PRILOGA

1. UVOD

Direktiva 2010/31/EU (v nadaljnjem besedilu: direktiva o energetski učinkovitosti stavb) spodbuja izboljšanje energetske učinkovitosti stavb, vključno s tehničnimi stavbnimi sistemi. V direktivi so zlasti pojasnjeni sistemi, na katere se nanašajo zahteve, in navedene posebne določbe za zagotovitev, da so ti sistemi zasnovani, dimenzionirani, nameščeni in prilagojeni za čim boljše delovanje. V zvezi s sistemi, ki zlasti pomembno vplivajo na energetsko učinkovitost, je v direktivi določena tudi zahteva za preglede, s katerimi se redno spremlja učinkovitost sistemov. V direktivi sta elektronsko spremljanje in nadzor obravnavana kot možna alternativa pregledom.

Direktiva 2012/27/EU (v nadaljnjem besedilu: direktiva o energetski učinkovitosti) je vsebovala določbe o prenovi stavb in dolgoročnih strategijah za spodbujanje naložb v prenovo nacionalnega stavbnega fonda.

Direktiva o energetski učinkovitosti stavb in direktiva o energetski učinkovitosti sta bili spremenjeni z Direktivo (EU) 2018/844, ki je začela veljati 9. julija 2018 ter s katero so bili okrepljeni navedeni elementi in povečan obseg vrst sistemov, katerih delovanje je treba optimizirati. Poleg tega je navedena direktiva okrepila vlogo elektronskega spremljanja, avtomatizacije in nadzora ter uvedla dodatne zahteve, ki podpirajo namestitev infrastrukture za polnjenje električnih vozil na parkiriščih stavb.

Zaradi razširitve obsega opredelitve tehničnih stavbnih sistemov, da bi vključevala več sistemov, ter splošneje zaradi potrebe po upoštevanju razvoja stavb in energetskega sistema je treba nujno posodobiti okvir direktive o energetski učinkovitosti stavb za izračun energetske učinkovitosti stavb. To zlasti pomeni povečanje preglednosti izračunov energetske učinkovitosti in energetskih izkaznic, predvsem v zvezi z izračunom faktorjev primarne energije.

Cilj tega priporočila je prispevati k celovitemu izvajanju in izvrševanju energetske zakonodaje Unije. V njem so navodila za razumevanje in prenos direktive o energetski učinkovitosti stavb, zlasti določb, ki se nanašajo na tehnične stavbne sisteme in njihove preglede, med drugim glede: namestitve naprav za samoregulacijo ter sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb (členi 8, 14 in 15 direktive), elektromobilnosti, infrastrukture za polnjenje (člen 8 direktive) ter izračuna faktorjev primarne energije (Priloga I k direktivi).

Smernice iz te priloge predstavljajo stališče služb Komisije. Ne spreminjajo učinkov direktive in ne posegajo v zavezujočo razlago členov 2, 8, 14 in 15 ter Priloge I k direktivi o energetski učinkovitosti stavb, kot jo je podalo Sodišče.

2. TEHNIČNI STAVBNI SISTEMI IN NJIHOVI PREGLEDI, VKLJUČNO Z ZAHTEVAMI GLEDE NAMESTITVE NAPRAV ZA SAMOREGULACIJO IN SISTEMOV ZA AVTOMATIZACIJO IN NADZOR STAVB

2.1 Namen: zagotoviti čim boljše delovanje tehničnih stavbnih sistemov ter podpreti upravljanje z energijo in notranjim okoljem

Direktiva o energetski učinkovitosti stavb vključuje določbe o zahtevah glede tehničnih stavbnih sistemov ter o oceni in dokumentiranju učinkovitosti sistemov, ki imata dva cilja. Prvič, cilj ocene in dokumentiranja učinkovitosti sistemov je zagotoviti, da so tehnični stavbni sistemi ustrezno zasnovani, vgrajeni in dani v obratovanje, da bi lahko čim bolje delovali. Drugič, prizadeva si zagotoviti sledenje in dokumentiranje vsakega posega, ki lahko vpliva na učinkovitost tehničnih stavbnih sistemov. To je pomembno, saj so te informacije dragocene za lastnika in pomembne za olajšanje ocene učinkovitosti stavbe kot celote (npr. v povezavi s certificiranjem energetske učinkovitosti).

Sprememba direktive o energetski učinkovitosti stavb razširja obseg rednih pregledov tehničnih stavbnih sistemov. Cilj teh pregledov je oceniti učinkovitost sistemov. V okviru pregledov bi bilo treba tudi opredeliti vprašanja ali težave, predlagati rešitve ali ukrepe za izboljšanje in v poročilu zabeležiti rezultate pregleda za prihodnjo uporabo.

Direktiva o energetski učinkovitosti stavb vključuje zahteve glede namestitve naprav za samoregulacijo, ki lahko regulirajo notranjo temperaturo stavb, da bi se izboljšalo upravljanje porabe energije, hkrati pa omejili stroški. Vključuje tudi zahtevo o namestitvi sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb v vseh (obstoječih in novih) nestanovanjskih stavbah, ki presegajo določeno nazivno izhodno moč ogrevalnih, prezračevalnih in klimatskih sistemov. Sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb namreč zagotovijo znatne prihranke energije, izboljšajo upravljanje notranjega okolja ter so kot taki koristni za lastnike in uporabnike stavb, zlasti velikih nestanovanjskih stavb.

2.2 Področje uporabe določb o tehničnih stavbnih sistemih in njihovih pregledih, napravah za samoregulacijo ter sistemih za avtomatizacijo in nadzor stavb

Ta pododdelek opozarja na področje uporabe in vsebino teh določb ter poudarja razlike, uvedene s spremembami iz Direktive (EU) 2018/844, če je to ustrezno.

2.2.1 Tehnični stavbni sistemi: zahteve za sisteme, ocena in dokumentiranje celotne energetske učinkovitosti (člen 2 ter člen 8(1) in (9) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Pred spremembo: pred spremembo so morale države članice v skladu s členom 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb določiti zahteve za sisteme glede celotne učinkovitosti, pravilne namestitve, ustrezne velikosti, prilagoditve in nadzora tehničnih stavbnih sistemov. Ta obveznost se je uporabljala za tehnične stavbne sisteme, nameščene v obstoječih stavbah, države članice pa so jo lahko uporabljale tudi za tehnične stavbne sisteme, nameščene v novih stavbah. Poleg tega je pred spremembo v skladu s členom 2(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb tehnični stavbni sistem pomenil „tehnično opremo za ogrevanje, hlajenje, prezračevanje, toplo vodo, razsvetljavo, ali kombinacijo teh namenov, stavbe ali stavbne enote“.

Po spremembi: kar zadeva tehnične stavbne sisteme, je bil člen 8 direktive o energetski učinkovitosti stavb nadomeščen, pri čemer je treba opozoriti na naslednje:

(a) določbe o zahtevah za tehnične stavbne sisteme iz člena 8(1) niso bistveno spremenjene (razen za sisteme, v zvezi s katerimi so se morale uporabljati zahteve za sisteme, navedene v pododstavku 2, ki je bil razveljavljen);

(b) sprememba posodablja in razširja opredelitev „tehničnih stavbnih sistemov“ (člen 2(3));

(c) sprememba uvaja nove določbe o oceni in dokumentaciji celotne učinkovitosti tehničnih stavbnih sistemov (člen 8(9)).

2.2.2 Tehnični stavbni sistemi: Pregledi (člena 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Pred spremembo:

Člen 14 direktive o energetski učinkovitosti stavb je določal zahteve glede pregledov za ogrevalne sisteme z nazivno izhodno močjo nad 20 kW. Države članice so morale določiti pogostnost pregledov glede na vrsto sistema, nazivno izhodno moč, stroške pregledov in ocenjene prihranke energije. Ogrevalne sisteme z nazivno izhodno močjo nad 100 kW je bilo treba pregledati najmanj vsaki dve leti. Države članice so lahko tudi določile manjšo pogostnost pregledov za sisteme, ki so vključevali elektronske sisteme za nadzor in spremljanje. Člen 14(4) je kot alternativo pregledom državam članicam omogočal, da sprejmejo ukrepe za zagotovitev svetovanja uporabnikom glede zamenjave kotlov, drugih sprememb ogrevalnega sistema in alternativnih rešitev zaradi ocene učinkovitosti in ustrezne velikosti kotla. Celotni učinek tega pristopa je moral biti enakovreden pričakovanemu učinku pregledov.

Člen 15 Direktive je določal zahteve glede pregledov za klimatske sisteme z nazivno izhodno močjo nad 12 kW. Države članice so morale določiti pogostnost pregledov glede na vrsto sistema, nazivno izhodno moč, stroške pregledov in ocenjene prihranke energije. Države članice so lahko določile manjšo pogostnost pregledov za sisteme, ki so vključevali elektronske sisteme za nadzor in spremljanje. Člen 15(4) je kot alternativo pregledom državam članicam omogočal, da sprejmejo ukrepe za zagotovitev svetovanja uporabnikom glede zamenjave klimatskega sistema ali drugih sprememb klimatskega sistema, k čemur spadajo tudi pregledi zaradi ocene učinkovitosti in ustrezne velikosti klimatskega sistema. Celotni učinek tega pristopa je moral biti enakovreden pričakovanemu učinku pregledov.

Po spremembi:

Člen 1(7) Direktive (EU) 2018/844 nadomešča določbe v zvezi s pregledi iz členov 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb.

V skladu s členom 14 direktive o energetski učinkovitosti stavb ni več treba pregledovati ogrevalnih sistemov ter sistemov za kombinirano ogrevanje in prezračevanje z nazivno izhodno močjo 70 kW ali manj. V skladu z istim členom je še vedno treba redno pregledovati ogrevalne sisteme ter sisteme za kombinirano ogrevanje in prezračevanje z nazivno izhodno močjo nad 70 kW. Direktiva o energetski učinkovitosti stavb dovoljuje izvzetje: (a) sistemov, zajetih v pogodbenih ureditvah v zvezi z energetsko učinkovitostjo (ali podobnih ureditvah), v skladu s členom 14(2); (b) sistemov, ki jih upravljajo operaterji komunalnih storitev ali omrežja, v skladu s členom 14(2); (c) sistemov v nestanovanjskih stavbah, opremljenih s sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb, v skladu s členom 14(4) in (6); (d) sistemov v stanovanjskih stavbah s posebnimi funkcijami spremljanja in nadzora, v skladu s členom 14(5) in (6).

V skladu s členom 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb ni več treba pregledovati klimatskih sistemov ter sistemov za kombinirano klimatizacijo in prezračevanje z nazivno izhodno močjo 70 kW ali manj. V skladu z istim členom je še vedno treba redno pregledovati klimatske sisteme ter sisteme za kombinirano klimatizacijo in prezračevanje z nazivno izhodno močjo nad 70 kW. Direktiva o energetski učinkovitosti stavb dovoljuje izvzetje: (a) sistemov, zajetih v pogodbenih ureditvah v zvezi z energetsko učinkovitostjo (ali podobnih ureditvah), v skladu s členom 15(2); (b) sistemov, ki jih upravljajo operaterji komunalnih storitev ali omrežja, v skladu s členom 15(2); (c) sistemov v nestanovanjskih stavbah, opremljenih s sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb, v skladu s členom 15(4) in (6); (d) sistemov v stanovanjskih stavbah s posebnimi funkcijami spremljanja in nadzora, v skladu s členom 15(5) in (6).

2.2.3 Zahteve glede namestitve naprav za samoregulacijo (člen 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Pred spremembo: Se ne uporabljajo (te določbe so bile uvedene s spremembo).

Po spremembi: Člen 1 Direktive (EU) 2018/844 uvaja nove zahteve v zvezi z namestitvijo naprav za samoregulacijo ter sistemov za avtomatizacijo in nadzor v stavbah, ki izpolnjujejo določene pogoje. Natančneje, države članice morajo v skladu s tretjim pododstavkom člena 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb zahtevati namestitev naprav za samoregulacijo v vseh novih in obstoječih stavbah ob zamenjavi kurilnih naprav, kadar je to tehnično in ekonomsko izvedljivo.

2.2.4 Zahteve glede namestitve sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb (člena 14(4) in 15(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Pred spremembo: Se ne uporabljajo (te določbe so bile uvedene s spremembo).

