabo naslednje višje enakovredne vztrajnosti ali katere koli nižje enakovredne vztrajnosti.

6.1.1.2 Vozila, navedena v 8.1.

6.1.1.2.1 Homologacija se lahko razširi samo na tipe vozil z referenčno maso, ki zahteva samo uporabo naslednje višje ali naslednje nižje enakovredne vztrajnosti.

6.1.1.2.2 Če referenčna masa tipa vozila, za katerega je zaprošena razširitev homologacije, zahteva uporabo vztrajnika z višjo enakovredno vztrajnostjo od tiste, ki je bila uporabljena za tip vozila, ki mu je bila homologacija že podeljena, se razširitev homologacije podeli.

6.1.1.2.3 Če referenčna masa tipa vozila, za katerega je zaprošena razširitev homologacije, zahteva uporabo vztrajnika z nižjo enakovredno vztrajnostjo od tiste, ki je bila uporabljena za tip vozila, ki mu je bila homologacija že podeljena, se razširitev homologacije podeli, če so mase onesnaževal, dobljene iz že homologiranega vozila, znotraj mejnih vrednosti, predpisanih za vozilo, za katero je zaprošena razširitev homologacije.

6.1.2 Tipi vozil z različnimi skupnimi prestavnimi razmerji

Homologacija, podeljena tipu vozila, se lahko pri naslednjih pogojih razširi na tipe vozil, ki se razlikujejo od homologiranega tipa samo po prenosnih razmerjih:

6.1.2.1 Za vsako izmed prenosnih razmerij, uporabljenih pri preskusu tipa I, je treba določiti razmerje,

E =

V

− V

V

1

kjer je pri številu vrtljajev motorja 1000 vrt/min V1 hitrost homologiranega tipa vozila, V2 pa hitrost tipa vozila, za katerega je zaprošena razširitev.

6.1.2.2 Če je za vsako prestavno razmerje E ≤ 9 8 %, se razširitev podeli brez ponovitve preskusa tipa I.

6.1.2.3 Če je vsaj za eno prestavno razmerje E > 8 % in če je za vsako prestavno razmerje E ≤ 13 %, je treba ponoviti preskus tipa I, vendar se lahko opravi v laboratoriju, ki ga izbere proizvajalec vozila in ga odobri organ, ki podeljuje homologacijo. Poročilo o preskusih je treba poslati tehnični službi, pristojni za homologacijske preskuse.

6.1.3 Tipi vozil z različnimi referenčnimi masami in različnimi skupnimi prenosnimi razmerji

Homologacija, podeljena tipu vozila, se lahko razširi na tipe vozil, ki se razlikujejo od homologiranega tipa samo po referenčni masi in prenosnem razmerju, če so izpolnjeni vsi pogoji iz 6.1.1 in 6.1.2.

6.1.4 Opomba:

Če je bila tipu vozila podeljena homologacija skladno s 6.1.1 do 6.1.3, se ta homologacija ne more razširiti na druge tipe vozil.

6.2 Emisije izhlapevanja (preskus tipa IV)

6.2.1 ±Homologacija, podeljena za tip vozila, opremljen s sistemom za kontrolo emisij izhlapevanja, se lahko razširi pri naslednjih pogojih:

6.2.1.1 Osnovni princip priprave mešanice goriva in zraka (npr. enotočkovni vbrizg, uplinjač) mora biti enak.

6.2.1.2 Oblika posode za gorivo ter material posode za gorivo in cevi za pretok goriva morata biti enaka. Presek in približna dolžina cevi morata biti enaka, pri čemer je treba preskusiti najslabši primer družine vozil glede na presek in približno dolžino cevi. O tem, ali so različni separatorji hlapov in tekočine sprejemljivi, odloči tehnična služba, pristojna za opravljanje homologacijskih preskusov. Prostornina posode za gorivo mora biti v območju ± 10 %. Nastavitev ventila za prezračevanje posode za gorivo mora biti enaka.

6.2.1.3 Način shranjevanja hlapov goriva mora biti enak, tj. oblika in prostornina lovilnika, medij za shranjevanje, zračni filter (če se uporablja za kontrolo emisije izhlapevanja) itd.

6.2.1.4 Prostornina posode za gorivo v uplinjaču mora biti v območju do 10 ml.

6.2.1.5 Način splakovanja zajetih hlapov mora biti enak (npr. pretok zraka, začetek ali prostornina splakovanja v odvisnosti od voznega cikla).

6.2.1.6 Načina tesnjenja in prezračevanja uplinjača morata biti enaka.

6.2.2 Dodatne opombe:

(i) dovoljene so različne velikosti motorja;

(ii) dovoljene so razlike v moči motorja;

(iii) dovoljeni so avtomatski in ročni menjalniki, kot tudi dvo- ali štirikolesni pogon;

(iv) dovoljene so različne oblike nadgradnje;

(v) dovoljene so različne velikosti platišč in pnevmatik.

6.3 Trajnost naprav za preprečevanje onesnaževanja

(preskus tipa V)

6.3.1 Homologacija, podeljena tipu vozila, se lahko razširi na različne tipe vozil, če je kombinacija motorja in sistema za zmanjšanje onesnaževanja enaka tisti na že homologiranem vozilu. Za ta namen se šteje, da imajo tipi vozil, katerih spodaj opisani parametri so enaki ali so znotraj predpisanih mejnih vrednosti, isto kombinacijo motorja in sistema za zmanjšanje onesnaževanja.

6.3.1.1 Motor:

- število valjev,

- delovna prostornina motorja (± 15 %),

- oblika bloka motorja,

- število ventilov,

- sistem napajanja z gorivom,

- vrsta sistema hlajenja,

- proces zgorevanja.

6.3.1.2 Sistem za zmanjševanje onesnaževanja:

- katalizatorji:

- število katalizatorjev in elementov,

- velikost in oblika katalizatorjev (prostornina ± 10 %),

- vrsta katalizatorja (oksidacijski, trismerni …),

- delež plemenitih kovin (enak ali večji),

- razmerje plemenitih kovin (± 15 %),

- podlaga (struktura in material),

- gostota celic,

- vrsta ohišja katalizatorja,

- lega katalizatorja (lega in mere v izpušnem sistemu so takšne, da pri vstopu v katalizator ne nastanejo večje temperaturne razlike kot 50 K).

- vpihovanje zraka:

- z vpihovanjem ali brez njega,

- tip (pulziranje, zračne črpalke …).

- vračanje izpušnih plinov:

- z vračanjem ali brez njega.

6.3.1.3 Kategorija vztrajnosti: prva višja in poljubna nižja kategorija enakovredne vztrajnosti.

6.3.1.4 Preskus trajnosti se lahko opravi na vozilu, katerega oblika nadgradnje, menjalnik (avtomatski ali ročni) ter velikost platišč ali pnevmatik so različni kot na tipu vozila, za katerega je zaprošena homologacija.

7. SKLADNOST PROIZVODNJE

7.1 Načeloma se skladnost proizvodnje glede na omejitev emisij izpušnega sistema in izhlapevanja iz vozila preverja na podlagi opisa v certifikatu o homologaciji, kakor je določeno v Prilogi IX, in po potrebi na podlagi vseh ali nekaterih preskusov tipov I, II, III in IV, kakor so navedeni v 5.2.

7.1.1 Skladnost vozila za preskus tipa I se preveri, kakor sledi:

7.1.1.1 Vzame se vozilo iz serije in se opravi preskus, kakor je opisan v 5.3.1. Na enak način se uporabijo faktorji poslabšanja. Vendar se mejne vrednosti, navedene v 5.3.1.4, nadomestijo z naslednjimi:

Masa ogljikovega monoksida | Skupna masa ogljikovodikov in dušikovih oksidov | [8]Masa delcev |

L1 (g/km) | L2 (g/km) | L3 (g/km) |

3,16 | 1,13 | 0,18 |

7.1.1.2 Če iz serije vzeto vozilo ne izpolnjuje zahtev iz 7.1.1.1, lahko proizvajalec vozila zahteva opravljanje meritev na vzorcu vozil iz serije, vključno s prvotno vzetim vozilom. Proizvajalec določi velikost vzorca n. Na vozilih, razen na prvotno vzetem vozilu, se opravi en preskus tipa I. Rezultat, ki ga je treba upoštevati pri prvotno preskušanem vozilu, je aritmetična sredina rezultatov, dobljenih pri treh preskusih tipa I, opravljenih na tem vozilu. Aritmetična sredina (

x

) rezultatov, dobljenih pri naključnem vzorcu, in standardni odmik S [9] se nato vstavita v diagram za emisije ogljikovega monoksida, skupne emisije ogljikovodikov in dušikovega oksida ter emisije delcev. Šteje se, da so proizvodni modeli skladni, če sta izpolnjena naslednja pogoja:

x

+ k.S ≤ L

kjer je:

L = mejna vrednost, določena v 7.1.1.1,

k = statistični faktor, odvisen od n in naveden v naslednji tabeli:

n | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |

k | 0,973 | 0,613 | 0,489 | 0,421 | 0,376 | 0,342 | 0,317 | 0,296 | 0,279 |

n | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 |

k | 0,265 | 0,253 | 0,242 | 0,233 | 0,224 | 0,216 | 0,210 | 0,203 | 0,198 |

če je n ≥ 20,

k =

n

7.1.2 Pri preskusu tipa II ali tipa III, opravljenem na vozilu, vzetem iz serije, morajo biti izpolnjeni pogoji, določeni v 5.3.2.2 in 5.3.3.2.

7.1.3 Ne glede na zahteve v 3.1.1 Priloge III lahko tehnična služba, pristojna za preverjanje skladnosti proizvodnje, s soglasjem proizvajalca opravi preskuse tipov I, II, III in IV na vozilih, ki so prevozila manj kot 3000 km.

7.1.4 Pri preskušanju skladno s Prilogo VI morajo biti povprečne emisije izhlapevanj za vso proizvodnjo homologiranega tipa vozil manjše od mejnih vrednosti iz 5.3.4.2.

7.1.5 Za rutinske preskuse vozil zaključka serije lahko imetnik homologacije dokaže skladnost z vzorčenjem na vozilih, ki izpolnjujejo zahteve iz točke 7 Priloge VI.