Po spremembi: V skladu s členoma 14(4) in 15(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb morajo države članice zahtevati namestitev sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb v vseh nestanovanjskih stavbah z nazivno izhodno močjo za ogrevanje, klimatizacijo, kombinirano ogrevanje in prezračevanje ter kombinirano klimatizacijo in prezračevanje nad 290 kW. V skladu z navedenima členoma je treba to izvesti do 31. decembra 2025, kadar je to tehnično in ekonomsko izvedljivo (glej oddelek2.3.4 za dodatne smernice o izvedljivosti izpolnjevanja zahtev).

2.3 Razlaga določb o tehničnih stavbnih sistemih in njihovih pregledih, napravah za samoregulacijo ter sistemih za avtomatizacijo in nadzor stavb

2.3.1 Zahteve za tehnične stavbne sisteme ter ocena in dokumentiranje celotne energetske učinkovitosti teh sistemov (člen 2 ter člen 8(1) in (9) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

2.3.1.1 Razširitev opredelitve „tehničnega stavbnega sistema“ (člen 2(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Obveznosti, ki izhajajo iz člena 8(1) in (9) direktive o energetski učinkovitosti stavb, se uporabljajo za tehnične stavbne sisteme, kot so opredeljeni v členu 2(3). V skladu s to opredelitvijo „tehnični stavbni sistem“ pomeni „tehnično opremo stavbe ali stavbne enote, ki omogoča ogrevanje in hlajenje prostorov, prezračevanje, sanitarno toplo vodo, vgrajeno razsvetljavo, avtomatizacijo in nadzor stavbe, proizvodnjo električne energije na kraju samem ali kombinacijo navedenega, vključno s tistimi sistemi, ki uporabljajo energijo iz obnovljivih virov“.

„Tehnični stavbni sistem“ je bil v direktivi o energetski učinkovitosti stavb opredeljen že pred zadnjo spremembo. Direktiva o energetski učinkovitosti stavb posodablja to opredelitev, pri čemer za nekatere sisteme uporablja drugačno ubeseditev, da bi pojasnila njihovo področje uporabe, in razširja opredelitev, tako da zajema dodatne sisteme („tehnično opremo za avtomatizacijo in nadzor stavb“ ter „tehnično opremo za proizvodnjo električne energije na kraju samem“).

Spremembe opredelitve v okviru direktive o energetski učinkovitosti stavb so povzete v naslednji preglednici:

Preglednica 1

Spremembe opredelitve „tehničnega stavbnega sistema“, uvedene v okviru direktive o energetski učinkovitosti stavb

Pred spremembo Sprememba Vrsta spremembe ogrevanje ogrevanje prostorov pojasnitev področja uporabe hlajenje hlajenje prostorov pojasnitev področja uporabe prezračevanje prezračevanje nespremenjeno topla voda sanitarna topla voda pojasnitev področja uporabe razsvetljava vgrajena razsvetljava pojasnitev področja uporabe (1) n. r. avtomatizacija in nadzor stavbe nov tehnični stavbni sistem n. r. proizvodnja električne energije na kraju samem nov tehnični stavbni sistem

Koncept „proizvodnje električne energije na kraju samem“ iz direktive o energetski učinkovitosti stavb bi bilo treba razlagati ob upoštevanju člena 15 direktive o električni energiji (2) o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo, ki ureja status, pravice in obveznosti odjemalcev električne energije, ki so hkrati lastniki proizvodnih enot, ter ob upoštevanju pojma „aktivnih odjemalcev“ v smislu navedene direktive.

2.3.1.2 Novi tehnični stavbni sistemi v direktivi o energetski učinkovitosti stavb (člen 2(3) in (3a) Direktive)

K opredelitvi tehničnih stavbnih sistemov sta bili dodani tehnična oprema za avtomatizacijo in nadzor stavb ter tehnična oprema za proizvodnjo električne energije na kraju samem.

(a) „Sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb“ so opredeljeni v členu 2(3a) direktive o energetski učinkovitosti stavb: „‚sistem za avtomatizacijo in nadzor stavb‘ pomeni sistem, ki vključuje vse proizvode, programsko opremo in inženirske storitve, ki lahko s samodejnim nadzorom in omogočanjem ročnega upravljanja tehničnih stavbnih sistemov podpirajo energetsko učinkovito, gospodarno in varno delovanje teh tehničnih stavbnih sistemov“;

(b) „sistemi za proizvodnjo električne energije na kraju samem“ se nanašajo na sisteme, ki so namenjeni proizvodnji električne energije, so nameščeni na posesti ali znotraj meja posesti, na kateri je stavba, ter so v določenem obsegu povezani s stavbo in njeno električno napeljavo (3). Taki sistemi vključujejo zlasti fotonapetostne panele (npr. nameščene na strehi), mikronaprave za soproizvodnjo toplote in električne energije ter majhne vetrne turbine.

2.3.1.3 Koristne opredelitve pojmov: „ogrevalni sistem“ in „klimatski sistem“ (člen 2(15a) in (15) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Člen 2 direktive o energetski učinkovitosti stavb poleg opredelitve tehničnega stavbnega sistema vključuje opredelitvi ogrevalnega sistema in klimatskega sistema (4):

(a) „‚ogrevalni sistem‘ pomeni kombinacijo komponent, potrebnih za določeno izvedbo obdelave zraka v zaprtih prostorih, s katero se dvigne temperatura“ (5);

(b) „‚klimatski sistem‘ pomeni kombinacijo komponent, potrebnih za zagotovitev obdelave zraka v zaprtih prostorih, v katerih je temperaturo mogoče nadzorovati oziroma znižati“ (6).

2.3.1.4 Kdaj se obveznosti uporabljajo? (člen 8(1) in (9) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Določbe o tehničnem stavbnem sistemu iz člena 8(1) in (9) direktive o energetski učinkovitosti stavb se uporabljajo pri namestitvi, zamenjavi ali nadgradnji tehničnega stavbnega sistema.

Opozoriti je treba, da se pogoji, katerih izpolnjevanje je potrebno za izvajanje teh obveznosti, nanašajo le na tehnične stavbne sisteme in ne vrste stavbe ali stavbne enote, ki se obravnava. Glede na opredelitev tehničnega stavbnega sistema je jasno, da je ta sistem oprema v stavbi ali stavbni enoti, kar pomeni, da se določbe, ki se uporabljajo za tehnične stavbne sisteme, uporabljajo v zadevnih stavbah ali stavbnih enotah, ne glede na vrsto stavbe ali njene lastnosti.

Vendar je določba o določitvi zahtev za sisteme obvezna le za tehnične stavbne sisteme v obstoječih stavbah. Države članice se same odločijo, ali bodo obveznost razširile na tehnične stavbne sisteme v novih stavbah.

2.3.1.5 Pomen izrazov (člen 8(1) in (9) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Nove določbe o dokumentiranju učinkovitosti sistemov (člen 8(9) direktive o energetski učinkovitosti stavb) uporabljajo nekatere enake pojme kot določbe o določitvi zahtev za sisteme: „celotna energetska učinkovitost“, „namestitev“, „zamenjava“ in „nadgradnja“. Pomen teh izrazov je v novih določbah enak. Zato bi bilo treba te izraze na nacionalni ravni prenesti enako kot pri določbah o določitvi zahtev za sisteme.

Določbe o dokumentiranju učinkovitosti sistemov uporabljajo tudi izraz „spremenjeni del“, ki se nanaša na specifičen del (tj. komponento) sistema, na katerega vpliva nadgradnja sistema. To je upoštevno le v primeru nadgradnje sistema in ne pri namestitvi ali zamenjavi sistema.

2.3.2 Pregled ogrevalnih sistemov, klimatskih sistemov, sistemov za kombinirano ogrevanje in prezračevanje ter sistemov za kombinirano klimatizacijo in prezračevanje (člena 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

2.3.2.1 Razvoj določb o pregledih v skladu z direktivo o energetski učinkovitosti stavb (člena 14 in 15 direktive)

Na kratko, glavne spremembe zahtev glede pregledov, ki so bile uvedene v okviru direktive o energetski učinkovitosti stavb, so: (1) različni pragovi za preglede, (2) uvedba pregledov prezračevalnih sistemov za sisteme za kombinirano ogrevanje (klimatizacijo) in prezračevanje, (3) večji poudarek na običajnih pogojih delovanja in (4) večja vloga sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb (BACS) ter elektronskih sistemov za nadzor in spremljanje.

Člena 14(3) in 15(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb kot alternativo pregledom vključujeta možnost, da države članice sprejmejo alternativne ukrepe za zagotovitev svetovanja uporabnikom. Določbe iz navedene direktive o alternativnih ukrepih so podobne določbam iz direktive pred zadnjo spremembo.

Vendar morajo države članice, ki se odločijo uporabiti alternativne ukrepe, zagotoviti, da je njihov učinek enak učinku, ki bi ga imeli pregledi, izvedeni v skladu s členoma 14(1) in 15(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb (to vključuje elemente, kot so novi pragovi, sistemi za kombinirano ogrevanje in prezračevanje, izjeme itd.).

Določbe iz člena 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb so skoraj enake določbam iz člena 14. Edina razlika je, da se člen 14 nanaša na ogrevalne sisteme, člen 15 pa na klimatske sisteme. Zato bi morale države članice priporočila za preglede ogrevalnih sistemov v skladu s členom 14 uporabiti za preglede klimatskih sistemov v skladu s členom 15 (ali alternativne ukrepe, če je ustrezno). Iz tega sledi, da se sklici na ogrevalne sisteme nanašajo tudi na klimatske sisteme, sklici na kurilne naprave ali kotle pa tudi na hladilne agregate ali ohlajevalnike. Da bi se preprečile odvečne navedbe, naslednji oddelki obravnavajo predvsem preglede ogrevalnih sistemov v skladu s členom 14; ločeni sklici na klimatske sisteme v skladu s členom 15 so navedeni le po potrebi.

2.3.2.2 Nazivna izhodna moč (člen 2(17) ter člena 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Opredelitev „nazivne izhodne moči“ je navedena v členu 2(17) direktive o energetski učinkovitosti stavb.

Kar zadeva ogrevanje in klimatizacijo, nazivna izhodna moč pomeni največjo izhodno moč (v kW) med delovanjem, kot jo določi proizvajalec sistema (7):

(a) nazivna izhodna toplotna moč za ogrevalni sistem;

(b) nazivna izhodna hladilna moč za klimatski sistem.

Če je to ustrezno, se prag za nazivno izhodno moč uporablja za vsak sistem posebej (ogrevalni sistem, klimatski sistem, sistem za kombinirano ogrevanje oziroma klimatizacijo in prezračevanje).

V primeru že vzpostavljenih kombiniranih sistemov bi morala nazivna izhodna moč izražati zmogljivost kombinacije sistemov, kot je pojasnjeno v oddelkih 2.3.2.3 in 2.3.2.4.

Sistem običajno zajema več enot, ki delujejo skupaj. V tem primeru je nazivna izhodna moč enaka vsoti nazivnih izhodnih moči posameznih enot.

2.3.2.3 Ogrevalni sistemi ter sistemi za kombinirano ogrevanje in prezračevanje (člen 14 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Z zadnjo spremembo direktive o energetski učinkovitosti stavb se je razširil obseg pregledov, tako da vključujejo tudi prezračevalni del sistemov za kombinirano ogrevanje in prezračevanje.

V državah članicah, ki že imajo vzpostavljene ureditve pregledov, bi moral biti obseg v zvezi z ogrevalnim sistemom že opredeljen v okviru prenosa. V skladu s členom 14(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb mora vključevati vse dostopne dele, kot so kurilna naprava, nadzorni sistem in obtočne črpalke.

V skladu z navedeno direktivo je treba pregledati tudi prezračevanje v sistemih za kombinirano ogrevanje in prezračevanje. Ker je to nova zahteva, bi morale države članice opredeliti vrste sistemov, ki se bodo obravnavali kot sistemi za kombinirano ogrevanje in prezračevanje.

Pojem sistemov za kombinirano ogrevanje in prezračevanje bi bilo treba razumeti, kot da vključuje naslednje kategorije:

(a) vrsta 1: prezračevalni sistemi, povezani z ogrevalnim sistemom. Pri teh sistemih je prezračevalni sistem sestavljen iz ene ali več enot za obdelavo zraka, ki obdelani zrak dovajajo v ogrevane prostore, pri čemer so te enote povezane z eno ali več kurilnimi napravami, da bi lahko z njeno/njihovo toploto obdelale zrak. Primeri sistemov te vrste: kotel + enota za obdelavo zraka + končne enote (ventilatorski konvektorji / kaloriferji z ventilatorjem / radiatorji) ali kotel + sistem s spremenljivim zračnim pretokom;

(b) vrsta 2: prezračevalni sistemi, usklajeni z ogrevalnim sistemom. Pri teh sistemih ena ali več enot za obdelavo zraka dovaja obdelani zrak v ogrevane prostore. Prezračevalni sistem je povezan s samostojnim virom toplote (npr. namenskim kotlom ali toplotno črpalko) ali uporablja notranji vir toplote (npr. električni upor). Prostore ogreva predvsem sistem, ki uporablja drug toplotni vir. Čeprav ogrevalni in prezračevalni sistemi nimajo skupnih toplotnih virov, delujejo celostno in usklajeno (npr. z vidika časovnega razporeda, temperatur zračnih tokov ali hitrosti kroženja). Primeri sistemov te vrste: strešne enote (sistem s spremenljivo količino hladilnega sredstva ali sistem s spremenljivim pretokom hladilnega sredstva) + enote za obdelavo zraka;

(c) vrsta 3: prezračevalni sistemi, neodvisni od ogrevalnega sistema. Pri teh sistemih je prezračevalni sistem z vidika toplotnega vira in delovanja popolnoma neodvisen od ogrevalnega sistema. Primeri sistemov te vrste: odvodni sistemi, dovodni in odvodni sistemi (brez predgretja).

Sisteme vrste 1 bi bilo treba obravnavati kot sistem za kombinirano ogrevanje in prezračevanje. To pomeni, da se uporabljajo zahteve iz direktive o energetski učinkovitosti stavb (k temu sklepu prispeva uvodna izjava 35 Direktive (EU) 2018/844). Ne glede na delež toplote, ki ga uporabi prezračevalni sistem, sta v oskrbo stavbe s toploto v celoti vključena ogrevalni in prezračevalni sistem. Za sistem te vrste je potrebno skrbno povezovanje prezračevanja in ogrevanja, da bi se čim bolj učinkovito zagotovilo ustrezno notranje okolje, zlasti pri tipičnih ali povprečnih pogojih obratovanja. Pregledi teh sistemov so dobra priložnost za opredelitev načinov za prihranek energije z nižjimi stroški (lahko uresničljiv cilj).

Tudi sisteme vrste 2 bi bilo treba obravnavati kot sisteme za kombinirano ogrevanje in prezračevanje, predvsem zato, ker je treba ustrezno povezati delovanje ogrevalnih in prezračevalnih sistemov. Podobno kot pri sistemih vrste 1 je pregled dobra priložnost za opredelitev načinov za prihranek energije z nižjimi stroški izvedbe.

Sistemi vrste 3 se ne bi smeli obravnavati kot sistemi za kombinirano ogrevanje in prezračevanje. Ogrevalni sistem in prezračevalni sistem bi bilo treba obravnavati kot posamezna in ločena sistema za namene direktive o energetski učinkovitosti stavb.

Na splošno so sistemi vrst 1 in 2 pogostejši v nestanovanjskih stavbah (kot so pisarne, nakupovalna središča itd.), sistemi vrste 3 pa so pogostejši v stanovanjskih stavbah.

Nazivna izhodna moč sistema za kombinirano ogrevanje in prezračevanje bi morala biti vsota nazivnih izhodnih moči različnih kurilnih naprav, nameščenih v sistemu (8).

Izračun nazivne izhodne moči sistema je odvisen od vrste sistema. Pri sistemih vrst 1 in 3 je odločilni dejavnik velikost kurilne naprave. Pri sistemih vrste 2 bi bilo treba velikost kurilne naprave prišteti k velikosti ločene kurilne naprave v prezračevalnem sistemu (npr. električni grelci, sončni kolektorji itd.). Razlog je, da se z zmogljivostjo ogrevanja obeh elementov nadomestijo izgube toplote v ogrevanem prostoru.

V direktivi o energetski učinkovitosti stavb ni določeno, v kolikšnem obsegu pregled sistema zajema vidike krmiljenja pretoka in obdelave zraka (kot so napeljava, lopute ali zračni filtri). Vendar bi bila dobra praksa, da jih neodvisni strokovnjak vsaj v določenem obsegu kljub temu vključi v pregled na podlagi dostopnosti sistema in možnosti za prihranek energije. Pri sistemu za kombinirano ogrevanje in prezračevanje so različni deli sistema v praksi nameščeni skupaj ali v neposredni bližini. Ker pregledovalec fizično obišče stavbo, so dodatna delovna obremenitev in stroški omejeni, možnosti za prihranek energije pa dobre.

2.3.2.4 Sistemi za kombinirano ogrevanje oziroma klimatizacijo in prezračevanje (člena 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Prezračevalni sistem je pogosto povezan tako z ogrevalnim kot tudi s klimatskim sistemom.

V državah članicah, ki izvajajo preglede ogrevalnih in klimatskih sistemov, je prezračevalni sistem lahko pregledan dvakrat (enkrat pri pregledu ogrevalnega sistema in še enkrat pri pregledu klimatskega sistema). Temu dvojnemu pregledovanju bi se bilo treba izogniti, da bi se omejila obremenitev stavbe in uporabnikov.

Sisteme za kombinirano ogrevanje oziroma klimatizacijo in prezračevanje bi moral po možnosti v okviru enega obiska pregledati strokovnjak, usposobljen za pregled obojega. Če to ni mogoče, se priporoča, da prezračevalni sistem pregleda strokovnjak, usposobljen za pregledovanje klimatskih sistemov.

V državah članicah, ki izvajajo preglede za eno vrsto sistemov in alternativne ukrepe za drugo vrsto sistemov, tveganja za dvojno pregledovanje ni. Vendar bi bilo treba pri pregledu zagotoviti, da se cikla ogrevanja in hlajenja v prezračevalnem sistemu ne prekrivata.

Za ugotovitev, ali je sistem nad ali pod pragom 70 kW, bi bilo treba zadevno nazivno izhodno moč pri ogrevanju in hlajenju obravnavati ločeno. Sistem za kombinirano ogrevanje in klimatizacijo z nazivno izhodno močjo 50 kW pri ogrevanju in nazivno izhodno močjo 30 kW pri hlajenju na primer ne bi presegal praga niti pri pregledu ogrevalnega sistema niti pri pregledu klimatskega sistema. Kombinirani sistem z nazivno izhodno močjo 80 kW pri ogrevanju in nazivno izhodno močjo 30 kW pri hlajenju bi presegal prag pri pregledu ogrevalnega sistema, pri pregledu klimatskega sistema pa ne.

To ločeno obravnavanje izhaja iz dejstva, da so ogrevalni in klimatski sistemi v direktivi o energetski učinkovitosti stavb obravnavani ločeno (člen 14 oziroma 15). V navedeni direktivi ni nobenih določb o skupni obravnavi takih sistemov. Zato jih je treba, kljub temu da v praksi taki kombinirani sistemi lahko obstajajo, v skladu s členoma 14 in 15 navedene direktive obravnavati ločeno, ob upoštevanju ustreznih zahtev glede pregledov, obveznosti poročanja, pogostnosti, potrdil o usposobljenosti pregledovalcev itd.

2.3.2.5 Toplotne črpalke in strešne enote (člen 2(18) ter člena 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

V skladu s členom 2(18) direktive o energetski učinkovitosti stavb toplotna črpalka pomeni „stroj, napravo ali sistem, ki prenaša toploto iz naravnega okolja (zrak, voda ali zemlja) v stavbo ali za uporabo v industriji s preusmeritvijo naravnega toka toplote, tako da potuje od nižje k višji temperaturi. Pri povratnih toplotnih črpalkah je možno tudi prehajanje toplote iz stavbe v naravno okolje“. Zato se lahko toplotne črpalke uporabljajo kot generatorji tako v ogrevalnih kot tudi v klimatskih sistemih, čeprav lahko pri nekaterih uporabah opravljajo le eno ali drugo funkcijo. Ker se lahko toplotne črpalke uporabljajo tako za ogrevanje kot tudi za hlajenje, lahko spadajo na področje uporabe tako člena 14 kot tudi člena 15.

Če se toplotna črpalka uporablja kot kurilna naprava v sistemu, ki zagotavlja le ogrevanje, bi moral sistem spadati na področje uporabe člena 14. To velja na primer v primeru, v katerem toplotna črpalka proizvaja toploto za ogrevanje in toplo sanitarno vodo.

Če se toplotna črpalka uporablja kot kurilna naprava ali hladilni agregat v sistemu, ki zagotavlja ogrevanje in klimatizacijo, bi moral sistem spadati na področje uporabe člena 15.

Strešne enote so posebna kategorija toplotne črpalke in se običajno uporabljajo v sorazmerno velikih nestanovanjskih stavbah. Delujejo kot toplotne črpalke, njihova dodatna zmogljivost pa je, da lahko zagotavljajo ogrevanje in hlajenje hkrati. Za te enote bi bilo treba vedno šteti, da spadajo na področje uporabe člena 15.

2.3.2.6 Učinkovitost pri tipičnih ali povprečnih pogojih obratovanja (uvodna izjava 36, člena 14(1) in 15(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Pred spremembo je bilo v uvodni izjavi 26 direktive o energetski učinkovitosti stavb navedeno, da „[r]edno vzdrževanje in pregledovanje ogrevalnih in klimatskih sistemov s strani usposobljenega osebja prispeva skladno s tehničnimi specifikacijami k ohranjanju njihove pravilne nastavitve in na ta način zagotavlja optimalno delovanje z okoljskega, varnostnega in energetskega vidika“, v členu 14(1) pa, da mora pregled vključevati oceno velikosti kotla v primerjavi z zahtevami stavbe.

Spremenjena direktiva o energetski učinkovitosti stavb pa se ne navezuje le na kotel, ampak na celotni sistem in zlasti na kurilno napravo. Zato bolj poudarja običajne pogoje delovanja. V uvodni izjavi 36 Direktive (EU) 2018/844 je navedeno, naj bodo pregledi raje osredotočeni na dejanske pogoje uporabe, saj lahko spremenljivi pogoji obratovanja zahtevajo le del nazivne izhodne zmogljivosti. Razlog za to je, da le majhen del porabe energije v ogrevalnem sistemu poteka pod pogoji, ki se približajo projektnim pogojem. Največ energije se dejansko porabi, kadar sistem obratuje pri „delni obremenitvi“ (tj. ko sistem ne obratuje s polno zmogljivostjo). Zato bi bilo treba kot cilj določiti zagotovitev, da lahko sistem učinkovito in uspešno obratuje v vseh pogojih.

V skladu s členom 14(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb pregled ogrevalnih sistemov po potrebi vključuje oceno zmogljivosti sistema za optimiziranje njegove učinkovitosti pri tipičnih ali povprečnih pogojih obratovanja. Države članice morajo posodobiti svojo zakonodajo za zagotovitev, da je ta ocena učinkovitosti po potrebi vključena v preglede.

Delovanje ogrevalnega sistema je odvisno od številnih dejavnikov, med drugim od zunanjih pogojev, značilnosti stavbe, uporabe stavbe in značilnosti sistema. Določitev tipičnih ali povprečnih pogojev obratovanja za vse možne kombinacije je zapletena in je lahko nepraktična.

Sistemi redko obratujejo s polno zmogljivostjo in običajno obratujejo s t. i. delno obremenitvijo. Zagotovijo se lahko nekatere splošne smernice o tipičnih ali povprečnih pogojih obratovanja na podlagi deleža projektne zmogljivosti sistema v danem obdobju. Praviloma na primer velja, da sistem pri tipičnih ali povprečnih pogojih v danem obdobju (npr. dnevu) obratuje pri 20 do 40 % projektne zmogljivosti. Vendar slika na podlagi teh informacij ni popolna. Tudi na tipičen ali povprečen dan se lahko najučinkovitejše nastavitve sistema čez dan bistveno razlikujejo. Zato ni priporočljivo, da so tipični ali povprečni pogoji obratovanja v nacionalni zakonodaji opredeljeni kot funkcija obremenitve sistema.