8. PREHODNE DOLOČBE

8.1 Za homologacijo in preverjanje skladnosti:

- vozil, razen tistih kategorije M1;

- osebnih vozil kategorije M1, namenjenih za prevoz več kot šest potnikov vključno z voznikom oziroma katerih največja masa presega 2500 kg;

- terenskih vozil, kakor so opredeljena v Prilogi I k Direktivi 70/156/EGS, nazadnje spremenjeni z Direktivo 87/403/EGS [10],

mora biti opravljen preskus iz dela ena. Mejne vrednosti, prikazane v tabelah v 5.3.1.4 (homologacija) in 7.1.1.1 (preverjanje skladnosti), se nadomestijo:

Za homologacijo vozila:

Referenčna masa RW (kg) | Ogljikov monoksid L1 (g/preskus) | Skupna emisija ogljiko- vodikov in dušikovih oksidov L2 (g/preskus) |

RW ≤ 1020 | 58 | 19,0 |

1020 < RW ≤ 1250 | 67 | 20,5 |

1250 < RW ≤ 1470 | 76 | 22,0 |

1470 < RW ≤ 1700 | 84 | 23,5 |

1700 < RW ≤ 1930 | 93 | 25,0 |

1930 < RW ≤ 2150 | 101 | 26,5 |

2150 < RW | 110 | 28,0 |

Za preverjanje skladnosti proizvodnje:

Referenčna masa RW (kg) | Ogljikov monoksid L1 (g/preskus) | Skupna emisija ogljiko- vodikov in dušikovih oksidov L2 (g/preskus) |

RW ≤ 1020 | 70 | 23,8 |

1020 < RW ≤ 1250 | 80 | 25,6 |

1250 < RW ≤ 1470 | 91 | 27,5 |

1470 < RW ≤ 1700 | 101 | 29,4 |

1700 < RW ≤ 1930 | 112 | 31,3 |

1930 < RW ≤ 2150 | 121 | 33,1 |

2150 < RW | 132 | 35,0 |

8.2 Za vozila, ki so bila homologirana in so se začela uporabljati pred 1. julijem 1993, se do 31. decembra 1994 uporabljajo naslednje določbe:

- prehodne določbe iz točke 8.3 (razen 8.3.1.3) Priloge I k Direktivi 70/220/EGS, spremenjeni z Direktivo 88/436/EGS,

- določbe za vozila kategorije M1, razen tistih, navedenih v točki 8.1 te priloge, ki so opremljena z motorjem na prisilni vžig, katerega delovna prostornina presega 2 l, po Prilogi I k Direktivi 70/220/EGS, spremenjeni z Direktivo 88/76/EGS,

- določbe za vozila z delovno prostornino motorja, manjšo od 1,4 l, po Direktivi 70/220/EGS, spremenjeni z Direktivo 89/458/EGS.

Na zahtevo proizvajalca se lahko za merodajne za homologacijo štejejo preskusi, opravljeni skladno s temi zahtevami, namesto preskusov, navedenih v točkah 5.3.1, 5.3.5 in 7.1.1 Priloge I k Direktivi 70/220/EGS, spremenjeni z Direktivo 91/441/EGS.

8.3 Do 1. julija 1994 za homologacijo oziroma do 31. decembra 1994 za začetek uporabe se mejne vrednosti za skupno maso ogljikovodikov in dušikovih oksidov ter za maso delcev pri vozilih z motorjem na kompresijski vžig z direktnim vbrizgom, razen vozil, navedenih v 8.1, dobijo tako, da se vrednosti L2 in L3 v tabelah iz 5.3.1.4 (homologacija) in 7.1.1.1 (preverjanje skladnosti) pomnožijo s faktorjem 1,4.

[1] Kakor je določeno v točki 0.4 Priloge I k Direktivi 70/156/EGS (UL L 42, 23.2.1970, str.1).

[2] UL L 197, 20.7.1983, str.1.

[3] UL L 36, 9.2.1988, str. 33.

[4] UL L 96, 3.4.985, str. 25.

[5] Za motorje na kompresijski vžig.

[6] Če eden od treh rezultatov, ki ustrezajo vsakemu onesnaževalu ali njihovi kombinaciji, za več kot 10 % presega mejno vrednost, predpisano v točki 5.3.1.4, se preskus pri zadevnih vozilih lahko nadaljuje, kakor je določeno v 5.3.1.4.2.

[9] Standardni odmik jeS2 = ∑ x − x2n − 1 kjer je x eden od n dobljenih posamičnih rezultatov.

[10] UL L 220, 8.8.1987, str. 44.

--------------------------------------------------

PRILOGA II

OPISNI LIST št. …

skladno s Prilogo I k Direktivi Sveta 70/156/EGS o EGS-homologaciji vozil glede na ukrepe proti onesnaževanju zraka z emisijami iz motornih vozil

(Direktiva 70/220/EGS, nazadnje spremenjena z Direktivo 91/441/EGS)

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

+++++ TIFF +++++

--------------------------------------------------

PRILOGA III

PRESKUS TIPA I

(Preverjanje povprečnih emisij izpušne cevi po hladnem zagonu)

1. UVOD

V tej prilogi je opisan postopek za preskus tipa I, kakor je določen v 5.3.1 Priloge I.

2. VOZNI CIKEL NA DINAMOMETRU

2.1 Opis cikla

Vozni cikel na dinamometru je opisan v Dodatku 1 k tej prilogi.

2.2 Splošni pogoji za izvajanje tega cikla

Po potrebi je treba opraviti preliminarne preskusne cikle, da se določi najboljši način uporabe pedala za plin in zavore in dobi cikel, približno enak teoretičnemu ciklu, znotraj predpisanih mejnih vrednosti.

2.3 Uporaba menjalnika

2.3.1 Če je največja hitrost, ki se lahko doseže v prvi prestavi, manjša od 15 km/h, se za osnovne mestne vozne cikle (del ena) uporabljajo druga, tretja in četrta prestava, za izvenmestni cikel (del dve) pa druga, tretja, četrta in peta prestava. Druga, tretja in četrta prestava se lahko uporabijo tudi za mestni cikel (del ena), druga, tretja, četrta in peta prestava pa za izvenmestni cikel (del dve), če je v navodilih za vožnjo priporočen zagon v drugi prestavi na ravni podlagi oziroma če je prva prestava rezervirana za terensko vožnjo, vožnjo korakoma ali vleko.

Pri vozilih z največjo močjo motorja 30 kW, katerih največja hitrost ne presega 130 km/h, je do 1. julija 1994 največja hitrost za izvenmestni cikel (del dve) omejena na 90 km/h. Vozila, ki po tem datumu ne dosežejo vrednosti pospeška in hitrosti, predpisanih za delovni cikel, je treba voziti s popolnoma pritisnjenim pedalom za plin, dokler ponovno ne dosežejo predpisane krivulje vožnje. Odmike od voznega cikla je treba zapisati v poročilu o preskusu.

2.3.2 Vozila s polavtomatskim menjalnikom se preskušajo ob uporabi prestav, ki se ponavadi uporabljajo pri vožnji, in sicer po navodilih proizvajalca.

2.3.3 Vozila z avtomatskim menjalnikom se preskušajo z vklopljeno najvišjo prestavo (drive). Pedal za plin je treba uporabljati tako, da se ob uporabi prestav v običajnem zaporedju dobi čimbolj enakomeren pospešek. Razen tega se ne uporabljajo prestavne točke, ki so prikazane v Dodatku 1 k tej prilogi; pospešek se mora nadaljevati ves čas, predstavljen s premico, ki povezuje konec vsakega časa prostega teka z začetkom naslednjega časa enakomerne hitrosti. Veljajo odstopanja, navedena v točki 2.4.

2.3.4 Vozila, opremljena s hitro prestavo "overdrive", ki jo voznik lahko vklopi, se preskušajo z izklopljeno hitro prestavo pri mestnem ciklu (del ena) oziroma z vklopljeno hitro prestavo pri izvenmestnem ciklu (del dve).

2.4 Dovoljena odstopanja

2.4.1 V času pospeška, enakomerne hitrosti in zmanjševanja hitrosti z zaviranjem je med navedeno in teoretično hitrostjo dovoljeno odstopanje ± 2 km/h. Če se hitrost vozila zmanjšuje hitreje brez uporabe zavor, veljajo samo zahteve iz 6.5.3. Večja odstopanja hitrosti od predpisanih so sprejemljiva pri prehodu iz ene faze v drugo, če nikoli ne trajajo več kot 0,5 sekunde.

2.4.2 Dovoljena odstopanja časa so ± 1,0 s. Ta odstopanja veljajo enako na začetku kot tudi na koncu časa prestavljanja [1] za mestni cikel (del ena) ter za obratovanja št. 3, 5 in 7 pri izvenmestnem ciklu (del dve).

2.4.3 Dovoljena odstopanja hitrosti in časa se kombinirajo, kakor je pokazano v Dodatku 1.

3. VOZILO IN GORIVO

3.1 Preskušanec

3.1.1 Vozilo je treba oddati v postopek v dobrem mehanskem stanju. Utečeno mora biti z vsaj 3000 prevoženimi kilometri pred preskusom.

3.1.2 Izpušni sistem ne sme imeti prepustnih točk ki bi lahko zmanjšale količino zbranih plinov, ki mora biti enaka količini, izpuščeni iz motorja.

3.1.3 Lahko se preveri tesnost sesalnega sistema za zagotovitev, da mešanje goriva z zrakom ni pod vplivom nehotenega sesanja zraka.

3.1.4 Nastavitve motorja in naprav za upravljanje vozila morajo biti take, kakor jih je navedel proizvajalec. Ta zahteva se uporablja zlasti za nastavitve za prosti tek (število vrtljajev in vsebnost ogljikovega monoksida v izpušnih plinih), za napravo za hladni zagon in za sistem za zmanjševanje emisij onesnaževal v izpušnih plinih.

3.1.5 Preskušano vozilo ali drugo enakovredno vozilo mora biti po potrebi opremljeno z napravo, ki omogoča merjenje karakterističnih parametrov, potrebnih za nastavitev dinamometra skladno s 4.1.1.

3.1.6 Tehnična služba lahko preveri, ali stopnja učinkovitosti vozila ustreza navedbam proizvajalca, ali se lahko uporablja za normalno vožnjo, zlasti pa, ali je sposobno za zagon v hladnem in segretem stanju.

3.2 Gorivo

Za preskuse se uporabi ustrezno referenčno gorivo, kakor je določeno v Prilogi VIII.

4. PRESKUSNA OPREMA

4.1 Dinamometer

4.1.1 Dinamometer mora biti zmožen simulirati realno vožnjo vozila na cesti v okviru ene izmed naslednjih klasifikacij:

- dinamometer s fiksno krivuljo obremenitve, to pomeni dinamometer, katerega fizične značilnosti zagotavljajo fiksno obliko krivulje obremenitve,

- dinamometer z nastavljivo krivuljo obremenitve, to pomeni dinamometer z vsaj dvema nastavljivima voznima uporoma, da je mogoče nastaviti krivuljo obremenitve.

4.1.2 Nastavitev dinamometra mora biti časovno stabilna. Dinamometer ne sme povzročati nobenih tresljajev, ki bi jih zaznalo vozilo in bi lahko škodili normalnemu delovanju vozila.

4.1.3 Opremljen mora biti z napravami za simuliranje vztrajnosti in obremenitve. Pri dinamometru z dvema valjema so ti simulatorji priključeni na prednji valj.

4.1.4 Točnost

4.1.4.1 Pokazano obremenitev mora biti mogoče meriti in odčitati s točnostjo ± 5 %.

4.1.4.2 Pri dinamometrih s fiksno krivuljo obremenitve mora biti točnost nastavitve obremenitve ± 5 % pri 80 km/h. Pri dinamometrih z nastavljivo krivuljo obremenitve mora biti točnost obremenitve z dinamometrom glede na realno vožnjo vozila na cesti 5 % pri 100, 80, 60 in 40 km/h oziroma 10 % pri 20 km/h. Pri nižjih vrednostih mora biti absorpcija dinamometra pozitivna.

4.1.4.3 Skupna vztrajnost vrtljivih delov (po potrebi vključno s simulirano vztrajnostjo) mora biti znana in se mora nahajati znotraj območja ± 20 kg razreda vztrajnosti za preskus.

4.1.4.4 Hitrost vozila je treba meriti s številom vrtljajev valja (prednjega valja pri dinamometrih z dvema valjema). Pri hitrostih, večjih od 10 km/h, jo je treba meriti s točnostjo ± 1 km/h.

4.1.5 Nastavitev obremenitve in vztrajnosti

4.1.5.1 Dinamometer s fiksno krivuljo obremenitve: simulator obremenitve mora biti nastavljen tako, da porabi moč, ki se prenaša na pogonska kolesa vozila pri enakomerni hitrosti 80 km/h, in zabeleži se moč, ki se porabi pri 50 km/h. Postopki za določanje in nastavitev te obremenitve so opisani v Dodatku 3.

4.1.5.2 Dinamometer z nastavljivo krivuljo obremenitve: simulator obremenitve mora biti nastavljen tako, da porabi moč, ki se prenaša na pogonska kolesa vozila pri enakomernih hitrostih 100, 80, 60, 40 in 20 km/h. Postopki za določanje in nastavitev te obremenitve so opisani v Dodatku 3.

4.1.5.3 Vztrajnost

Pri dinamometrih z električnim simuliranjem vztrajnosti je treba dokazati, da so njihovi rezultati enakovredni rezultatom, dobljenim pri dinamometrih z mehansko simulacijo. Postopki za dokazovanje te enakovrednosti so opisani v Dodatku 4.

4.2 Naprava za vzorčenje izpušnih plinov

4.2.1 Z napravo za vzorčenje izpušnih plinov mora biti mogoče izmeriti dejanske količine onesnaževal v izpušnih plinih. Pri tem se uporablja naprava s konstantnim volumenskim pretokom (CVS). Da je to mogoče, se izpušni plini vozila pri kontroliranih pogojih stalno razredčijo z zrakom iz okolja. Pri meritvah z napravo za vzorčenje plinov s konstantnim volumenskim pretokom morata biti izpolnjena dva pogoja: treba je izmeriti skupno prostornino mešanice izpušnih plinov in zraka za razredčitev in stalno je treba jemati vzorec za analizo, sorazmeren s to prostornino.

Količine emitiranih onesnaževal se določijo iz koncentracij v vzorcu ob upoštevanju koncentracije teh snovi v okoliškem zraku in količine pretoka zraka med preskusom.

Količina trdnih onesnaževal se določi tako, da se med celotnim preskusom iz sorazmernega delnega toka s primernimi filtri izločajo delci in da se gravimetrijsko določi njihova količina skladno s 4.3.2.

4.2.2 Pretok skozi naprave mora biti zadosten, da se vodna para ne kondenzira pri pogojih, ki lahko nastanejo med preskusom, kakor je določeno v Dodatku 5.

4.2.3 Na sliki III.4.2.3 je podan shematski prikaz splošnega principa delovanja. V Dodatku 5 so navedeni primeri treh tipov naprave s konstantnim volumenskim pretokom za vzorčenje izpušnih plinov, ki ustrezajo zahtevam, določenim v tej prilogi.

4.2.4 Mešanica izpušnih plinov in zraka mora biti homogena v točki S2 sonde za vzorčenje.

4.2.5 Sonda mora odvzeti reprezentativni vzorec razredčenih izpušnih plinov.

4.2.6 Naprava ne sme imeti razpok, skozi katere bi uhajali plini. Konstrukcija in materiali morajo biti takšni, da naprava ne vpliva na koncentracijo onesnaževal v razredčenih izpušnih plinih. Če kateri koli del naprave (toplotni izmenjevalnik, ventilator ipd.) spremeni koncentracijo nekega onesnaževala v razredčenih plinih, je treba to onesnaževalo vzorčiti pred tem delom, če ni mogoče izključiti njegovega vpliva.

+++++ TIFF +++++

Prikaz naprave za vzorčenje izpušnih plinov

4.2.7 Če ima izpušni sistem preskušanega vozila več izpušnih cevi, morajo biti te povezane čim bližje vozilu.

4.2.8 Spremembe statičnega tlaka na izpušni(-h) cevi(-eh) vozila ne smejo odstopati za več kot ± 1,25 kPa od sprememb statičnega tlaka, izmerjenih med ciklom vožnje na dinamometru, ko izpušne cevi niso bile priključene. Naprave za vzorčenje izpušnih plinov, ki lahko ohranijo odstopanja do ± 0,25 kPa, se uporabljajo samo, če proizvajalec v pisni zahtevi pristojnemu organu, ki podeljuje homologacijo, utemelji potrebo po manjšem dovoljenem odstopanju. Protitlak se meri čim bližje končnemu delu izpušne cevi ali pa v podaljšku z enakim premerom.

4.2.9 Ventili, ki se uporabljajo za usmerjanje izpušnih plinov, morajo biti hitro delujoči in hitro nastavljive izvedbe.

4.2.10 Vzorci plinov se odvzemajo v primerno velike zbiralne vreče. Te vreče morajo biti izdelane iz materialov, ki 20 minut po odvzemu ne spremenijo škodljivih plinov za več kot ± 2 %.

4.3 Naprave za analizo

4.3.1 Zahteve

4.3.1.1 Onesnaževala v plinih je treba analizirati z naslednjimi aparati:

Analiza ogljikovega monoksida (CO) in ogljikovega dioksida (CO2):

Analizatorji ogljikovega monoksida in ogljikovega dioksida morajo biti nedisperzijski infrardeči (NDIR) absorpcijski analizatorji.

Analiza ogljikovodikov (HC) pri motorjih na prisilni vžig:

Analizator ogljikovodikov mora biti analizator s plamensko ionizacijo (FID), kalibriran s propanom, izraženim z ekvivalentom ogljikovih atomov (C1).

Analiza ogljikovodikov (HC) pri motorjih na kompresijski vžig:

Analizator ogljikovodikov mora biti analizator s plamensko ionizacijo z detektorjem, ventili, cevmi itd., segret na 463 K (190 °C) ± 10 K (HFID). Kalibriran mora biti s propanom, izraženim z ekvivalentom ogljikovih atomov (C1).

Analiza dušikovega oksida (NOx):

Analizator dušikovega oksida mora biti bodisi kemiluminiscenten (CLA) ali pa analizator z absorpcijo nedispenzivne ultravijolične resonance (NDUVR), v obeh primerih s konverterjem NOx – NO.

Delci:

Gravimetrijsko določanje izločenih delcev. Ti delci se vedno zbirajo z dvema serijsko vgrajenima filtroma v toku vzorčenih plinov. Količina delcev, ki jih izloči vsak par filtrov, mora biti, kakor sledi:

— | Vep: | pretok skozi filtre |

— | Vmix: | pretok skozi tunel |

— | M: | masa delcev (g/km) |

— | Mlimit: | mejna vrednost mase delcev (veljavna mejna masa, g/km) |

— | m: | masa delcev, izločenih s filtri (g) |

— | d: | dejanska razdalja, ki ustreza voznemu ciklu (km) |

| M = Vmix · mVep · d ali m = M.d · VepVmix |

| Odnos med delci in vzorcem (Vep/Vmix) je treba uskladiti tako, da je M = Mlimit, 1 ≤ m ≤ 5 mg (pri uporabi filtrov s premerom 47 mm). |

| Površina filtrov mora biti izdelana iz materiala, ki je hidrofoben in inerten do sestavin izpušnih plinov (filtri iz steklenega vlakna, površinsko obdelanega s fluorogljikom, ali iz enakovrednega materiala). |

4.3.1.2 Točnost

Analizatorji morajo imeti merilno območje, ki je združljivo s točnostjo, potrebno za merjenje koncentracije onesnaževal v vzorcu izpušnih plinov.

Merilni pogrešek ne sme presegati ± 3 % ne glede na dejansko vrednost plinov za kalibriranje.

Pri koncentracijah pod 100 ppm merilni pogrešek ne sme presegati ± 3 ppm. Vzorec okoliškega zraka je treba meriti z istim analizatorjem in merilnim območjem kot ustrezni vzorec razredčenih izpušnih plinov.

Pri merjenju izločenih delcev mora biti zagotovljena točnost 1 μg.

Natančnost (standardni odmik) in možnost odčitavanja na tehtnici z mikrogramsko skalo, ki se uporablja za določanje teže vseh filtrov, morata biti 1 μg.

4.3.1.3 Ledena past

Pred analizatorjem se ne sme uporabiti naprava za sušenje plinov, razen če se dokaže, da ne vpliva na vsebnost onesnaževala v toku plinov.

4.3.2 Posebne zahteve za motorje na kompresijski vžig

Uporabiti je treba ogrevano napeljavo za vzorčenje za neprekinjeno analizo ogljikovodikov HC z analizatorjem s plamensko ionizacijo (HFID), vključno z aparatom za zapisovanje (R). Povprečno koncentracijo izmerjenih ogljikovodikov je treba določiti z integracijo. Med celotnim preskusom mora biti temperatura v napeljavi za vzorec 463 K (190 °C) ± 10 K. Ogrevana napeljava za vzorčenje mora biti opremljena z ogrevanim filtrom (Fh) z 99-odstotno stopnjo učinkovitosti za delce ≥ 0,3 μm, da se iz kontinuiranega pretoka plinov za analizo izločijo trdni delci. Odzivni čas sistema za vzorčenje (od sonde do vstopa v analizator) ne sme biti daljši od 4 sekund.

Uporabiti je treba analizator s plamensko ionizacijo (HFID) s sistemom za konstantni pretok (toplotni izmenjevalnik), da se zagotovi reprezentativni vzorec, razen če se kompenzirajo nihanja pretoka CFV oziroma CFO.

Naprava za izločanje delcev je sestavljena iz cevi za razredčitev, sonde za vzorčenje, filtrov, črpalke za delni pretok, regulatorja pretoka in merilne naprave. Delni pretok za izločanje delcev poteka skozi dva serijsko vgrajena filtra. Trdna onesnaževala se iz pretoka preskušanih izpušnih plinov vzorčijo v delu za razredčitev tako, da se dobi reprezentativni vzorec iz homogene mešanice zraka in izpušnih plinov in da v točki vzorčenja temperatura mešanice zraka in izpušnih plinov ni višja od 325 K (52 °C). Temperatura pretoka izpušnih plinov v merilniku pretoka ne sme nihati za več kot ± 3 K, količina pretoka pa ne za več kot ± 5 %. Če se zaradi prevelike obremenitve filtra količina pretoka nesprejemljivo spremeni, je treba preskus prekiniti. Pri ponovljenem preskusu je treba zmanjšati količino pretoka in/ali uporabiti večji filter. Filtra je treba vzeti iz komore največ eno uro pred začetkom preskusa.

Filtre za delce je treba kondicionirati (glede na temperaturo in vlažnost) v odprti posodi, zaščiteni pred prahom, najmanj 8 oziroma največ 56 ur pred preskusom v klimatizirani komori. Po tem kondicioniranju se čisti filtri stehtajo in shranijo do uporabe.

Če se v času ene ure po odvzemu iz komore za tehtanje filtri ne uporabijo, jih je treba ponovno stehtati.

Enourna omejitev se lahko nadomesti z osemurno omejitvijo, če je izpolnjen eden ali oba naslednja pogoja:

- kondicioniran filter se vstavi in hrani v zatesnjeni posodi za filter, ali

- kondicioniran filter se vstavi v zatesnjeno posodo za filter, ki se takoj vstavi v napeljavo za vzorčenje, v kateri ni pretoka.

4.3.3 Kalibracija

Vsak analizator je treba kalibrirati, kolikorkrat je potrebno, vsekakor pa v mesecu pred preskusom za homologacijo, vendar vsaj enkrat na šest mesecev, da se preveri skladnost proizvodnje. V Dodatku 6 je opisana metoda kalibracije za analizatorje, navedene v 4.3.1.