Lahko se zagotovijo tudi nekatere splošne smernice o opredelitvi tipičnih ali povprečnih pogojev obratovanja na podlagi zunanje temperature in lahko se natančno navede, kako se ti pogoji razlikujejo od projektnih pogojev. Če bi bili projektni pogoji na primer določeni na – 10 °C, bi se lahko tipični ali povprečni pogoji obratovanja opredelili kot funkcija manj zahtevne zunanje temperature (npr. med 5 in 10 °C) ali na podlagi razlike med notranjo in zunanjo temperaturo (npr. 60-odstotna razlika med notranjo in zunanjo temperaturo v projektnih pogojih). Vendar se lahko enak sistem vede popolnoma drugače, odvisno od stavbe, v kateri je nameščen, načina uporabe in trenutnega vremena. Zato ni priporočljivo, da so tipični ali povprečni pogoji obratovanja v nacionalni zakonodaji opredeljeni ali povzeti v obliki preglednice kot funkcija zunanjih pogojev (npr. običajen dan). Enako velja za značilnosti ali uporabo stavbe (npr. 80-odstotna zasedenost).

Tehnične podrobnosti v zvezi z izvedbo ocene se lahko navedejo pri usposabljanju ali v dokumentaciji, predloženi pregledovalcem.

Tehnični organi in združenja dobro razumejo potrebo po upoštevanju obratovanja sistemov pri tipičnih ali povprečnih pogojih. Objavljenih je več priročnikov in smernic, ki obravnavajo učinkovitost sistemov pri delni obremenitvi (v nasprotju s polno ali projektno obremenitvijo). Državam članicam se priporoča, da pri pripravi gradiva za usposabljanje upoštevajo ali uporabijo te smernice (9).

2.3.2.7 Elektronsko spremljanje in učinkovite nadzorne funkcije v stanovanjskih stavbah (člena 14(5) in 15(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Namestitev elektronskega spremljanja in učinkovitih nadzornih funkcij v stanovanjskih stavbah lahko zagotovi znatne prihranke energije, izboljša upravljanje notranjega okolja ter je koristna za lastnike in uporabnike stavb. To velja zlasti za velike stavbe, v katerih je dostop do nadzora sistema in informacij sistema za večino uporabnikov omejen.

Člen 14(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb o elektronskem spremljanju in nadzornih funkcijah zajema le stanovanjske stavbe. V skladu s tem členom države članice po lastni presoji določijo zahteve za zagotovitev, da se stanovanjske stavbe opremijo z navedenimi funkcijami, in jih vključijo v nacionalne ukrepe za prenos.

Člen 14(5)(a) direktive o energetski učinkovitosti stavb se nanaša na zagotovitev stalnega elektronskega spremljanja. Sistemi s to funkcijo merijo lastno porabo energije in jo upoštevajo pri izračunu učinkovitosti sistema, to informacijo pa bi bilo treba dati na voljo lastniku ali upravitelju sistema. Če se učinkovitost sistema znatno zmanjša ali če se pojavi potreba po servisiranju, sistem obvesti lastnika ali upravljavca sistema. Sistem bi moral obratovati stalno in ne periodično (npr. vsake tri mesece).

Člen 14(5)(b) direktive o energetski učinkovitosti stavb se nanaša na zagotovitev učinkovitih nadzornih funkcij, ki zagotavljajo optimalno proizvodnjo, distribucijo, shranjevanje in porabo energije. Pri teh nadzornih funkcijah bi se moral upoštevati scenarij večstanovanjske stavbe z enim ogrevalnim sistemom, v kateri lahko posamezni uporabniki nadzirajo sistem le v mejah svoje stavbne enote.

Člen 14(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb se nanaša na nezavezujočo uvedbo obeh funkcij v stanovanjske stavbe.

V nasprotju s členom 14(1) in (4) direktive o energetski učinkovitosti stavb, ki določa specifične pragove za izpolnjevanje zavezujočih obveznosti, ki jih je treba vključiti v nacionalne ukrepe za prenos, ima člen 14(5) nezavezujoč značaj („lahko“) in zato ne vključuje podrobnosti o pragovih za nazivno izhodno moč in implicitno zajema vse stanovanjske stavbe, ne glede na njihovo velikost. Državam članicam se priporoča, da pri določitvi obveznosti upoštevajo razlike med vrstami sistema in stavbe.

2.3.2.8 Izvzetje iz pregledov (členi 14(2), 14(4), 14(5), 15(2), 15(4), in 15(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Navedena direktiva je pred spremembo državam članicam omogočala, da zmanjšajo pogostost pregledov ali jih po potrebi omilijo, če obstajajo elektronski sistemi za nadzor in spremljanje.

Sprememba direktive o energetski učinkovitosti stavb dovoljuje izvzetja, če:

(a) je tehnični stavbni sistem zajet v pogodbo za zagotavljanje prihranka energije (ali podobno) ali ga upravljajo operaterji komunalnih storitev ali omrežja (izvzetje določeno v členu 14(2)) ali

(b) ima ogrevalni sistem posebne značilnosti nadzora in spremljanja v skladu s členom 14(4) in (5) (izvzetje iz člena 14(6)).

(a) Tehnični stavbni sistemi, zajeti v pogodbo za zagotavljanje prihranka energije (ali podobno) (člena 14(2) in 15(2) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Člen 14(2) direktive o energetski učinkovitosti stavb iz pregledov izvzema tehnične stavbne sisteme, ki so izrecno zajeti v dogovorjenem merilu energetske učinkovitosti ali pogodbeni ureditvi, ki določa dogovorjeno raven izboljšave energetske učinkovitosti. Te zahteve izpolnjuje pogodba za zagotavljanje prihranka energije, kot je določeno v členu 2(27) direktive o energetski učinkovitosti.

Izvzete so tudi stavbe, ki jih upravljajo operaterji komunalnih storitev ali omrežja in so zato predmet spremljanja učinkovitosti na strani sistema.

Izvzetja v skladu s členom 14(2) direktive o energetski učinkovitosti stavb se uporabljajo le, če je celotni učinek pristopa enakovreden učinku izvajanja pregledov v skladu s členom 14(1) navedene direktive.

V direktivi o energetski učinkovitosti stavb ni navedeno, kako določiti to enakovrednost. Ena možnost bi lahko bila ugotovitev, ali se tehnični stavbni sistem že redno pregleduje v okviru pogodbe ali sporazuma in ali je to pregledovanje po naravi podobno pregledom v skladu s členom 14(1). Če je tehnični stavbni sistem predmet takega pregledovanja, bi se lahko določilo izvzetje iz zahtev v skladu s členom 14(1).

Domneva se lahko, da večina pogodb ali sporazumov o zagotavljanju prihranka energije že vključuje določeno raven rednega pregledovanja. Vendar celoten obseg teh pregledov morda ni popolnoma v skladu z zahtevami iz direktive o energetski učinkovitosti stavb. Države članice v običajnih okoliščinah ne bi mogle preveriti vsake pogodbe o energetskih storitvah posebej, da bi ugotovile, ali so enakovredne ali ne. Poleg tega lahko te pogodbe podpišeta dve zasebni podjetji, zato se lahko pogoji med pogodbami bistveno razlikujejo. Posledično se lahko države članice odločijo, da bodo te pogodbe racionalizirale in standardizirale.

V členu 2(27) uredbe o energetski učinkovitosti je pogodbeno zagotavljanje prihranka energije opredeljeno kot „pogodbeni dogovor med koristnikom in ponudnikom ukrepa za izboljšanje energetske učinkovitosti, ki se preverja in spremlja v vsem obdobju pogodbe in v okviru katerega se naložbe (delo, dobava ali storitev) v ta ukrep plačujejo sorazmerno s stopnjo izboljšanja energetske učinkovitosti, dogovorjeno s pogodbo, ali drugim dogovorjenim merilom za energetsko učinkovitost, kot so finančni prihranki“.

Direktiva o energetski učinkovitosti med drugimi ukrepi uvaja tudi določbe o energetskih storitvah. V skladu s členom 16 navedene direktive morajo države članice po potrebi razviti sisteme potrjevanja in/ali akreditacije.

V skladu s členom 18 direktive o energetski učinkovitosti morajo države članice podpirati javni sektor, tako da zagotavljajo vzorčne pogodbe za pogodbeno zagotavljanje prihranka energije. V skladu z istim členom morajo te vzorčne pogodbe vsebovati vsaj točke, naštete v Prilogi XIII.

Za namene zahtev glede enakovrednosti iz člena 14(2) direktive o energetski učinkovitosti stavb bi se lahko za pogodbe za zagotavljanje prihranka energije, ki jih podpiše akreditirano/potrjeno podjetje, ki ustrezno upošteva vzorec, kot je vzorec iz Priloge XIII k direktivi o energetski učinkovitosti, štelo, da imajo enak učinek kot pregledi.

Zato bi morale države članice imeti javno dostopen seznam akreditiranih oziroma potrjenih podjetij in javno dostopne vzorčne pogodbe.

Zaradi vodenja evidenc bi bilo treba status sistema, ki je izvzet iz pregledov na podlagi pogodbe za zagotavljanje prihranka energije, zabeležiti v podatkovni zbirki pregledov. Ta navedba bi morala vključevati podatke o trajanju pogodbe in s tem o obdobju, na katero se nanaša izvzetje.

V državah članicah, kjer vzorčne pogodbe in seznam akreditiranih ali potrjenih podjetij niso javno dostopni, bodo morali organi pregledati vsako pogodbo posebej, da bi preverili, ali je učinek enakovreden ali ne. Pogodbenici bi lahko ta postopek olajšali, tako da bi pogodbi dodali prilogo, v kateri bi jasno in nedvoumno navedli vsaj naslednje podatke v skladu s Prilogo XIII k direktivi o energetski učinkovitosti:

(a) zagotovljene prihranke, ki bodo doseženi z izvajanjem ukrepov iz pogodbe;

(b) trajanje in ključne točke pogodbe, pogoje in odpovedni rok;

(c) referenčni datum za določitev doseženih prihrankov;

(d) obveznost, da se v celoti izvajajo ukrepi iz pogodbe, in dokumentiranje vseh sprememb med projektom;

(e) jasne in pregledne določbe o merjenju in preverjanju doseženih zagotovljenih prihrankov, preverjanju kakovosti in jamstvih (po možnosti s sklici na nacionalne standarde ali standarde EU).

Za države članice je lahko koristno, da se sklicujejo na obstoječe standarde (10), smernice (11) in vzorčne pogodbe (12).

(b) Sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb, stalno elektronsko spremljanje in učinkovite nadzorne funkcije (členi 14(4), 14(5), 15(4) in 15(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

V skladu s členom 14(6) direktive o energetski učinkovitosti stavb so iz pregledov iz člena 14(1) izvzete stavbe, ki izpolnjujejo zahteve iz člena 14(4) in (5).

V skladu s členom 14(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb je treba nestanovanjske stavbe z ogrevalnimi sistemi ali sistemi za kombinirano ogrevanje in prezračevanje z nazivno izhodno močjo nad 290 kW do leta 2025 opremiti s sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb, kadar je to tehnično in ekonomsko izvedljivo (13).

Zahteva za namestitev sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb se ne uporablja za nestanovanjske stavbe s sistemi z nazivno izhodno močjo med 70 in 290 kW, čeprav se lahko države članice odločijo znižati prag in uvesti zahtevo, da je treba navedene sisteme namestiti tudi pri ogrevalnih sistemih z manjšimi sistemi. Stavbe, ki so zajete v novi zahtevi in v katerih so nameščeni sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb, bi bilo prav tako treba izvzeti iz pregledov.

Posamezni lastniki stavb se lahko odločijo za namestitev sistema za avtomatizacijo in nadzor stavb, ki izpolnjuje bistvene zahteve iz člena 14(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb. V takih primerih lahko države članice te stavbe izvzamejo, tudi če njihovi sistemi ne dosegajo pragu 290 kW. Če se odločijo to storiti, morajo to izvzetje vključiti v ukrepe za prenos navedene direktive.

Člen 14(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb za države članice uvaja možnost, da zagotovijo, da so stanovanjske stavbe opremljene s funkcijo stalnega elektronskega spremljanja in učinkovitimi nadzornimi funkcijami. Podobno kot pri sistemih za avtomatizacijo in nadzor stavb so lahko nekateri od teh elementov v taki ali drugačni obliki že prisotni na trgu. Vendar morda ne izpolnjujejo v celoti zahtev iz člena 14(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb. Zato bi bilo treba razlike jasno upoštevati pri opredelitvi teh sistemov in njihovem vključevanju v nacionalno zakonodajo.

Kot je navedeno v uvodni izjavi 39 Direktive (EU) 2018/844, se države članice lahko odločijo, da bodo še naprej izvajale že vzpostavljene ureditve pregledov. Kljub temu bi bilo treba upoštevati izvzetja v skladu s členom 14(2) in (6).

2.3.2.9 Alternativni ukrepi

V členu 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb so navedene določbe in obveznosti držav članic v zvezi z možnostjo sprejetja alternativnih ukrepov za ogrevalne sisteme ali sisteme za kombinirano ogrevanje in hlajenje. V takih primerih morajo države članice zagotoviti, da je celotni učinek takih ukrepov enakovreden učinku, ki bi bil dosežen, če bi bila vzpostavljena shema pregledov, kot je opisano v členu 14(1). To pomeni, da bi bilo treba izračunati osnovni učinek, ki bi bil dosežen z ukrepi iz člena 14(1), da bi opredelili, ali bo učinek alternativnih ukrepov enak.

Različni položaji, v katerih bi se lahko države članice znašle pri uporabi alternativnih ukrepov, so opisani v štirih scenarijih.

(a) Scenarij 1: države članice so alternativne ukrepe uporabljale že pred spremembo in se odločijo, da jih bodo uporabljale še naprej

S spremembo direktive o energetski učinkovitosti stavb se določbe o alternativnih ukrepih, ki se lahko izvajajo namesto pregledov, bistveno ne spremenijo. Vendar pa nanje vplivajo spremembe določb iz drugih odstavkov člena 14. Te določbe različno vplivajo na člen 14(3) navedene direktive, kot je opisano v naslednjih odstavkih.

Z uvedbo novega praga (70 kW) v direktivi o energetski učinkovitosti stavb morajo države članice, ki se odločijo za uporabo alternativnih ukrepov, te ukrepe uporabljati v zvezi s sistemi, na katere se nanaša novi, zvišani prag. Na podlagi tega bi se lahko zmanjšalo število sistemov, za katere bi se uporabljali alternativni ukrepi, posledično pa bi se lahko zmanjšali doseženi prihranki energije.

Nasprotno pa bi se moral z novo zahtevo za pregledovanje prezračevalnega dela sistemov za kombinirano ogrevanje in prezračevanje povečati učinek v smislu prihrankov energije na pregled. Države članice bi morale to upoštevati pri določitvi osnovnega učinka, ki naj bi ga dosegle z alternativnimi ukrepi.

Poleg tega bi se lahko na podlagi določb o izvzetju iz člena 14(2) direktive o energetski učinkovitosti stavb (izvzetje sistemov, na katere se nanašajo merila energetske učinkovitosti) in člena 14(6) navedene direktive (izvzetje sistemov, ki so opremljeni s sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb) zmanjšalo število pregledov.

V skladu s členom 14(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb lahko države članice določijo zahteve glede elektronskega spremljanja in izboljšanih nadzornih funkcij v stanovanjskih stavbah. V skladu s členom 14(6) navedene direktive bodo stavbe s sistemi, ki zagotavljajo te funkcije, izvzete iz pregledov. Zato bodo morale države članice, ki uporabljajo alternativne ukrepe, izvzeti to skupino stavb, če se bodo odločile uvesti te zahteve.

Obseg ukrepov, ki jih lahko države članice sprejmejo za izpolnjevanje člena 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb, se s spremembo ni spremenil.

Ob upoštevanju navedenega morajo države članice, ki se odločijo, da bodo še naprej izvajale alternativne ukrepe v skladu z direktivo o energetski učinkovitosti stavb, zagotoviti, da je celotni učinek teh ukrepov enakovreden učinku, ki bi se dosegel, če bi bila vzpostavljena shema pregledov, kot je opisano v členu 14(1). Zato je treba osnovni učinek, ki bi se dosegel s shemo pregledov, vzpostavljeno v skladu s členom 14(1), ponovno izračunati ob upoštevanju člena 14(1) ter navedenih sprememb in zahtev iz direktive o energetski učinkovitosti stavb. Na podlagi tega ponovnega izračuna bo lahko zadevna država članica ugotovila, ali imajo alternativni ukrepi, ki jih je sprejela, enak učinek, kot bi ga imel pregled, oziroma ali učinek ni zadosten, in v skladu s tem spremenila ukrepe, da bi zagotovila enakovreden učinek.

Države članice bi morale rezultate tega procesa vključiti v poročilo, ki dokazuje enakovrednost in ki ga morajo v skladu s členom 14(3) predložiti Komisiji, preden začnejo izvajati alternativne ukrepe.

(b) Scenarij 2: države članice, ki so že uporabljale alternativne ukrepe, se po prenosu odločijo, da bodo spremenile naravo alternativnih ukrepov

Ta scenarij odraža situacijo, ko se država članica po prvotnem prenosu člena 14(3) v nacionalno zakonodajo odloči, da bo spremenila področje uporabe in/ali naravo enakovrednih alternativnih ukrepov, ki jih je sprejela. Država članica, ki na primer izvaja ukrepe A, B in C, se odloči, da jih bo spremenila in začela izvajati ukrepe C, E in D.

Kot je pojasnjeno v scenariju 1 zgoraj, morajo države članice v skladu s členom 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb Komisijo obvestiti, da nameravajo sprejeti alternativne ukrepe, preden jih začnejo izvajati. V ta namen mora država članica v skladu s členom 14(3) Komisiji predložiti dodatno poročilo, ki dokazuje, da je učinek spremenjenih alternativnih ukrepov enak učinku sheme pregledov iz člena 14(1). Komisija nato oceni to dodatno poročilo za zagotovitev, da zadevna država članica še naprej dosega enako raven prihrankov.

(c) Scenarij 3: spremembe stavbnega fonda vplivajo na področje uporabe člena 14(1) in posledično vplivajo na področje uporabe alternativnih ukrepov

V skladu s spremembami in razvojem stavbnega fonda se bo spremenilo tudi področje uporabe sheme pregledov, kot je določeno v členu 14(1). Z vstopom vse večjega števila skoraj nič-energijskih stavb na trg se bo na primer verjetno zmanjšal delež stavb s sistemi z nazivno izhodno močjo nad 70 kW. Poleg tega bodo stavbe, opremljene s sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb (glej poglavje 2.8), izvzete iz pregledov. Sčasoma bi lahko ta elementa znatno vplivala na področje uporabe shem pregledov in s tem na vse enakovredne alternativne ukrepe, ki so jih države članice že sprejele.

Države članice lahko take spremembe ugotovijo na primer v okviru samostojne študije ali tekoče ocene sheme alternativnih ukrepov. Ugotovijo jih lahko tudi na podlagi celovitega nacionalnega energetskega in podnebnega poročila o napredku, ki ga morajo v skladu s členom 17 Uredbe (EU) 2018/1999 Evropskega parlamenta in Sveta (14) (v nadaljnjem besedilu: Uredba (EU) 2018/1999) predložiti vsaki dve leti.

Če področje uporabe ali intenzivnost alternativnih ukrepov zaradi sprememb nacionalnega stavbnega fonda nista več enakovredna področju uporabe ali intenzivnosti sheme pregledov, bi morala zadevna država članica prilagoditi alternativne ukrepe. Države članice lahko to naredijo tako, da spremenijo obstoječe ukrepe ali uvedejo nove.

Države članice morajo v skladu s členom 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb Komisijo obvestiti, da nameravajo sprejeti alternativne ukrepe, preden začnejo te ukrepe izvajati. Država članica bo morda morala zaradi sprememb stavbnega fonda spremeniti svoje enakovredne ukrepe; v takem primeru mora zadevna država članica v skladu s členom 14(3) navedene direktive Komisijo obvestiti o kakršnih koli spremembah, preden začne izvajati spremenjene alternativne ukrepe.

V skladu s členom 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb morajo države članice Komisiji predložiti poročilo, ki dokazuje, da je učinek spremenjenih alternativnih ukrepov enakovreden učinku sheme pregledov iz člena 14(1). Komisija nato oceni to dodatno poročilo za zagotovitev, da zadevna država članica še naprej dosega enako raven prihrankov.

(d) Scenarij 4: države članice se prvič odločijo za alternativne ukrepe

Ta scenarij se nanaša na situacijo, ko se država članica, ki je do zdaj uporabljala sheme pregledov, prvič odloči, da bo sprejela alternativne ukrepe.

Države članice morajo v skladu s členom 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb Komisijo obvestiti, da nameravajo uporabiti to možnost, preden začnejo izvajati alternativne ukrepe. V ta namen morajo države članice v skladu s členom 14(3) navedene direktive Komisiji predložiti poročilo, ki dokazuje, da je učinek alternativnih ukrepov enakovreden učinku sheme pregledov iz člena 14(1). Komisija nato oceni poročilo, s čimer zagotovi, da bo zadevna država članica dejansko dosegla enako raven prihrankov.

(e) Predložitev poročil

V skladu s členom 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb mora država članica Komisiji predložiti poročilo o enakovrednosti, preden začne uporabljati kakršne koli alternativne ukrepe. Komisija bo ocenila poročilo in ustrezno ukrepala v zvezi z državo članico.

Države članice morajo v skladu s členom 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb kakršno koli poročilo o enakovrednosti predložiti tudi kot del celovitega nacionalnega energetskega in podnebnega načrta. V skladu s členom 17 Uredbe (EU) 2018/1999 mora vsaka država članica to poročilo predložiti pri naslednjem ustreznem koraku cikla poročanja (15). Če se časovni razpored cikla poročanja ujema s časovnim razporedom uvedbe novih ali spremenjenih alternativnih ukrepov, lahko država članica predloži poročilo o enakovrednosti kot prilogo k nacionalnemu energetskemu in podnebnemu načrtu.

Če se časovna razporeda ne ujemata na zgoraj opisani način, mora država članica v vsakem primeru v skladu s členom 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb Komisiji predložiti poročilo pred sprejetjem ukrepov. Države članice lahko poročilo predložijo neposredno GD za energetiko, čeprav ga morajo v skladu s členom 17 Uredbe (EU) 2018/1999 predložiti tudi v naslednjem ciklu nacionalnega energetskega in podnebnega načrta.

2.3.3 Zahteve glede namestitve naprav za samoregulacijo ter sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb (členi 8(1), 14(4) in 15(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

2.3.3.1 Sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb (člen 2(3a) ter člena 14(4) in 15(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb so splošno znan in uporabljan koncept, katerega pomen je lahko zelo različen. Pred obravnavanjem zahtev za te sisteme je treba poudariti, na kaj se ta izraz nanaša glede na področje uporabe členov 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb.

Prvič, sistem za avtomatizacijo in nadzor stavb je sistem v skladu z naslednjo opredelitvijo pojma iz člena 2(3a) direktive o energetski učinkovitosti stavb (16):

„3a. ‚sistem za avtomatizacijo in nadzor stavb‘ pomeni sistem, ki vključuje vse proizvode, programsko opremo in inženirske storitve, ki lahko s samodejnim nadzorom in omogočanjem ročnega upravljanja tehničnih stavbnih sistemov podpirajo energetsko učinkovito, gospodarno in varno delovanje teh tehničnih stavbnih sistemov“.

Poleg tega morajo biti sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb s področja uporabe členov 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb v skladu s členoma 14(4) in 15(4) navedene direktive sposobni:

(a) „stalno spremljati, beležiti in analizirati porabo energije ter omogočati prilagajanje porabe energije;

(b) primerjati energetsko učinkovitost stavbe glede na referenčne vrednosti, odkrivati izgube učinkovitosti tehničnih stavbnih sistemov in obveščati osebe, ki so odgovorne za stavbo ali tehnično upravljanje stavbe, o možnostih za izboljšanje energetske učinkovitosti ter

(c) omogočati komunikacijo s povezanimi tehničnimi stavbnimi sistemi in drugimi napravami v stavbi ter biti interoperabilni s tehničnimi stavbnimi sistemi med različnimi vrstami zaščitenih tehnologij, naprav in proizvajalcev.“

Sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb, nameščeni v nestanovanjskih stavbah v skladu z obveznostmi iz členov 14(4) in 15(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb, morajo biti skladni z opredelitvijo pojma iz člena 2(3a) navedene direktive in vključevati navedene zmogljivosti. Te zmogljivosti je treba zagotoviti vsaj pri tehničnih stavbnih sistemih, ki spadajo na področje uporabe členov 14 in 15 navedene direktive: ogrevalnih sistemih, klimatskih sistemih, sistemih za kombinirano ogrevanje in prezračevanje ter sistemih za kombinirano klimatizacijo in prezračevanje.

Čeprav so sistemi za avtomatizacijo in nadzor običajni za nekatere kategorije stavb (npr. nestanovanjske), večina stavb nima takih naprednih zmogljivosti, zato bo treba tiste stavbe, ki morajo izpolnjevati navedene obveznosti, posodobiti, kar je lahko velik projekt.