4.4 Merjenje prostornine

4.4.1 Metoda merjenja skupne prostornine razredčenega izpušnega plina, ki se uporablja pri napravi za vzorčenje s konstantno prostornino, mora zagotavljati točnost meritev ± 2 %.

4.4.2 Kalibracija naprave za vzorčenje s konstantno prostornino

Aparat za merjenje prostornine naprave za vzorčenje s konstantno prostornino je treba kalibrirati po postopku, ki zagotavlja predpisano točnost, in tako pogosto, da se ta točnost obdrži.

V Dodatku 6 je podan primer postopka kalibracije, s katerim se doseže potrebna točnost. Pri tem postopku se uporablja dinamična merilna naprava pretoka, ki je primerna za veliko količino pretoka, značilno za napravo za vzorčenje s konstantno prostornino. Naprava mora imeti certificirano točnost in mora ustrezati uradnemu nacionalnemu ali mednarodnemu etalonu.

4.5 Plini

4.5.1 Čisti plini

Za kalibracijo in delovanje morajo biti po potrebi na voljo naslednji čisti plini:

- očiščeni dušik

(čistota ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO),

- očiščeni sintetični zrak

(čistota ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO); vsebnost kisika od 18 do 21 vol. %,

- očiščeni kisik (čistota ≤ 99,5 vol. % O2),

- očiščen vodik (in mešanica, ki vsebuje vodik)

(čistota ≤ 1 ppm C, ≤ 400 ppm CO2).

4.5.2 Kalibrirni plini

Na voljo morajo biti plini z naslednjo kemično sestavo: mešanice:

- C3H8 in očiščenega sintetičnega zraka (4.5.1),

- CO in očiščenega dušika,

- CO2 in očiščenega dušika,

- NO in očiščenega dušika.

(Delež NO2 v tem kalibrirnem plinu ne sme presegati 5 % deleža NO.)

Dejanska koncentracija kalibrirnega plina lahko odstopa do ± 2 % glede na nazivno vrednost.

Koncentracije, določene v Dodatku 6, se lahko dosežejo tudi z razdelilnikom plinov, z redčenjem z očiščenim N2 ali z očiščenim sintetičnim zrakom. Točnost mešalne naprave mora biti takšna, da se koncentracije razredčenih kalibrirnih plinov lahko določijo s točnostjo do ± 2 %.

4.6 Dodatne merilne naprave

4.6.1 Temperature

Temperature, navedene v Dodatku 8, se merijo s točnostjo ± 1,5 K.

4.6.2 Tlak

Atmosferski tlak se meri s točnostjo ± 0,1 kPa.

4.6.3 Absolutna vlažnost

Točnost meritev absolutne vlažnosti (H) mora biti ± 5 %.

4.7 Napravo za vzorčenje izpušnih plinov je treba preverjati z metodo, opisano v točki 3 Dodatka 7. Največje dovoljeno odstopanje med dovedeno in izmerjeno količino plina je 5 %.

5. PRIPRAVLJANJE PRESKUSA

5.1 Nastavitev simulatorjev vztrajnosti translatorni vztrajnosti vozila

Uporabi se simulator vztrajnosti, da se dobi skupna vztrajnost rotirajočih mas, ki ustreza referenčni masi znotraj naslednjih vrednosti:

Referenčna masa vozila RW (kg) | Enakovredna vztrajnost I (kg) |

< RW ≤ 750 | 680 |

750 < RW ≤ 850 | 800 |

850 < RW ≤ 1020 | 910 |

1020 < RW ≤ 1250 | 1130 |

1250 < RW ≤ 1470 | 1360 |

1470 < RW ≤ 1700 | 1590 |

1700 < RW ≤ 1930 | 1810 |

1930 < RW ≤ 2150 | 2040 |

2150 < RW ≤ 2380 | 2270 |

2380 < RW ≤ 2610 | 2270 |

2610 < RW | 2270 |

5.2 Nastavitev dinamometra

Obremenitev se nastavi po metodah iz 4.1.4.

Uporabljena metoda in dobljene vrednosti (enakovredno vztrajnost – karakteristični parameter nastavitve) se navedejo v poročilu o preskusu.

5.3 Predkondicioniranje vozila

5.3.1 Pri vozilih z motorjem na kompresijski vžig je treba za merjenje delcev uporabiti v Dodatku 1 opisani cikel dela dve največ 36 oziroma najmanj šest ur pred preskusom. Prevoziti je treba tri zaporedne cikle. Dinamometer se nastavi skladno s 5.1 in 5.2.

Po tem predkondicioniranju, ki je značilno za motorje na kompresijski vžig, in pred preskusom je treba vozila z motorjem na kompresijski vžig in vozila z motorjem na prisilni vžig hraniti v prostoru z relativno konstantno temperaturo med 293 in 303 K (20 in 30 °C). To kondicioniranje mora trajati najmanj šest ur in ga je treba nadaljevati, dokler temperaturi olja v motorju in hladilne tekočine, če obstaja, ne dosežeta temperature prostora z ± 2 K.

Na zahtevo proizvajalca vozila je treba preskus opraviti najpozneje 30 ur po vožnji vozila pri normalni temperaturi.

5.3.2 Tlak v pnevmatikah mora pri predhodnem preskusu na cesti zaradi nastavitve obremenitve dinamometra ustrezati navedbam proizvajalca. Pri dinamometrih z dvema valjema se tlak v pnevmatikah lahko poveča za največ 50 % glede na priporočila proizvajalca. Dejansko uporabljeni tlak je treba navesti v poročilu o preskusu.

6. PRESKUSI NA PRESKUSNI NAPRAVI

6.1 Posebni pogoji za izvajanje voznih ciklov

6.1.1 Med preskusom mora biti temperatura v preskusnem prostoru med 293 in 303 K (20 in 30 °C). Absolutna vlažnost (H) zraka v preskusnem prostoru ali pa vsesanega zraka motorja mora izpolniti naslednji pogoj:

5,5 ≤ H ≤ 12,2 g H2O/kg suhega zraka

6.1.2 Med preskusom mora vozilo stati približno vodoravno, da ne bi prišlo do nenormalne porazdelitve goriva.

6.1.3 Med preskusom mora biti pokrov motorja odprt, razen če je to tehnično nemogoče. Uporabi se lahko pomožni ventilator, ki deluje na hladilnik (pri hlajenju s hladilno tekočino) oziroma na vstop zraka (pri zračnem hlajenju), če je to potrebno zaradi ohranjanja normalne temperature motorja.

6.1.4 Med preskusom se zaradi preverjanja pravilnosti opravljenih ciklov zapisuje hitrost v primerjavi s časom.

6.2 Zagon motorja

6.2.1 Motor se zažene po navodilih proizvajalca s pomočjo naprav, predvidenih v ta namen, navedenih v navodilih za uporabo vozil serijske proizvodnje.

6.2.2 Motor je treba 40 sekund pustiti v prostem teku. Po poteku teh 40 sekund prostega teka je treba začeti s prvim ciklom.

6.3 Prosti tek

6.3.1 Ročni oziroma polavtomatski menjalnik

6.3.1.1 Pri prostem teku mora biti sklopka vklopljena, menjalnik pa v položaju prostega teka.

6.3.1.2 Zaradi izvajanja pospeškov kot pri normalnem ciklu je treba vozilo dati v prvo prestavo in izklopiti sklopko 5 sekund pred pospeškom, ki sledi prostemu teku pri osnovnem mestnem voznem ciklu (del ena).

6.3.1.3 Prvi čas prostega teka na začetku mestnega voznega cikla (del ena) sestoji iz 6 sekund prostega teka z menjalnikom v nevtralni legi in z vklopljeno sklopko in 5 sekund v prvi prestavi z izklopljeno sklopko.

Oba navedena časa prostega teka motorja si morata slediti zapovrstjo.

Čas prostega teka motorja na začetku izvenmestnega cikla (del dve) sestoji iz 20 sekund prostega teka v prvi prestavi z izklopljeno sklopko.

6.3.1.4 Pri vsakem mestnem voznem ciklu (del ena) je čas prostega teka 16 sekund v nevtralni legi in 5 sekund v prvi prestavi z izklopljeno sklopko.

6.3.1.5 Prosti tek med dvema zaporednima osnovnima mestnima voznima cikloma (del ena) traja 13 sekund z menjalnikom v nevtralni legi in z vklopljeno sklopko.

6.3.1.6 Ob koncu zmanjševanja hitrosti (zaustavitev vozila na valjih) pri izvenmestnem voznem ciklu (del dve) traja čas prostega teka 20 sekund z menjalnikom v nevtralni legi in z vklopljeno sklopko.

6.3.2 Avtomatski menjalnik

Med preskusom se po začetni vključitvi ustrezne prestave menjalna ročica ne sme uporabljati, razen v primeru, navedenem v 6.4.3, ali če je z menjalno ročico mogoče vklopiti "overdrive", če obstaja.

6.4 Pospeševanja

6.4.1 Pospeševanja je treba izvajati tako, da so pospeški med celotno fazo čimbolj konstantni.

6.4.2 Če pospeševanja ni mogoče opraviti v predpisanem času, je treba, če je mogoče, ta dodatni čas odšteti od časa, predvidenega za prestavljanje, drugače pa od časa enakomerne hitrosti, ki mu sledi.

6.4.3 Avtomatski menjalniki

Če pospeševanja ni mogoče opraviti v predpisanem času, se uporabi ročica menjalnika skladno z zahtevami za ročne menjalnike.

6.5 Pojemanje hitrosti

6.5.1 Vsa pojemanja hitrosti pri osnovnem mestnem voznem ciklu (del ena) se dosežejo s popolnim umikom noge s pedala za plin pri vklopljeni sklopki. Pri hitrosti 10 km/h se sklopka izklopi brez uporabe ročice menjalnika.

Vsa pojemanja hitrosti pri izvenmestnem voznem ciklu (del dve) se dosežejo s popolnim umikom noge s pedala za plin pri vklopljeni sklopki. Pri hitrosti 50 km/h se za zadnje pojemanje hitrosti sklopka izklopi brez uporabe ročice menjalnika.

6.5.2 Če je čas pojemanja hitrosti daljši od predvidenega za ustrezno fazo, je treba uporabiti zavore vozila, da bi se obdržal čas, predviden za ta cikel.

6.5.3 Če je čas pojemanja hitrosti krajši od predpisanega za ustrezno fazo, je treba ponovno vzpostaviti čas teoretičnega cikla, in to tako, da se čas enakomerne hitrosti ali prostega teka zlije z naslednjo operacijo.

6.5.4 Ob koncu pojemanja hitrosti (ustavitev vozila na valjih) pri osnovnem mestnem voznem ciklu (del ena) se menjalnik postavi v nevtralno lego in sklopka se vklopi.

6.6 Enakomerne hitrosti

6.6.1 Pri prehodu od pospeševanja v enakomerno hitrost, ki mu sledi, se je treba izogibati vbrizgavanju goriva s pedalom za plin ali pa zapiranju lopute za plin.

6.6.2 Pri fazah enakomerne hitrosti je treba držati pedal za plin v stalni legi.

7. VZORČENJE IN ANALIZA PLINOV IN DELCEV

7.1 Vzorčenje

Vzorčiti se začne na začetku prve osnovne mestne vozne faze, kakor je določeno v 6.2.2, in se konča po zaključku zadnje faze prostega teka v izvenmestnem voznem ciklu (del dve) oziroma na koncu zadnje faze prostega teka zadnjega osnovnega mestnega voznega cikla (del ena), odvisno od tipa preskusa.