Zato je zlasti pomembno, da so zainteresirane strani (npr. upravljavci stavb, ki morajo izpolnjevati obveznosti) seznanjene z dejstvom, da obseg zahtev presega to, kar ti sistemi običajno vključujejo.

2.3.3.2 Naprave za samoregulacijo (člen 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

V Direktivi o energetski učinkovitosti stavb je navedena „naprava za samoregulacijo“, ne da bi bila podana konkretna opredelitev tega pojma. Vendar je v členu 8(1) navedene direktive pojasnjeno, da mora ta naprava omogočati ločeno uravnavanje temperature v vsakem prostoru (ali, kjer je utemeljeno, v določeni coni) stavbne enote. Zato bi morale naprave, nameščene v okviru izvajanja teh določb, omogočati:

(a) samodejno prilagajanje izhodne toplote glede na notranjo temperaturo (in po želji glede na dodatne parametre (17));

(b) uravnavanje izhodne toplote v vsaki sobi (ali coni) v skladu z nastavitvami ogrevanja za zadevno sobo (ali cono).

To pomeni zlasti naslednje:

(a) kakršna koli rešitev, ki temelji na ročnem uravnavanju izhodne toplote, ne bi izpolnjevala zahtev, tudi če se lahko prilagoditev izvede na ravni sobe (ali cone);

(b) kakršna koli rešitev, ki omogoča samodejno uravnavanje temperature, vendar ne na ravni sobe (ali cone), na primer samodejno uravnavanje na ravni stanovanja, ne bi izpolnjevala zahtev.

Navesti je treba, da je ne glede na število ali vrste nameščenih sistemov pomembno to, da sistemi uporabnikom omogočajo prilagajanje nastavitev temperature in zagotavljajo, da se te nastavitve upoštevajo (18).

V naslednji preglednici je navedenih nekaj okvirnih primerov naprav, ki izpolnjujejo zahtevo za različne vrste sistemov (19):

Preglednica 2

Primeri naprav za samoregulacijo

Naprava Vrsta sistema Sposobnost regulacije Termostatski radiatorski ventil Vodni ogrevalni sistem in radiatorji Regulacija toka tople vode v oddajnikih v skladu z nastavitvami temperature Sobni termostat Vodni ogrevalni sistem in površinsko ogrevanje (npr. talno ogrevanje) Regulacija toka tople vode v sistemu za površinsko ogrevanje s sobnim mešalnim ventilom Termostat ventilatorskega konvektorja Vodni ogrevalni/hladilni sistem Nadziranje toka tople/hladne vode in zraka v skladu z nastavitvami temperature Individualni termostat Samostojni grelniki ali klimatske naprave Nadziranje izhodne toplote v skladu z nastavitvami temperature

(a) Ogrevanje, klimatizacija ali oboje?

Drugi in tretji pododstavek člena 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb se nanašata na tehnične stavbne sisteme v širšem smislu, tj. v skladu z opredelitvijo pojma iz člena 2 navedene direktive. Kar zadeva posebne določbe o napravah za samoregulacijo (pododstavek 3), v besedilu ni točno določena zadevna vrsta sistema, je pa navedeno uravnavanje temperature, ki se nanaša na ogrevanje in sisteme za hlajenje prostorov.

Zato izpolnjevanje zahtev v zvezi z napravami za samoregulacijo ne bi smelo biti obvezno le za ogrevalne sisteme, ampak tudi za klimatske sisteme in sisteme za hlajenje prostorov.

Zlasti se navedbe „ogrevane cone“ v besedilu ne bi smelo razlagati, kot da implicitno omejuje zahteve le na ogrevalne sisteme.

Vendar so te določbe dejansko usmerjene v ogrevanje, saj je velika večina klimatskih/hladilnih sistemov že opremljena s sistemom za spremljanje in nadzor na ravni sobe ali cone.

Poleg tega bi morala zahteva za namestitev naprave za samoregulacijo ob zamenjavi kurilnih naprav v obstoječih stavbah veljati le za ogrevalne sisteme (20).

Prav tako tretji pododstavek člena 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb ne zahteva namestitve naprav za samoregulacijo v primeru zamenjave hladilnih agregatov v obstoječih stavbah. Vendar lahko države članice preučijo uvedbo take dodatne zahteve (21), saj bi bila v skladu s splošnim ciljem teh določb: zagotoviti ustrezno sposobnost regulacije in preprečiti izgube energije.

V naslednji preglednici so povzeti različni možni primeri.

Preglednica 3

Primeri, v katerih bi bilo treba uvesti zahtevo za namestitev naprav za samoregulacijo

Nova ali obstoječa stavba Vrsta posega Ali bi se morala uporabljati zahteva za namestitev naprav za samoregulacijo? Nova Namestitev ogrevalnega sistema Da Nova Namestitev sistema za hlajenje prostorov Da Obstoječa Zamenjava kurilnih naprav Da, samo za ogrevalni sistem Obstoječa Zamenjava hladilnih agregatov Odloči država članica

(b) Raven sobe ali cone?

Glavna zahteva je možnost uravnavanja temperature na ravni sobe. Namestitev naprav za samoregulacijo na ravni cone pa je treba utemeljiti.

„Sobo“ je treba razlagati kot del stavbe, ki ga obdajajo stene, tla in strop.

„Ogrevano cono“ je treba razlagati kot cono stavbe ali stavbne enote v enem nadstropju z enotnimi toplotnimi parametri in ustreznimi potrebami po uravnavanju temperature (tj. enako kot „toplotna cona“, ki je pogost koncept na področju izračuna energetske učinkovitosti).

V nadaljevanju sta navedena primera (22), v katerih je morda upravičena uporaba zahtev na ravni cone namesto na ravni sobe:

(a) sosednje pisarne v poslovni stavbi, ki imajo popolnoma enake zahteve glede notranjega okolja;

(b) sosednje sobe/prostori, ki med seboj niso fizično ločeni (npr. kuhinja in dnevna soba brez predelnih sten v stanovanju).

Ocena najustreznejšega področja uporabe uravnavanja (soba ali cona) je na splošno odvisna od zasnove in predvidene uporabe določene stavbe ali stavbne enote ter prostorov v njej. Pri tej oceni je treba obravnavati zlasti vprašanje, ali ima več sob lahko enake zahteve glede notranjega okolja in se torej lahko združijo v eno cono (z vidika uravnavanja temperature). Take primere je treba dobro utemeljiti.

Vendar lahko države članice ob upoštevanju nekaterih nacionalnih, regionalnih ali lokalnih posebnosti dovolijo uravnavanje temperature na ravni cone za nekatere kategorije stavb ali stavbnih enot, če je to ustrezno utemeljeno. V teh primerih bi morale države članice jasno navesti ciljne kategorije stavb ali stavbnih enot in obravnavane nacionalne, regionalne ali lokalne posebnosti. Prav tako bi morale utemeljiti (23), zakaj dopuščajo odkrito odstopanje od glavne zahteve za te kategorije stavb ali stavbnih enot.

2.3.3.3 Kdaj se obveznosti uporabljajo? (členi 8(1), 14(4) in 15(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

(a) Naprave za samoregulacijo (člen 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Člen določa, da je treba nove stavbe opremiti z napravami za samoregulacijo. Enako določa za obstoječe stavbe ob zamenjavi kurilnih naprav.

Obveznosti se uporabljajo za vse vrste stavb in vse vrste sistemov, razen če izpolnjevanje teh obveznosti tehnično in ekonomsko ni izvedljivo (glej oddelek (b)).

Opredelitev pojma „kurilna naprava“ iz člena 2(15b) direktive o energetski učinkovitosti stavb je:

„‚kurilna naprava‘ pomeni del ogrevalnega sistema, ki z enim ali več naslednjih procesov ustvarja koristno toploto: (a) zgorevanje goriv, na primer v kotlu; (b) učinek na podlagi Joulovega zakona, do katerega pride v grelnih elementih ogrevalnega sistema z električno upornostjo; (c) zajemanje toplote iz okoliškega zraka, iz izpušnega zraka od prezračevanja, ali vodnih ali talnih virov toplote z uporabo toplotnih črpalk“.

Poudariti je treba, da ta opredelitev pojma ne razlikuje med kurilnimi napravami, ki se razlikujejo od oddajnikov toplote (npr. kotli in radiatorji), in kurilnimi napravami, ki so z oddajnikom toplote povezane v samostojnem ogrevalnem sistemu (npr. grelniki z električnim uporom). To pomeni, da se morajo obveznosti (glede samoregulacije) uporabljati tudi v slednjem primeru (tj. ob zamenjavi samostojnega ogrevalnega sistema v obstoječi stavbi).

Če so stavbe opremljene z več kurilnimi napravami, se lahko zgodi, da je zamenjan le del kurilnih naprav. Tudi v teh primerih bi se morala uporabljati zahteva za namestitev naprav za samoregulacijo, če je to tehnično in ekonomsko izvedljivo. Zahteva se zlasti uporablja, če je medsebojno povezanih več kurilnih naprav, ki ogrevajo isti prostor, in se zamenja vsaj ena od teh naprav. Če je stavba opremljena z več kurilnimi napravami, ki so samostojne in ogrevajo različne prostore, lahko države članice dovolijo, da se zahteva uporablja le za prostore, ki jih ogrevajo zamenjane kurilne naprave.

Če so obstoječe stavbe povezane z daljinskim ogrevanjem in na ravni stavbe niso opremljene z nobeno kurilno napravo, se zahteva glede namestitve naprav za samoregulacijo običajno uporablja ob zamenjavi daljinskih kurilnih naprav. V nekaterih primerih lahko nastopijo težave, na primer v zvezi z lastništvom (24) ali ekonomsko izvedljivostjo (25). Države članice lahko v takih primerih preučijo druge načine za zagotovitev namestitve naprav za samoregulacijo, kot so na primer:

(a) zahteva o namestitvi naprav za samoregulacijo ob zamenjavi toplotnih izmenjevalnikov v stavbah;

(b) priprava in izvajanje časovnega načrta za postopno nameščanje naprav za samoregulacijo, pri čemer je namen zajeti vse stavbe, vendar razporediti stroške prek dovolj dolgega obdobja.

Ob namestitvi novega ogrevalnega sistema v obstoječi stavbi ali stavbni enoti, ki je že opremljena z ogrevalnim sistemom (npr. namestitev sistema centralnega ogrevanja, ki bo nadomestil posamezne ogrevalne sisteme v stavbi), bi bilo treba uporabiti zahtevo o namestitvi naprav za samoregulacijo, saj gre za zamenjavo kurilnih naprav.

Zahtevo o namestitvi naprav za samoregulacijo bi bilo treba uporabiti tudi ob namestitvi ogrevalnega sistema v stavbi, ki predhodno ni bila stavba v smislu direktive o energetski učinkovitosti stavb, vendar na primer zaradi obnovitvenih del naknadno postane stavba v smislu direktive o energetski učinkovitosti stavb.

(b) Sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb (člena 14(4) in 15(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Določbe o namestitvi sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb se uporabljajo za vse (tj. nove in obstoječe) nestanovanjske stavbe z ogrevalnimi sistemi, klimatskimi sistemi, sistemi za kombinirano ogrevanje in prezračevanje ter sistemi za kombinirano klimatizacijo in prezračevanje z nazivno izhodno močjo nad 290 kW.

Prag v višini 290 kW velja za vsak sistem posebej, torej se obveznosti v skladu s členoma 14(4) in 15(4) uporabljajo v vseh naslednjih primerih:

(a) če je nazivna izhodna moč ogrevalnega sistema nad 290 kW;

(b) če je nazivna izhodna moč sistema za kombinirano ogrevanje in prezračevanje nad 290 kW;

(c) če je nazivna izhodna moč klimatskega sistema nad 290 kW;

(d) če je nazivna izhodna moč sistema za kombinirano klimatizacijo in prezračevanje nad 290 kW.

Dodatna pojasnila v zvezi z določitvijo nazivne izhodne moči so na voljo v oddelku 2.3.2.2.

2.3.4 Tehnična, ekonomska in funkcionalna izvedljivost (členi 8(1), 14(4) in 15(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Pojem „izvedljivost“ se nanaša na:

(a) uporabo zahtev za sistem v skladu s členom 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb, v katerem je določeno, da je treba zahteve za sisteme uporabljati, „če so tehnično, ekonomsko in funkcionalno izvedljive“ (26), ter

(b) namestitev naprav za samoregulacijo (člen 8(1)) direktive o energetski učinkovitosti stavb) ter sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb (člena 14(4) in 15(4) navedene direktive), saj se povezane zahteve uporabljajo le, „kadar je to tehnično in ekonomsko izvedljivo“.

Upoštevati je treba, da države članice določijo, v katerih specifičnih primerih izpolnjevanje zahtev ni izvedljivo s tehničnega, ekonomskega in/ali funkcionalnega vidika. Države članice bi morale zagotoviti, da so ti primeri jasno določeni, opredeljeni in utemeljeni (27).

O razlagi tehnične, ekonomske in funkcionalne izvedljivosti ne bi smele presojati le zainteresirane strani (npr. lastniki ali monterji sistemov (28)). Pogoje, pod katerimi se ocenjuje izvedljivost, bi bilo treba določiti na ravni države članice, če pa regionalni pogoji vplivajo le na del ozemlja države članice, pa na regionalni ravni. Vendar bi bilo treba v slednjem primeru regionalne pogoje določiti v nacionalnih ukrepih za prenos. V vseh primerih bi bilo treba te pogoje dokumentirati (npr. v okviru tehničnih smernic) in uporabljati enotno na nacionalnem ali, kjer je ustrezno, regionalnem ozemlju. Neuporabo zahtev za sistem bi bilo treba oceniti na podlagi jasnih postopkov, ki jih vzpostavijo in nadzirajo javni organi.

Ti postopki se lahko razlikujejo glede na različne vrste stavb, zlasti zaradi obravnavanja določenih vrst, pri katerih težavo predstavlja tehnična, ekonomska ali funkcionalna izvedljivost.

Eden od primerov so zgodovinske ali spomeniško zaščitene stavbe, pri katerih je zaradi posebnih omejitev težje uporabljati nekatere zahteve. V zvezi s tem je treba navesti, da izpolnjevanje teh zahtev načeloma ne bi spremenilo značaja ali videza teh stavb.

Da bi se izognili kakršnemu koli dvomu, je treba navesti tudi, da se zahteve uporabljajo tudi za vse kategorije stavb, v zvezi s katerimi direktiva o energetski učinkovitosti stavb državam članicam dovoljuje, da uvedejo odstopanja pri uporabi minimalnih zahtev glede energetske učinkovitosti (člen 4(2) navedene direktive).

Kljub temu se lahko pri oceni tehnične, ekonomske in/ali funkcionalne izvedljivosti izpolnjevanja zahtev upoštevajo posebnosti nekaterih stavb. V izjemnih primerih, v katerih je dokazano, da izpolnjevanje zahtev za določeno stavbo tehnično, ekonomsko ali funkcionalno ni izvedljivo, zahtev ni treba upoštevati. Taka odločitev se lahko sprejme le za vsak primer posebej, pri čemer države članice za nobeno kategorijo stavb ne bi smele uvesti sistematičnega izvzetja.

V naslednji preglednici je prikazano, kako razlagati posamezno vrsto izvedljivosti, in navedeni so primeri.

Preglednica 4

Razlaga tehnične, ekonomske in funkcionalne izvedljivosti

Vrsta izvedljivosti (29) Pomen Primeri Tehnična izvedljivost Tehnična izvedljivost pomeni, da tehnične značilnosti sistema in stavbe (ali stavbne enote) omogočajo uporabo zahtev. Tehnična neizvedljivost pa pomeni, da uporaba zahtev s tehničnega vidika ni mogoča, tj. če tehnične značilnosti sistema onemogočajo uporabo zahtev. Tehnična izvedljivost lahko predstavlja težavo, če sistem ne omogoča namestitve naprav, potrebnih za izpolnjevanje zahtev, na primer: — za zahteve glede rekuperacije toplote za prezračevalne sisteme, če odprtina za dovod in izpušna odprtina nista na istem mestu; — za zahteve glede izolacije cevi, če deli cevi niso dostopni. Ekonomska izvedljivost Ekonomska izvedljivost se nanaša na stroške uporabe zahtev in na to, ali: (i) so ti stroški sorazmerni glede na stroške načrtovanega posega (npr. nadgradnja sistema); (ii) pričakovane koristi odtehtajo stroške (30), pri čemer se upošteva pričakovana življenjska doba sistema. Ekonomska izvedljivost se lahko izračuna na primer na podlagi: — največjega razmerja med stroški uporabe zahtev in stroški načrtovanega posega (npr. zamenjava kurilne naprave); — najdaljšega obdobja povrnitve stroškov ob upoštevanju denarnih koristi uporabe zahtev. Funkcionalna izvedljivost (31) Uporaba zahtev ni funkcionalno izvedljiva, če bi to povzročilo spremembe, ki bi ovirale delovanje sistema ali uporabo stavbe (ali stavbne enote), ob upoštevanju posebnih omejitev (npr. predpisov), ki se morda uporabljajo za sistem in/ali stavbo. Uporaba zahtev za sisteme morda ni funkcionalno izvedljiva, na primer če: — so zahteve v nasprotju z veljavnimi predpisi (npr. o varnosti); — bi se zaradi uporabe zahtev znatno zmanjšala uporabnost stavbe ali stavbne enote (npr. velika izguba prostora v stavbi).

(a) Dodatni premisleki v zvezi s tehnično in ekonomsko izvedljivostjo namestitve naprav za samoregulacijo

V veliki večini primerov se vprašanje tehnične in ekonomske izvedljivosti namestitve naprav za samoregulacijo ne bo nanašalo na nove stavbe, saj se potreba po samoregulaciji temperature na ravni sobe (ali cone) lahko obravnava v fazi zasnove, s čimer se prepreči pojav tehničnih ovir pri naknadnih korakih in zagotovijo optimalni povezani stroški. Nedvoumen primer, ko namestitev naprav za samoregulacijo v sobi ali coni ne bi bila tehnično izvedljiva, je soba ali cona, ki se ne bo ogrevala (ali hladila).

Pri obstoječih stavbah lahko tehnična izvedljivost predstavlja težavo, če naprav za samoregulacijo ni mogoče namestiti, ne da bi se izvedle znatne spremembe sistema in/ali stavbe, ki bi neizogibno povzročile previsoke stroške (npr. pri nekaterih vrstah sistemov talnega ogrevanja v obstoječih stavbah).

Prav tako lahko težavo pri obstoječih stavbah predstavlja ekonomska izvedljivost, če so stroški namestitve naprav za samoregulacijo previsoki v primerjavi s stroški zamenjave kurilne naprave. Če se države članice odločijo, da bodo izvedljivost ocenile na podlagi stroškov, bi morale pojasniti izračun in primerjavo stroškov. Uporabita se lahko naslednja pristopa:

(a) primerjava začetnih stroškov namestitve naprav za samoregulacijo s stroški zamenjave kurilnih naprav in določitev praga za največje razmerje med obema vrstama stroškov. Ta pristop je v skladu z uvodno izjavo 21 Direktive (EU) 2018/844, ki se glasi: „Treba bi bilo preučiti možnost namestitve naprav za samoregulacijo v obstoječe stavbe za ločeno uravnavanje temperature v vsakem prostoru ali, kjer je utemeljeno, v določeni ogrevani coni stavbne enote, kadar je to ekonomsko izvedljivo, na primer kadar bi strošek teh naprav znašal manj kot 10 % skupnih stroškov zamenjave kurilnih naprav.“;

(b) primerjava začetnih stroškov namestitve naprav za samoregulacijo s pričakovanimi prihranki pri stroških energije, ki bi se zagotovili z namestitvijo teh naprav, in določitev praga za najdaljše obdobje povrnitve stroškov (npr. pet let).

Čeprav sta možna oba pristopa, bi bilo treba dati prednost drugemu, saj se bodo v veliki večini primerov začetni stroški povrnili v kratkem obdobju (običajno v dveh ali treh letih).

Preglednica 5

Možna razlaga tehnične in ekonomske izvedljivosti namestitve naprav za samoregulacijo

Vrsta izvedljivosti Možna razlaga Lahko velja za nove stavbe obstoječe stavbe Tehnična izvedljivost Soba (cona) nima ogrevanja/hlajenja. Da (vendar redko) Da (vendar redko) Zaradi ogrevalnega sistema namestitev naprav za samoregulacijo ni mogoča. Ne Da (vendar ne pogosto) Ekonomska izvedljivost Začetni stroški so previsoki v primerjavi z drugimi stroški. Ne Da (vendar ne pogosto) Naložbe ni mogoče zadostno povrniti. Ne Da (vendar redko)

(b) Dodatni premisleki v zvezi s tehnično in ekonomsko izvedljivostjo namestitve sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb

V veliki večini primerov se vprašanje, ali je namestitev sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb tehnično in ekonomsko izvedljiva, ne bo nanašalo na nove stavbe, ker:

(a) lahko zasnova stavbe in sistema zagotovi, da ni tehničnih ovir za namestitev sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb;

(b) lahko zasnova stavbe in sistema zagotovi, da so stroški namestitve sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb minimalni;

(c) je namestitev sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb že del običajne prakse za nove velike nestanovanjske stavbe.

Tehnična izvedljivost lahko za obstoječe stavbe predstavlja težavo le, ko tehničnih stavbnih sistemov ni mogoče nadzirati ali ko bi bile za zagotovitev takega nadzora potrebne znatne spremembe sistema in/ali stavbe, ki bi neizogibno povzročile previsoke stroške. Take situacije so omejene na stavbe, opremljene s starimi sistemi, in ne bi smele biti pogoste.

Ekonomska izvedljivost namestitve sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb v obstoječih stavbah je lahko povezana tudi z vnaprejšnjimi in tekočimi stroški in/ali s potrebnim obdobjem za povrnitev stroškov. Možen pristop je ocena ekonomske izvedljivosti na podlagi pričakovanih prihrankov pri stroških energije, ustvarjenih s sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb, ki se primerjajo z začetnimi in tekočimi stroški namestitve navedenih sistemov v življenjski dobi sistema. Ta ocena se lahko dopolni z oceno sorazmernosti začetnih stroškov namestitve navedenih sistemov v zadevni stavbi, pri čemer se upoštevajo parametri, kot je na primer velikost stavbe ali poraba energije (32).

Preglednica 6

Možna razlaga tehnične in ekonomske izvedljivosti namestitve sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb

Vrsta izvedljivosti Možna razlaga Lahko velja za nove stavbe obstoječe stavbe Tehnična izvedljivost Tehničnih stavbnih sistemov ni mogoče nadzirati brez znatnih sprememb. Ne Da (vendar redko) Ekonomska izvedljivost Začetni stroški so pretirani v primerjavi z značilnostmi stavbe. Ne Da (vendar redko) Naložbe ni mogoče zadostno povrniti. Ne Da (vendar redko)

2.4 Smernice o prenosu določb o tehničnih stavbnih sistemih in njihovih pregledih, napravah za samoregulacijo ter sistemih za avtomatizacijo in nadzor stavb

2.4.1 Zahteve za tehnične stavbne sisteme ter ocena in dokumentiranje celotne energetske učinkovitosti teh sistemov (člen 2, člen 8(1) ter člena 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

2.4.1.1 Prenos opredelitev pojmov (člen 2 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Kjer je to ustrezno, bi morale države članice razmisliti o dodatnih pojasnilih, s katerimi bi dopolnile opredelitve pojmov tehničnih stavbnih sistemov, na primer podrobnejši opis zmogljivosti, ki naj bi jih dosegli sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb.

2.4.1.2 Določitev zahtev za sisteme (člen 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

(a) Novi tehnični stavbni sistemi

Države članice bodo morale za sisteme, ki se pred spremembo niso obravnavali (sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb ter sistemi za proizvodnjo električne energije na kraju samem), opredeliti in določiti zahteve za sistem na nacionalni ravni in zagotoviti, da te zahteve zajemajo vse vidike iz člena 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb: celotno energetsko učinkovitost, pravilno namestitev, ustrezno velikost, prilagoditev in nadzor. V naslednji preglednici je prikazan pomen posameznega področja zahtev in navedeni so primeri (samo za ponazoritev) za vrsti sistemov, ki sta bili dodani na seznam tehničnih stavbnih sistemov v navedeni direktivi.