7.2 Analiza

7.2.1 Izpušne pline v zbiralni vreči je treba analizirati čimprej, v vsakem primeru pa najpozneje 20 minut po koncu preskusnega cikla. Uporabljene filtre z delci je treba najpozneje eno uro po končanem preskusu izpušnih plinov prinesti v komoro, kjer jih je treba kondicionirati dve do 36 ur in nato stehtati.

7.2.2 Pred vsako analizo vzorca je treba merilno območje analizatorja, uporabljenega za vsako onesnaževalo, s pomočjo ustreznega ničelnega plina nastaviti v ničelno lego.

7.2.3 Analizatorji se nastavijo na kalibracijske krivulje s kalibrirnimi plini z nazivno koncentracijo med 70 in 100 % končne vrednosti skale za vsako skalo.

7.2.4 Nato se ponovno preverijo ničelne nastavitve analizatorjev. Če odčitana vrednost za več kot 2 % obsega skale odstopa od nastavitve, določene po postopku iz 7.2.2, se postopek ponovi.

7.2.5 Nato se vzorci analizirajo.

7.2.6 Po analizi se ob uporabi istih plinov preverijo ničelna nastavitev in vrednosti nastavitve. Če te vrednosti ne odstopajo za več kot 2 % od tistih, dobljenih po 7.2.3, se šteje, da je analiza sprejemljiva.

7.2.7 V vseh fazah, opisanih v tej točki, morajo biti količine in tlaki pretoka različnih plinov enaki uporabljenim pri kalibraciji analizatorjev.

7.2.8 Veljavna vrednost za koncentracijo vsakega od onesnaževal, izmerjenih v plinih, je vrednost, odčitana na merilni napravi po stabilizaciji. Količine emisije ogljikovodikov pri motorjih na kompresijski vžig se izračunajo iz integrirane vrednosti, odčitane na HFID, po potrebi korigirane za nihanje pretoka, kakor je prikazano v Dodatku 5.

8. DOLOČANJE KOLIČINE EMISIJE PLINASTIH IN TRDNIH ONESNAŽEVAL

8.1 Upoštevana prostornina

Prostornina, ki se upošteva, se korigira tako, da ustreza pogojema 101,33 kPa in 273,2 K.

8.2 Skupna količina emisije plinastih in trdnih onesnaževal

Masa m vsakega plinastega onesnaževala v emisiji vozila med preskusom se določi z zmnožkom prostorninske koncentracije in prostornine zadevnega plina ob upoštevanju naslednjih gostot pri navedenih referenčnih pogojih:

- za ogljikov monoksid (CO): d = 1,25 g/l,

- za ogljikovodike (CH1,85): d = 0,619 g/l,

- za dušikove okside (NO2): d = 2,05 g/l.

Masa m trdnih onesnaževal v emisiji vozila med preskusom se določi s tehtanjem mase delcev, izločenih na dveh filtrih, in sicer m1 na prvem filtru ter m2 na drugem filtru:

- če je 0,95 (m1 + m2) ≤ m1, je m = m1,

- če je 0,95 (m1 + m2) > m1, je m = m1 + m2,

- če je m2 > m1, se preskus zavrže.

V Dodatku 8 so navedene metode izračuna (s primeri) za določanje mase emisije plinastih in trdnih onesnaževal.

[1] Upoštevati je treba, da dovoljeni čas dveh sekund zajema čas preklapljanja in po potrebi manevrski prostor za dohitevanje cikla.

--------------------------------------------------

PRILOGA IV

PRESKUS TIPA II

(Preskus emisije ogljikovega monoksida pri prostem teku motorja)

1. UVOD

V tej prilogi je opisan postopek za preskus tipa II skladno s 5.3.2 Priloge I.

2. POGOJI MERJENJA

2.1 Uporabi se referenčno gorivo, kakor je opredeljeno v Prilogi VIII.

2.2 Preskus tipa II se izvede takoj po četrtem osnovnem voznem ciklu (del ena) preskusa tipa I z motorjem v prostem teku brez uporabe naprave za hladni zagon motorja. Neposredno pred vsakim merjenjem vsebnosti ogljikovega monoksida se opravi osnovni mestni vozni cikel (del ena), kakor je opisan v 2.1 Priloge III.

2.3 Pri vozilih z ročnim ali polavtomatskim menjalnikom se preskus opravi z menjalnikom v nevtralni legi in z vklopljeno sklopko.

2.4 Pri vozilih z avtomatskim menjalnikom se preskus opravi z ročico menjalnika bodisi v nevtralni legi ali pa v legi "parkiranje".

2.5 Naprave za nastavljanje vrtljajev prostega teka

2.5.1 Definicija

V tej direktivi "naprave za nastavljanje prostega teka" pomeni dele za spreminjanje prostega teka motorja, ki ga lahko izvede mehanik že z orodjem, opisanim v 2.5.1.1. Za naprave za nastavljanje vrtljajev prostega teka motorja ne štejejo naprave za nastavitev mešanice goriva in zraka, pri katerih je za njihovo prestavitev treba odstraniti varovalne elemente, ki v normalnih pogojih preprečujejo vsak poseg nestrokovnjakov.

2.5.1.1 Orodje, ki se lahko uporabi za nastavitev vrtljajev prostega teka: izvijači (ravni ali križni), ključi (zvezda ključi, viličasti ključi ali nastavljivi matični ključi), klešče, imbus ključi.

2.5.2 Določanje merilnih točk

2.5.2.1 Merjenje se najprej opravi pri nastavitvi, ki se uporablja za preskus tipa I.

2.5.2.2 Za vsako napravo za nastavljanje z brezstopenjskim spreminjanjem se določi zadostno število značilnih točk.

2.5.2.3 Meritve vsebnosti ogljikovega monoksida v izpušnih plinih se opravijo v vseh možnih legah, pri napravah za zvezno nastavljanje pa se upoštevajo le lege, določene v 2.5.2.2.

2.5.2.4 Preskus tipa II šteje za zadovoljiv, če je izpolnjen vsaj eden izmed naslednjih dveh pogojev:

2.5.2.4.1 nobena od vrednosti, izmerjenih po 2.5.2.3, ne presega mejnih vrednosti,

2.5.2.4.2 največja vrednost, ugotovljena, ko se nastavitev ene naprave zvezno spreminja, medtem pa ostale naprave za nastavljanje ostanejo nespremenjene, ne preseže mejne vrednosti; ta pogoj mora biti izpolnjen pri napravah s stopenjskimi nastavitvami v vseh možnih nastavitvenih legah.

2.5.2.5 Možne nastavitve naprav za nastavljanje so omejene:

2.5.2.5.1 na eni strani z višjo od obeh naslednjih vrednosti: najnižje število vrtljajev motorja v prostem teku; število vrtljajev na minuto prostega teka po priporočilu proizvajalca, zmanjšano za 100 vrtljajev na minuto;

2.5.2.5.2 na drugi strani z najnižjo od treh naslednjih vrednosti: najvišje število vrtljajev motorja, ki ga je mogoče doseči z nastavitvijo vrtljajev prostega teka; število vrtljajev prostega teka po priporočilu proizvajalca, povečano za 250 vrtljajev na minuto; število vrtljajev na minuto, pri katerem se vključi samodejna sklopka.

2.5.2.6 Razen tega se ne smejo izbrati nastavitve, ki ne zagotavljajo pravilnega delovanja motorja. Še posebej je treba pri motorjih z več uplinjači vse uplinjače nastaviti enako.

3. VZORČENJE PLINOV

3.1 Sonda za vzorčenje se vstavi v vezno cev med izpušnim sistemom vozila in zbiralno vrečo, in sicer čim bližje izpušni cevi vozila.

3.2 Koncentraciji CO (CCO) in CO2 (CCO2) se določita iz pokazanih ali izpisanih podatkov merilnih instrumentov ob uporabi ustreznih kalibracijskih krivulj.

3.3 Enačba za korigirano koncentracijo ogljikovega monoksida za štiritaktne motorje se glasi:

C

corr = C

C

+ C

CO2 (Vol.%)

3.4 Koncentracije CCO (glej 3.2), izmerjene po enačbah iz 3.3, ni treba korigirati, če skupna vrednost izmerjenih koncentracij (CCO + CCO2) znaša najmanj 15 za štiritaktne motorje.

--------------------------------------------------

PRILOGA V

PRESKUS TIPA III

(Preverjanje emisije plinov iz bloka motorja)

1. UVOD

V tej prilogi je opisan postopek za preskus tipa III, kakor je določen v 5.3.3 Priloge I.

2. SPLOŠNE DOLOČBE

2.1 Preskus tipa III se opravlja na vozilu z motorjem na prisilni vžig, ki je bil preskušen po preskusu tipa I oziroma tipa II.

2.2 Preskusijo se vsi motorji, tudi tesni, izjema so motorji, pri katerih že rahla netesnost lahko povzroči nedovoljene motnje v delovanju (motorji "flat-twin").

3. POGOJI PRESKUSA

3.1 Prosti tek motorja se nastavi po priporočilu proizvajalca.

3.2 Meritve se opravijo pri naslednjih treh pogojih delovanja motorja:

Pogoj delovanja št. | Hitrost vozila (km/h) |

1 | Prosti tek |

2 | 50 ± 2 (v tretji prestavi oziroma "drive") |

3 | 50 ± 2 (v tretji prestavi oziroma "drive") |

Pogoj delovanja št. | Moč motorja, ki jo absorbira dinamometer |

1 | nič |

2 | moč, ki ustreza nastavitvam za preskuse tipa I |

3 | enako kot pogoj št. 2, pomnoženo s faktorjem 1,7 |

4. PRESKUSNI POSTOPEK

4.1 Pri meritvah, navedenih v 3.2, se preveri brezhibno delovanje odjema plinov iz bloka motorja.

5. POSTOPEK ZA PREVERJANJE SISTEMA ODJEMA PLINOV IZ BLOKA MOTORJA

(Glej tudi sliko V.5)

5.1 Odprtine za dovod in odvod zraka in plinov v motor in iz njega se pustijo nespremenjene.

5.2 Tlak v bloku motorja se meri na primerni točki. Tlak se meri z manometrom s poševno cevjo v odprtini za merilno palico za olje.

5.3 Vozilo ustreza predpisom, če med meritvijo pri nobenem od pogojev, navedenih v 3.2, tlak, izmerjen v bloku motorja, ne preseže atmosferskega tlaka.

5.4 Pri preskusu po opisanem postopku se tlak v sesalnem kolektorju meri z ± 1 kPa.

5.5 Hitrost vozila na dinamometru se meri z ± 2 km/h.

5.6 Tlak v bloku motorja se meri z ± 0,01 kPa.

5.7 Če pri enem od pogojev, določenih v 3.2, tlak, izmerjen v bloku motorja, preseže atmosferski tlak, se na zahtevo proizvajalca opravi dodaten preskus, kakor je določen v točki 6.

6. POSTOPEK DODATNEGA PRESKUSA

6.1 Odprtine za dovod in odvod zraka v motor in iz njega se pustijo nespremenjene.

6.2 Na odprtino za merilno palico za olje se pritrdi mehka vreča, neprepustna za pline iz bloka motorja, ki ima prostornino približno 5 litrov. Pred vsako meritvijo mora biti vreča prazna.

6.3 Pred vsako meritvijo se vreča zapre. Pri vsakem od pogojev meritev, določenih v 3.2, se vreča za pet minut poveže z blokom motorja.

6.4 Vozilo ustreza predpisom, če se vreča pri nobenem od pogojev meritev, kakor so določeni v 3.2, vidno ne napihne.

6.5 Opomba

6.5.1 Če zaradi konstrukcije motorja preskusa po točki 6 ni mogoče opraviti, se meritve opravijo po enakem postopku, vendar z naslednjimi spremembami:

6.5.2 pred preskusom se zaprejo vse odprtine, razen tistih, ki so potrebne zaradi vračanja plinov,

6.5.3 vreča se s primernim odcepom, ki ne sme povzročiti dodatne izgube tlaka, priključi na povratni vod sistema za odsesavanje plinov iz bloka motorja neposredno na priključku za odvzem plinov iz motorja.

+++++ TIFF +++++

Preskus tipa III

--------------------------------------------------

PRILOGA VI

PRESKUS TIPA IV

UGOTAVLJANJE EMISIJE HLAPOV PRI VOZILIH Z MOTORJEM NA PRISILNI VŽIG

1. UVOD

V tej prilogi je opisan postopek preskusa tipa IV skladno s 5.3.4 Priloge I.

V tem postopku je opisana metoda za ugotavljanje izgub ogljikovodikov pri izhlapevanju iz sistema za gorivo pri vozilih z motorjem na prisilni vžig.

2. OPIS PRESKUSA

Preskus emisije izhlapevanja (slika VI.2) je sestavljen iz štirih faz:

- priprave preskusa,

- ugotavljanja izgub pri dihanju posode za gorivo,

- mestnega (del ena) in izvenmestnega (del dve) voznega cikla,

- ugotavljanja izgub pri ustavljanju segretega vozila.

Skupni rezultat preskusa se dobi iz seštevka količine emisije ogljikovodikov iz faze izgub pri dihanju posode za gorivo in faze izgub pri ustavljanju vročega vozila.

3. VOZILO IN GORIVO

3.1 Vozilo

3.1.1 Vozilo mora biti v dobrem mehanskem stanju in mora biti pred preskusom utečeno z najmanj 3000 prevoženimi kilometri. Kontrolni sistem za emisije izhlapevanja mora biti priključen in mora v tem obdobju delovati pravilno, posoda z aktivnim ogljem pa mora biti normalno obremenjena. To pomeni, da ne sme biti izpostavljena niti pretiranemu splakovanju niti preveliki obremenitvi.

3.2 Gorivo

3.2.1 Uporabi se primerno referenčno gorivo, kakor je določeno v Prilogi VIII k tej direktivi.

4. PRESKUSNA OPREMA

4.1 Dinamometer

Dinamometer mora ustrezati zahtevam Priloge III.

4.2 Komora za merjenje emisije izhlapevanja

4.2.1 Komora za merjenje emisije izhlapevanja mora biti pravokotna merilna komora, neprepustna za plin in dovolj velika za preskušano vozilo. Vozilo mora biti dostopno z vseh strani in po zaprtju mora biti komora neprepustna za plin skladno z Dodatkom 1. Notranja površina komore ne sme prepuščati ogljikovodikov. Vsaj ena površina mora vsebovati elastičen neprepusten material, ki omogoča izravnavo sprememb tlaka, ki nastanejo zaradi rahlih nihanj temperature. Stena mora biti konstruirana tako, da pospeši oddajanje toplote. Med preskusom temperatura stene v nobeni točki ne sme biti nižja od 293 K (20 °C).

+++++ TIFF +++++

Ugotavljanje emisije izhlapevanja

Vozilo, utečeno s 3000 km (brez odvečnega splakovanja/obremenitve)

Čiščenje vozila s paro (po potrebi)

Opomba:

1. Družina vozil glede na zmanjšanje emisij izhlapevanja - podrobnosti so določene.

2. Emisije izpušnih plinov se lahko merijo tudi med preskusom na dinamometru, vendar se ne uporabljajo za homologacijo. Homologacijski preskus izpušnih emisij se opravi posebej.

4.3 Sistemi za analizo

4.3.1 Analizator ogljikovodikov

4.3.1.1 Za kontrolo zraka v komori se uporablja analizator ogljikovodikov tipa analizatorja s plamensko ionizacijo (FID). Vzorec plina se odvzame iz srednje točke ene izmed bočnih sten oziroma strehe komore in vsak obtočni odvod se vrne v komoro, če je mogoče v točko, neposredno za ventilatorjem za mešanje zraka.

4.3.1.2 Analizator ogljikovodikov mora imeti odzivni čas manjši od 1,5 sekunde do 90 % končnega odčitka. Za vsa merilna območja mora biti njegova stabilnost večja kot 2 % obsega skale pri ničli, pri 80 % pa ± 20 % obsega skale v času 15 minut.

4.3.1.3 Ponovljivost analizatorja, izražena kot en standardni odmik, mora biti v vseh merilnih območjih večja kot 1 % obsega skale pri ničli in pri 80 % ± 20 % obsega skale.

4.3.1.4 Merilna območja analizatorja morajo biti izbrana tako, da dajo najboljšo možnost odčitavanja pri meritvah, kalibraciji in preverjanju tesnjenja.

4.3.2 Sistem za zapisovanje podatkov na analizatorju ogljikovodikov

4.3.2.1 Analizator ogljikovodikov mora imeti napravo za zapisovanje električnih signalov bodisi z linijskim pisalom ali pa z drugim sistemom za obdelavo podatkov, ki zapisuje električni signal najmanj enkrat na minuto. Značilnosti delovanja zapisovalnega sistema morajo biti vsaj enakovredne signalu, ki ga zapisuje, in mora nepretrgano zapisovati rezultate. Pri zapisovanju morata biti točno pokazana čas začetka in konca segrevanja posode za gorivo in ustavljanja segretega vozila kot tudi čas med začetkom in dokončanjem vsakega preskusa.

4.4 Segrevanje posode za gorivo

4.4.1 Gorivo v posodi(-ah) za gorivo se segreva s kontroliranim virom toplote; za ta namen je primerna npr. grelna blazina z močjo 2000 W. Grelni sistem mora enakomerno oddajati toploto na stene posode za gorivo pod nivojem goriva, da ne bi prišlo do lokalnega pregrevanja goriva. Hlapi nad gorivom v posodi za gorivo ne smejo biti ogrevani.

4.4.2 Naprava za ogrevanje posode za gorivo mora omogočati enakomerno segrevanje goriva v posodi s temperature 289 K (16 °C) za 14 K v 60 minutah, pri čemer je tipalo za temperaturo v legi, kakor je določena v 5.1.1. Pri ogrevanju posode za gorivo mora biti sistem za ogrevanje zmožen regulirati temperaturo goriva do ± 1,5 K predpisane temperature.

4.5 Zapisovanje temperature

4.5.1 Zapisovanje temperature v komori se opravlja v dveh točkah s pomočjo senzorjev za temperaturo, ki morata biti priključena tako, da kažeta srednjo vrednost. Merilni točki se nahajata znotraj komore, približno 0,1 m oddaljeni od navpične srednjice vsake bočne stene na višini 0,9 m ± 0,2 m.

4.5.2 Temperatura posode (posod) za gorivo se zapisuje s pomočjo tipala, ki je nameščeno v posodi za gorivo skladno s 5.1.1.

4.5.3 Med celotnim merjenjem emisije izhlapevanj se temperature zapisujejo ali vnašajo v sistem za obdelavo podatkov vsaj enkrat na minuto.

4.5.4 Točnost sistema za zapisovanje temperature mora biti ± 1,0 K in zmožnost odčitavanja temperature mora biti do 0,4 K.

4.5.5 Sistem za zapisovanje oziroma za obdelavo podatkov mora biti zmožen odčitavati čas do ± 15 sekund.

4.6 Ventilatorji

4.6.1 Ob uporabi enega ali več ventilatorjev oziroma puhal pri odprtih vratih komore mora biti mogoče zmanjšati koncentracijo ogljikovodikov v komori na koncentracije ogljikovodikov v okoliškem zraku.

4.6.2 Komora mora biti opremljena z enim ali več ventilatorji ali puhali z možno zmogljivostjo 0,1 do 0,5 m3s-1, da je mogoče zrak v komori popolnoma premešati. Med meritvami mora biti mogoče doseči enakomerno temperaturo in koncentracijo ogljikovodikov v komori. Vozilo v komori ne sme biti izpostavljeno neposrednemu delovanju zračnega toka iz ventilatorjev ali puhal.

4.7 Plini

4.7.1 Za kalibracijo in meritve morajo biti na voljo naslednji čisti plini:

- očiščeni sintetični zrak (čistota: < 1 ppm C1 ekvivalent ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO), vsebnost kisika med 18 in 21 volumskih odstotkov,

- gorilni plin za analizator ogljikovodikov (40 % ± 2 % vodika, ostalo helij z manj kot 1 ppm C1 ekvivalenta ogljikovodika, manj kot 400 ppm CO2),

- propan (C3H8), čistota najmanj 99,5 %.

4.7.2 Uporabiti je treba kalibrirne pline, ki vsebujejo mešanico propana (C3H8) in očiščenega sintetičnega zraka. Dejanska koncentracija kalibrirnega plina mora biti v mejah ± 2 % nazivnih vrednosti. Dozirna naprava za mešanico razredčenih plinov mora omogočati točnost ± 2 % dejanske vrednosti. Koncentracije, navedene v Dodatku 1, se lahko dobijo tudi z uporabo dozirne naprave, ki uporablja sintetični zrak kot razredčevalni plin.

4.8 Dodatne naprave

4.8.1 Absolutno vlažnost zraka v preskusnem prostoru mora biti mogoče izmeriti do ± 5 %.

4.8.2 Tlak v preskusnem prostoru mora biti mogoče izmeriti do ± 0,1 kPa.

5. PRESKUSNI POSTOPEK

5.1 Priprava preskusa

5.1.1 Pred preskusom se vozilo mehanično pripravi, kakor sledi:

- izpušni sistem vozila ne sme imeti nobenih netesnosti,

- pred preskusom se vozilo lahko očisti s paro,

- posoda za gorivo mora biti opremljena s senzorjem za temperaturo, ki omogoča merjenje temperature v središču goriva v posodi za gorivo, ko je le-ta napolnjena do 40 % prostornine,

- dodatna oprema, kot armature in priključki, mora biti nameščena tako, da je posodo za gorivo mogoče popolnoma izprazniti.

5.1.2 Vozilo se postavi v preskusni prostor, kjer je temperatura okoliškega zraka med 293 in 303 K (20 in 30 °C).

5.1.3 Posoda z aktivnim ogljem se splakuje 30 minut, pri čemer vozilo vozi s hitrostjo 60 km/h pri nastavitvi dinamometra, kakor je predpisana v Dodatku 2 Priloge III, ali pa ob splakovanju posode z zrakom (pri sobni temperaturi in vlažnosti zraka) s hitrostjo pretoka, ki je enaka dejanski hitrosti pretoka skozi posodo pri hitrosti vožnje 60 km/h. Nato se posoda zaporedoma obremeni z dvema preskusoma enodnevnih emisij.

5.1.4 Posoda(-e) za gorivo se izprazni(-jo) z obstoječimi izpustnimi pipami. Pri tem se kontrolne naprave, vgrajene na vozilo, ne smejo niti pretirano splakovati niti pretirano obremeniti. Za ta namen praviloma zadošča, če se odstrani(-jo) pokrov(-i) s posode (posod) za gorivo.

5.1.5 Posoda(-e) za gorivo se ponovno napolni(-jo) s predpisanim preskusnim gorivom na temperaturi med 283 in 287 K (10 in 14 °C) do 40 % ± 2 % njihove normalne prostornine. V tej fazi se pokrov(-i) posode (posod) za gorivo ne sme(-jo) ponovno namestiti.

5.1.6 Pri vozilih, ki imajo vgrajenih več posod za gorivo, se vse posode ogrevajo tako, kakor je opisano v nadaljevanju. Temperature posod za gorivo morajo biti enake do ± 1,5 K.

5.1.7 Gorivo se lahko umetno segreje na izhodiščno temperaturo 289 K (16 °C) ± 1 K.

5.1.8 Kakor hitro gorivo doseže temperaturo 287 K (14 °C), se posoda(-e) za gorivo zapre(-jo). Ko temperatura posode za gorivo doseže 289 K (16 °C) ± 1 K, se začne linearno ogrevanje za 14 ± 0,5 K v časovnem obdobju 60 ± 2 minuti. Med ogrevanjem mora biti temperatura goriva skladna z naslednjo funkcijo do ± 1,5 K:

T

= T

+ 0,2333.t

kjer je:

Tr = predpisana temperatura (K),

To = začetna temperatura posode za gorivo (K),

t = čas od začetka ogrevanja posode za gorivo v minutah.

Zapisuje se čas, potreben za ogrevanje in zvišanje temperature.

5.1.9 Po časovnem obdobju največ ene ure se začne postopek izpuščanja in polnjenja goriva skladno s 5.1.4, 5.1.5, 5.1.6 in 5.1.7.

5.1.10 V dveh urah po končanju prvega obdobja ogrevanja posode za gorivo se začne s postopkom drugega ogrevanja posode za gorivo, kakor je opredeljeno v 5.1.8, in se zaključi z zapisovanjem povečanja temperature in časa ogrevanja.

5.1.11 V eni uri po zaključku drugega ogrevanja posode za gorivo se vozilo postavi na dinamometer in se z njim opravijo en vozni cikel dela ena in dva vozna cikla dela dve. Med tem postopkom se ne odvzemajo vzorci emisij izpušnih plinov.

5.1.12 V petih minutah po zaključku predkondicioniranja, kakor je določeno v 5.1.11, se pokrov motorja popolnoma zapre, vozilo se odpelje z dinamometra in parkira na prostoru za ustavitev. Vozilo je parkirano najmanj 10 ur oziroma največ 36 ur. Na koncu tega obdobja morata temperaturi motornega olja in hladilne tekočine doseči temperaturo prostora z dovoljenim odstopanjem ± 2 K.

5.2 Preskus emisije izhlapevanja zaradi dihanja posode za gorivo

5.2.1 S postopkom,navedenim v 5.2.4, se lahko začne najmanj 9 oziroma največ 35 ur po voznem ciklu predkondicioniranja.

5.2.2 Neposredno pred začetkom preskusa se merilna komora nekaj minut splakuje, dokler se ne dobi stabilna koncentracija ozadja. V tem času morajo biti vklopljeni tudi ventilatorji v komori.

5.2.3 Neposredno pred začetkom preskusa se analizator ogljikovodikov nastavi na ničlo in nastavi se merilno območje.

5.2.4 Posoda(-e) za gorivo se izprazni(-jo) skladno s 5.1.4 in ponovno napolni(-jo) s preskusnim gorivom do 40 ± 2 % prostornine pri temperaturi med 283 in 287 K (10 in 14 °C). V tej fazi se pokrov(-i) posode (posod) za gorivo še ne sme(-jo) postaviti.

5.2.5 Pri vozilih, ki imajo vgrajenih več posod za gorivo, se vse posode ogrevajo tako, kakor je opisano v nadaljevanju. Temperature posod za gorivo morajo biti enake do ± 1,5 K.

5.2.6 Preskušanec se pripelje v preskusno komoro z izklopljenim motorjem ter odprtimi okni in prostorom za prtljago. Priključijo se senzorji in po potrebi grelna naprava za posodo za gorivo. Takoj se začneta zapisovati temperatura goriva in temperatura zraka v komori. Če je ventilator za splakovanje še vklopljen, se izklopi.

5.2.7 Gorivo se lahko umetno segreje na začetno temperaturo 289 K (16 °C) ± 1 K.

5.2.8 Kakor hitro temperatura goriva doseže 287 K (14 °C), se posoda(-e) za gorivo zapre(-jo), komora pa zatesni, da je neprepustna za pline.

5.2.9 Ko gorivo doseže temperaturo 289 K (16 °C ) ± 1 K:

- se merijo koncentracija ogljikovodikov, atmosferski tlak in temperatura, da bi se dobili začetni odčitki CHC, i, Pi in Ti za preskus ogrevanja posode za gorivo,

- se začne z linearnim ogrevanjem 14 ± 0,5 K v času 60 ± 2 minuti. Temperatura goriva med ogrevanjem mora ustrezati naslednji funkciji z dovoljenim odstopanjem ± 1,5 K:

T

= T

+ 0,2333 · t

kjer je:

Tr = predpisana temperatura (K),

To = začetna temperatura posode za gorivo (K),

t = čas od začetka ogrevanja posode za gorivo v minutah.

5.2.10 Neposredno pred zaključkom preskusa se analizator ogljikovodikov nastavi na ničlo in nastavi se merilno območje.

5.2.11 Če se je v času 60 ± 2 minuti temperatura povečala za 14 K ± 0,5 K, se meri končna koncentracija ogljikovodikov v komori (CHC,f). Zapišejo se čas oziroma pretečeni čas in tudi končna temperatura in atmosferski tlak Tf in Pf pri ustavljenem segretem vozilu.

5.2.12 Izklopi se vir toplote in vrata se odtesnijo in odprejo. Grelna naprava in senzor za temperaturo se izklopita iz instrumentov v komori. Vrata vozila in prostor za prtljago se lahko zaprejo in vozilo se umakne iz kabine z izklopljenim motorjem.

5.2.13 Vozilo se pripravi za naslednje vozne cikle in za preskus emisije izhlapevanja ustavljenega segretega vozila. Preskusu dihanja posode za gorivo mora v največ eni uri slediti preskus hladnega zagona.

5.2.14 Pristojni organ lahko preveri, ali konstrukcija sistema oskrbe vozila z gorivom lahko v kateri koli točki dovoljuje izgube v zunanje ozračje. V tem primeru se opravi tehnična analiza, s katero pristojni organ ugotovi, da se hlapi vodijo v posodo z aktivnim ogljem in da se med delovanjem vozila primerno splakujejo.

5.3 Vozni cikel

5.3.1 Določanje emisije izhlapevanja se zaključi z merjenjem emisije ogljikovodikov v 60 minutah od ustavitve segretega vozila po mestnem in izvenmestnem voznem ciklu. Po preskusu izgub zaradi dihanja posode za gorivo se vozilo z izključenim motorjem porine ali drugače postavi na dinamometer. Nato se vozi skozi preskus mestnega in izvenmestnega voznega cikla s hladnim zagonom, kakor je navedeno v Prilogi III. Med preskusom se lahko odvzamejo vzorci emisije izpušnih plinov, vendar se rezultati ne uporabljajo za namen homologacije emisije izpušnih plinov.

5.4 Preskus emisije izhlapevanja pri ustavljenem segretem vozilu

5.4.1 Pred zaključkom preskusnega postopka se merilna komora nekaj minut splakuje, dokler se ne dobi stabilna koncentracija ozadja ogljikovodikov. V tem času morajo biti ventilatorji v komori vključeni.

5.4.2 Neposredno pred preskusom se analizator ogljikovodikov nastavi na ničlo in nastavi se merilno območje.

5.4.3 Na koncu voznega cikla mora biti pokrov motorja popolnoma zaprt in vsi priključki med vozilom in preskusno napravo izklopljeni. Nato se vozilo ob čim manjši uporabi pedala za plin zapelje v merilno komoro. Motor je treba izklopiti, preden kateri koli del vozila pride v komoro. Čas, ko se motor izklopi, se zapiše v sistem za zapisovanje podatkov meritev emisije izhlapevanja in takrat se začne zapisovanje temperature. V tej fazi se odprejo okna in prostor za prtljago, če ni bil odprt.

5.4.4 Vozilo z izklopljenim motorjem se porine ali drugače pripelje v merilno komoro.

5.4.5 V 2 minutah po izklopu motorja oziroma 7 minut po končanem voznem ciklu se vrata komore neprepustno zaprejo.

5.4.6 Obdobje meritev izhlapevanja iz ustavljenega segretega vozila, ki traja 60 ± 0,5 minute, se začne, ko je komora zatesnjena. Izmerijo se koncentracija ogljikovodikov, temperatura in atmosferski tlak, da bi se dobile izhodiščne vrednosti CHC, I, Pi in Ti za preskus odstavljanja segretega vozila. Te vrednosti se uporabijo pri izračunu emisije izhlapevanja, točka 6. Med 60 minut trajajočo fazo izhlapevanja iz ustavljenega segretega vozila temperatura T okoliškega zraka komore ne sme biti nižja od 296 K niti višja od 304 K.

5.4.7 Neposredno pred zaključkom preskusa v trajanju 60 ± 0,5 minute je treba analizator ogljikovodikov nastaviti na ničlo in nastaviti merilno območje.

5.4.8 Na koncu 60 ± 0,5 minute trajajočega preskusa se izmeri koncentracija ogljikovodikov v komori. Izmerita se tudi temperatura in atmosferski tlak. To so končne vrednosti CHC, f, Pf in Tf, ki se uporabljajo pri izračunih iz točke 6. S tem je zaključen preskusni postopek za emisije izhlapevanja.

6. IZRAČUN

6.1 V točki 5 opisani preskusi emisije izhlapevanja omogočajo izračun emisije ogljikovodikov iz dihanja posode za gorivo in v fazi izhlapevanja iz ustavljenega segretega vozila. Izgube pri izhlapevanju v vsaki navedeni fazi se izračunajo s pomočjo izhodiščnih in končnih vrednosti koncentracij ogljikovodikov, temperatur in tlakov v komori kot tudi neto prostornine komore.

Za to se uporablja naslednja enačba:

M

= k.V. 10

·

C

· P

T

C

· P

T

i

kjer je:

MHC = količina emisije ogljikovodikov med fazo preskusa (v gramih),

CHC = koncentracija ogljikovodikov, izmerjena v komori (ppm (prostornina) ekvivalent C1),

V = neto prostornina komore v m3, korigirana za prostornino vozila z odprtimi okni in prostorom za prtljago. Če prostornina vozila ni določena, se odšteje prostornina 1,42 m3,

T = temperatura okoliškega zraka v komori, K,

P = atmosferski tlak v kPa,

H/C = razmerje vodika proti ogljiku,

k = 1,2 (12 + H/C);

pri čemer je:

i izhodiščni odčitek,

f končni odčitek,

H/C upošteva se vrednost 2,33 za izgube pri dihanju posode za gorivo,

H/C upošteva se vrednost 2,20 za izgube pri izhlapevanju iz ustavljenega segretega vozila.

6.2 Skupni rezultati preskusa

Skupna količina emisije ogljikovodikov za vozilo se izračuna, kakor sledi:

M

= M

+ M

HS

kjer je:

Mskupna = skupna količina emisije vozila (v gramih),

MTH = količina emisije ogljikovodikov pri ogrevanju posode za gorivo (v gramih),

MHS = količina emisije ogljikovodikov pri odstavljanju segretega vozila (v gramih).

7. SKLADNOST PROIZVODNJE

7.1 Pri rutinski končni kontroli proizvodnje vozil lahko imetnik homologacije dokaže skladnost tako, da vzorči vozila, ki morajo izpolnjevati naslednje zahteve.

7.2 Preskus tesnosti

7.2.1 Vse povezave sistema, ki uravnava emisijo, z atmosfero se zaprejo.

7.2.2 Na sistem goriva se deluje s tlakom 370 ± 10 mm vodnega stolpca.

7.2.3 Preden se povezava sistema za gorivo z virom tlaka prekine, se mora tlak stabilizirati.

7.2.4 Po prekinitvi povezave tlak ne sme pasti več kot 50 mm vodnega stolpca v petih minutah.

7.3 Preskus prezračevanja

7.3.1 Povezave sistema, ki uravnava emisijo, z atmosfero, se zaprejo.

7.3.2 Na sistem za gorivo se deluje s tlakom 370 ± 10 mm vodnega stolpca.

7.3.3 Preden se povezava sistema za gorivo z virom tlaka prekine, se mora tlak stabilizirati.

7.3.4 Povezave sistema, ki uravnava emisijo, z atmosfero, se ponovno dovedejo v stanje delovanja.

7.3.5 Tlak v sistemu za gorivo mora pasti pod 100 mm vodnega stolpca v najmanj 30 sekundah oziroma največ 2 minutah.

7.4 Preskus splakovanja

7.4.1 Naprava, ki je zmožna zaznati količino pretoka zraka 1 litra na minuto, se priključi na vstopno odprtino, tlačna posoda, ki je dovolj velika, da je njen vpliv na sistem za splakovanje zanemarljiv, pa se prek preklopnega ventila poveže z vstopno odprtino, oziroma

7.4.2 proizvajalec lahko uporabi merilnik pretoka po lastni izbiri, če je sprejemljiv za tehnično službo.

7.4.3 Vozilo mora delovati tako, da se opazi vsaka posebnost sistema za splakovanje, ki bi lahko ovirala proces splakovanja, in da se zapišejo okoliščine.

7.4.4 Medtem ko motor deluje v mejah, kakor so navedene v 7.4.3, se pretok zraka ugotovi po eni od naslednjih metod:

7.4.4.1 vključi se naprava, navedena v točki 7.4.1. V eni minuti je treba opaziti padec tlaka z atmosferskega tlaka na nivo, ki pomeni, da je v sistem, ki uravnava emisijo, v času ene minute pritekel 1,0 liter zraka; ali

7.4.4.2 če se uporabi drugačen merilnik pretoka, mora biti ta sposoben pokazati odčitek najmanj 1,0 liter na minuto.

7.5 Pristojni organ, ki je podelil homologacijo, lahko vedno preveri postopke za kontrolo skladnosti, ki se uporabljajo v vsakem obratu.

7.5.1 Kontrolor mora vzeti dovolj velik vzorec iz serije.

7.5.2 Kontrolor lahko preskuša ta vozila skladno s 7.1.4 ali 7.1.5 Priloge I.

7.5.3 Če rezultati preskusa, opravljenega skladno s 7.1.5 Priloge I, ne ustrezajo dogovorjenim mejnim vrednostim iz 5.3.4.2 Priloge I, lahko proizvajalec zahteva uporabo homologacijskega postopka po 7.1.4 Priloge I.

7.5.3.1 Proizvajalcu se ne sme dovoliti, da nastavlja, popravlja ali spreminja katero koli izmed vozil, razen če le-ta ne ustrezajo zahtevam iz 7.1.4. Priloge I in če je to delo proizvajalec dokumentiral v postopku za sestavljanje vozil in kontrolo.

7.5.3.2 Proizvajalec lahko zahteva samo en ponovni preskus za vozilo, pri katerem je verjetno, da so se značilnosti emisije izhlapevanja spremenile zaradi del iz 7.5.3.1.

7.6 Če zahteve iz 7.5 niso izpolnjene, mora pristojni organ zagotoviti, da se sprejmejo potrebni ukrepi za čim prejšnjo ponovno vzpostavitev skladnosti proizvodnje.

--------------------------------------------------

PRILOGA VII

Opis preskusa staranja za preverjanje trajnosti naprav za upravljanje emisij onesnaževal

1. UVOD

V tej prilogi je opisan preskus za preverjanje trajnosti naprav za upravljanje emisij onesnaževal pri vozilih z motorjem na prisilni vžig oziroma z motorjem na kompresijski vžig med preskusom staranja na 80000 km.

2. PRESKUSNO VOZILO

2.1 Vozilo mora biti v dobrem mehanskem stanju; motor in naprave za upravljanje emisije onesnaževal morajo biti novi.

Vozilo je lahko isto, kakor je bilo predstavljeno za preskus tipa I; ta preskus tipa I je treba opraviti po pripravljalni vožnji vozila z najmanj 3000 km voznega cikla staranja po 5.1.

3. GORIVO

Preskus trajnosti se opravlja s komercialnim neosvinčenim bencinom oziroma z dizelskim gorivom.

4. VZDRŽEVANJE IN NASTAVITVE VOZILA

Vzdrževanje in nastavitve in tudi uporaba naprav za upravljanje vozila morajo ustrezati priporočilom proizvajalca.

5. DELOVANJE VOZILA NA PRESKUSNI STEZI, CESTIŠČU ALI NA DINAMOMETRU

5.1 Vozni cikel

Med vožnjo na preskusni stezi, na cestišču ali na dinamometru je treba prevoziti razdaljo skladno s spodaj opisanim programom vožnje (slika VII.5.1):

- program preskusa trajnosti zajema 11 ciklov po 6 km,

- pri prvih devetih ciklih se vozilo ustavi štirikrat sredi cikla, pri čemer je motor vsakič 15 sekund v prostem teku,

- normalno pospeševanje in pojemanje hitrosti,

- pet pojemanj sredi vsakega cikla s pojemanjem hitrosti s hitrosti cikla na 32 km/h, nato sledi postopno pospeševanje, dokler ni dosežena hitrost cikla,

- deseti cikel se opravi pri enakomerni hitrosti 89 km/h,

- enajsti cikel se začne z največjim pospeševanjem od mirovanja do 113 km/h. Od polovice poti se zavora uporablja normalno, dokler se vozilo ne ustavi. Nato sledi 15 sekund prostega teka in drugo največje pospeševanje.

Nato je treba program vožnje spet začeti od začetka. Največja hitrost vsakega cikla je podana v naslednji tabeli.

Tabela VII.5.1.

Največja hitrost vsakega cikla

Cikel | Hitrost cikla v km/h |

1 | 64 |

2 | 48 |

3 | 64 |

4 | 64 |

5 | 56 |

6 | 48 |

7 | 56 |

8 | 72 |

9 | 56 |

10 | 89 |

11 | 113 |

+++++ TIFF +++++

Program vožnje

5.1.1 Na zahtevo proizvajalca se lahko uporabi alternativni program preskusa na cestišču. Takšne alternativne programe preskusa mora pred preskusom odobriti tehnična služba in morajo imeti enake povprečne hitrosti, porazdelitev hitrosti, število ustavitev glede na kilometre ter število pospeševanj glede na kilometre kot program vožnje na preskusni stezi oziroma na dinamometru, kakor je opisano v točki 5.1 in na sliki VII.5.1.

5.1.2 Preskus trajnosti, ali če je proizvajalec tako izbral, spremenjen preskus trajnosti je treba izvajati, dokler vozilo ne opravi najmanj 80000 km.

5.2 Preskusna oprema

5.2.1 Dinamometer

5.2.1.1 Če se preskus trajnosti opravlja na dinamometru, mora ta omogočati izvajanje voznega cikla, kakor je opisan v 5.1. Dinamometer mora biti opremljen s sistemi za simulacijo vztrajnosti in upora vožnje.

5.2.1.2 Zavore dinamometra se nastavijo tako, da lahko absorbirajo moč, ki deluje na pogonska kolesa pri enakomerni hitrosti 80 km/h. V Dodatku 3 k Prilogi III je opisan postopek, ki se uporablja za določanje te moči in za nastavitev obremenitve.

5.2.1.3 Hladilni sistem vozila mora omogočati delovanje vozila pri temperaturah, ki so podobne tistim, pri katerih vozilo obratuje na cesti (olje, voda, izpušni sistem itd.).

5.2.1.4 Določene druge nastavitve in značilnosti preskusne naprave po potrebi štejejo za enake tistim, ki so opisane v Prilogi III k tej direktivi (npr. vztrajnost, ki je lahko mehanska ali elektronska).

5.2.1.5 Za izvajanje preskusov meritev emisije se vozilo po potrebi lahko prestavi na druge preskusne naprave.

5.2.2 Obratovanje na preskusni stezi ali na cestišču

Če je preskus trajnosti izveden na preskusni stezi ali na cestišču, bo referenčna masa vozila vsaj enaka tisti, ki velja za opravljanje preskusov na dinamometru.

6. MERJENJE EMISIJE ONESNAŽEVAL

Na začetku preskusa (0 km) in vsakih 10000 km (± 400 km) ali pa pogosteje v pravilnih presledkih, dokler ni opravljenih 80000 km, se emisije iz izpušnih cevi merijo skladno s preskusom tipa I, kakor je določeno v Prilogi I, točka 5.3.1. Pri tem se upoštevajo mejne vrednosti, kakor so določene v točki 5.3.1.4 Priloge I. Vendar se emisije iz izpušnih cevi lahko merijo tudi po določbah Priloge I, točka 8.2.

Vsi merilni rezultati emisij izpušnih plinov se prikažejo kot funkcija prevožene proge, ki jo je treba zaokrožiti na naslednji kilometer, in skozi vse točke podatkov se nariše kompenzacijska premica, dobljena po postopku najmanjših kvadratov. Pri tem izračunu se ne upoštevajo rezultati preskusa na 0 km.

Ti podatki se lahko uporabijo pri izračunu faktorja poslabšanja samo, če so točke za 6500 km in 80000 km, interpolirane na tej premici, znotraj navedenih mejnih vrednosti. Če kompenzacijska premica seka mejno vrednost z negativnim naklonom (interpolirana točka za 6400 km je višja od interpolirane točke za 80000 km), se ti podatki še vedno lahko uporabijo, če je dejansko izračunana merilna točka za 80000 km pod mejno vrednostjo.

Množilni faktor poslabšanja za emisije izpušnih plinov se za vsako onesnaževalo izračuna, kakor sledi:

D.E.F. =

Mi

Mi

1

kjer je:

Mi1 = količina emisije onesnaževala i v gramih na km, interpolirana pri 6400 km,

Mi2 = količina emisije onesnaževala i v gramih na km, interpolirana pri 80000 km.

Te interpolirane vrednosti se izračunajo z najmanj štirimi decimalnimi mesti, preden se druga z drugo razdeli zaradi določanja faktorja poslabšanja. Rezultat se zaokroži na tri decimalna mesta.

Če je faktor poslabšanja manj kot ena, se šteje, da je enak številki ena.

--------------------------------------------------

PRILOGA VIII

TEHNIČNI PODATKI REFERENČNIH GORIV

1. TEHNIČNI PODATKI ZA REFERENČNO GORIVO, KI GA JE TREBA UPORABLJATI PRI PRESKUŠANJU VOZIL Z MOTORJEM NA PRISILNI VŽIG

CEC–referenčno gorivo RF-08-A-85

Tip: super benc