Preglednica 7

Različna področja zahtev za sisteme

Vrsta zahteve Se nanaša na Primeri sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb proizvodnja električne energije na kraju samem Celotna energetska učinkovitost Učinkovitost sistema kot celote (ki se ne sme zamenjevati z učinkovitostjo na ravni izdelka ali komponente in učinkovitostjo celotne stavbe) Zmogljivosti za nadzor, ki vplivajo na energetsko učinkovitost stavbe (npr. v skladu s standardom EN 15232 (33)) Faktor učinkovitosti fotonapetostnega sistema (npr. v skladu s standardom EN 15316-4-6 (34)) Ustrezna velikost Ustreznost velikosti ali zmogljivosti sistema glede na potrebe in značilnosti stavbe v pričakovanih pogojih uporabe Določitev optimalnih zmogljivosti za nadzor glede na vrsto stavbe, pričakovano uporabo in možne prihranke energije Določitev optimalne velikosti fotonapetostnega sistema glede na znižanje stroškov za električno energijo, razpoložljivo mesto pritrditve in druge morebitne omejitve Pravilna namestitev Način, na katerega bi moral biti sistem nameščen v stavbi, da bi pravilno deloval Namestitev opravi usposobljen in/ali pooblaščen monter Namestitev opravi usposobljen in/ali pooblaščen monter Ustrezna prilagoditev Po namestitvi sistema se izvedejo ukrepi preskušanja in natančnega nastavljanja v dejanskih pogojih uporabe Zaporedje preskusov, ki se opravijo po namestitvi zaradi preverjanja, ali sistem obratuje v skladu s svojimi specifikacijami Zaporedje preskusov, ki se opravijo po namestitvi zaradi preverjanja, ali sistem obratuje v skladu s svojimi specifikacijami Ustrezen nadzor Želene ali zahtevane zmogljivosti sistemov za nadzor Obseg funkcij nadzora (Če je ustrezno) nadzor dovajanja električne energije (npr. v omrežje, za lastno porabo ali shranjevanje)

(b) Sistemi, zajeti že pred spremembo

Države članice bi lahko v zvezi s sistemi, zajetimi že pred spremembo, razmislile o tem, da bi prenos Direktive (EU) 2018/844 izkoristile kot priložnost za pregled in po možnosti posodobitev veljavnih zahtev za sisteme. Ta pregled bi lahko bil zlasti priložnost za preverjanje, ali veljavne zahteve ustrezno zajemajo različna področja iz direktive o energetski učinkovitosti stavb, in oceno, ali bi se lahko zahteve nadalje razvile. V povratnih informacijah evropske mreže za usklajeno ukrepanje na podlagi direktive o energetski učinkovitosti stavb (Concerted Action EPBD) (35) je navedeno: (i) da so veljavne zahteve na splošno osredotočene na zahteve glede učinkovitosti na ravni komponente in (ii) da se lahko druga področja (tj. pravilna namestitev, ustrezna velikost, prilagoditev in nadzor) v EU obravnavajo različno. Zato se države članice spodbuja k sodelovanju pri tem pregledu in k uporabi razpoložljivih dobrih praks, če je to ustrezno.

(c) Upoštevanje uredb o posameznih izdelkih v okviru direktive o okoljsko primerni zasnovi

Tehnični stavbni sistemi vključujejo veliko izdelkov, zakonsko urejenih v okviru uredb o posameznih izdelkih, s katerimi se izvaja Direktiva 2009/125/ES (v nadaljnjem besedilu: direktiva o okoljsko primerni zasnovi). V zvezi z uredbami o posameznih izdelkih, s katerimi se izvaja direktiva o okoljsko primerni zasnovi, ki se nanaša na izdelke, ki so lahko del tehničnih stavbnih sistemov v skladu z opredelitvijo iz člena 2(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb, je treba poudariti, da se zahteve iz člena 8(1) navedene direktive uporabljajo za celotne sisteme, kot so nameščeni v stavbah, in ne za učinkovitost samostojnih komponent, ki spada na področje uporabe uredb o posameznih izdelkih, s katerimi se izvaja direktiva o okoljsko primerni zasnovi. Področje uporabe zahtev iz člena 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb za vodni ogrevalni sistem stavbe bi na primer zajemalo celoten sistem (kotle ter komponente za distribucijo in emisije), medtem ko bi bilo področje uporabe zahtev za okoljsko primerno zasnovo izdelkov, ki so del istega sistema, omejeno na zahteve, ki se uporabljajo za kotle.

Na splošno je koristno spodbujati namestitev visoko učinkovitih izdelkov, vendar če bi se zahteve iz člena 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb uporabljale za izdelke, ki so že zajeti v uredbah o posameznih izdelkih, s katerimi se izvaja direktiva o okoljsko primerni zasnovi, te zahteve ne smejo presegati zahtev iz navedenih uredb, saj so uredbe, s katerimi se izvaja direktiva o okoljsko primerni zasnovi, usklajevalni ukrepi, ki se uporabljajo neposredno.

Prepoved določenih vrst izdelkov, ki izpolnjujejo veljavne zahteve za okoljsko primerno zasnovo, bi presegla tisto, kar zahteva in dovoljuje direktiva o energetski učinkovitosti stavb, ker se izdelki iz drugih držav članic, ki izpolnjujejo vse zahteve za okoljsko primerno zasnovo, ne bi mogli prodajati na drugih nacionalnih trgih, kar krši osnovno načelo prostega pretoka blaga.

Države članice lahko v nekaterih primerih iz okoljskih razlogov omejijo prosti pretok blaga, vendar morajo prej o tem obvestiti Komisijo (36). To je v skladu z uvodno izjavo 35a (37) in členom 6 (38) direktive o okoljsko primerni zasnovi.

2.4.1.3 Prenos določb o oceni in dokumentiranju učinkovitosti sistemov (člen 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb)

(a) Sistem ali spremenjeni del?

V skladu s členom 8(9) direktive o energetski učinkovitosti stavb je treba po namestitvi, zamenjavi ali nadgradnji tehničnega stavbnega sistema oceniti in dokumentirati celotno učinkovitost „spremenjenega dela in, kjer je ustrezno, celotnega spremenjenega sistema“.

To pomeni, da:

(a) je treba v vseh primerih oceniti in dokumentirati učinkovitost spremenjenega dela. Če se na primer zamenja kurilna naprava v ogrevalnem sistemu, kar ustreza nadgradnji sistema, bi bilo treba oceniti in dokumentirati učinkovitost nove kurilne naprave;

(b) je treba v nekaterih primerih (tj. „če je ustrezno“) oceniti in dokumentirati učinkovitost celotnega sistema. To bi bilo treba zahtevati v naslednjih treh situacijah: i. ob namestitvi novega sistema; ii. ob zamenjavi celotnega sistema; iii. ob večji nadgradnji dela ali delov sistema, ki lahko znatno vpliva na celotno učinkovitost sistema.

Primeri iz točk (i) in (ii) pododstavka (b) so nedvoumni: ob namestitvi ali zamenjavi celotnega novega sistema (bodisi v novi bodisi v obstoječi stavbi) je treba oceniti in dokumentirati učinkovitost celotnega (novega) sistema.

V primeru iz točke (iii) pododstavka (b) se zamenjajo ali nadgradijo deli sistema, s čimer se izboljša njihova energetska učinkovitost. Zaradi pomembnosti zadevnega dela se izboljša učinkovitost celotnega sistema. V tem scenariju bi bilo treba oceniti učinkovitost celotnega sistema. Na primer:

(a) zamenjavo pomembne komponente (npr. kurilne naprave v sistemu) ali velikega števila manj pomembnih komponent (npr. vseh oddajnikov toplote v stavbi) bi bilo treba načeloma obravnavati kot večjo nadgradnjo, saj bi lahko znatno vplivala na celotno učinkovitost;

(b) spremembo vidikov celotnega sistema (npr. izboljšanje izolacije cevi, zamenjava cevi, zamenjava vseh svetlobnih virov, zamenjava vseh radiatorjev) bi bilo treba načeloma obravnavati kot večjo nadgradnjo;

(c) enako velja za vsako nadgradnjo ali spremembo, ki vpliva na ravnovesje sistema.

Obveznost ocene se ne bi smela uporabiti v naslednjih primerih:

(a) vzdrževanje in popravila, katerih edini namen je zagotoviti varno in optimalno delovanje sistema;

(b) zamenjava manj pomembne komponente sistema (npr. zamenjava oddajnika toplote).

V vsakem primeru morajo države članice (in ne lastniki stavb in stanovanj) v nacionalnih zakonodajah določiti primere, v katerih je treba oceniti učinkovitost celotnega sistema, za razliko od primerov, v katerih je treba oceniti le učinkovitost spremenjenega dela.

V zvezi s tem lahko države članice razlikujejo med različnimi stavbami in stavbnimi enotami, na katere lahko vplivajo te določbe. To se lahko nanaša na primer na vrsto stavb (npr. stanovanjska ali nestanovanjska stavba, stavba z enim samim stanovanjem ali večstanovanjska stavba). To se lahko nanaša tudi na velikost sistema, saj je izvedba podrobnejše ocene morda primernejša, če je sistem večji in bolj zapleten.

(b) Celotna učinkovitost

V skladu s področjem uporabe določb o oceni in dokumentiranju učinkovitosti sistema pomeni ocena celotne učinkovitosti (spremenjenega dela ali celotnega sistema) sprejetje potrebnih korakov za oceno in navedbo energetske učinkovitosti (spremenjenega dela ali celotnega sistema).

Izraz „celotna“ poudarja potrebo, kjer je ustrezno, da se oceni učinkovitost sistema kot celote, za razliko od učinkovitosti na ravni izdelka ali komponente. To je manj pomembno pri oceni učinkovitosti spremenjenega dela.

Države članice bi morale zagotoviti, da področje uporabe celotne energetske učinkovitosti tehničnega stavbnega sistema iz člena 8(9) direktive o energetski učinkovitosti stavb za namene ocene in dokumentacije vključuje vsaj področje uporabe celotne energetske učinkovitosti iz člena 8(1) v zvezi z zahtevami za sisteme in tudi tiste vidike, ki lahko vplivajo na celotno energetsko učinkovitost v okviru drugih področij zahtev (zlasti nadzora). Tako se bosta zagotovila ocena in dokumentiranje skladnosti z zahtevami za sisteme, seznanjenost lastnika s to skladnostjo in dokazljivost skladnosti (npr. če se stavba ali stavbna enota proda novemu lastniku).

Učinkovitost se lahko oceni na različne načine, zato bi morale države članice pojasniti, kateri pristop bi bilo treba uporabiti. Ti se lahko razlikujejo glede na različne dejavnike (npr. vrsta zadevnega sistema, vrsta posega: namestitev, zamenjava, nadgradnja itd.). Pri nadgradnjah, katerih obseg in učinek sta omejena, bi se lahko uporabil manj strog pristop k oceni, na primer evidentiranje posega in zagotovitev, da so zbrani vsi ustrezni tehnični dokumenti o zadevnih komponentah. Pri obsežnejših posegih (običajno pri namestitvi ali zamenjavi) bi lahko bila potrebna natančnejša ocena učinka na sistem kot celoto, na primer na podlagi simulacije učinkovitosti sistema ob njegovi zasnovi in preverjanje ključnih zmogljivosti sistema po namestitvi.

Pri določitvi pristopa k oceni učinkovitosti bi morale države članice zagotoviti skladnost z zahtevami iz členov 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb glede pregledov ogrevalnih, klimatskih in prezračevalnih sistemov, zlasti v zvezi z zahtevo za oceno (če je ustrezno) zmogljivosti sistema pri tipičnih ali povprečnih pogojih obratovanja. Če so na primer na voljo smernice ali predloge za pregled tehničnih stavbnih sistemov v skladu s členoma 14 in 15 navedene direktive, se lahko sklici na te smernice ali predloge vključijo v oceno učinkovitosti v skladu s členom 8 navedene direktive.

(c) Dokumentiranje učinkovitosti sistema

V skladu s členom 8(9) direktive o energetski učinkovitosti stavb je treba rezultate ocene učinkovitosti sistema (ali njegovega spremenjenega dela) dokumentirati in posredovati lastniku stavbe. Države članice lahko same določijo obliko in vsebino te dokumentacije, ki se lahko razlikuje glede na vrsto zadevnega posega. Vendar bi morale države članice v zvezi s tem zagotoviti, da dokumentiranje zajema področje uporabe izvedene ocene ter je lahko uporabno pri preverjanju skladnosti z minimalnimi zahtevami glede energetske učinkovitosti, ki so določene v skladu s členom 8(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb, in pri certificiranju energetske učinkovitosti (glej naslednji pododdelek). Države članice same določijo tudi, kako se dokumentacija posreduje lastniku stavbe.

(d) Povezava z zahtevami za energetsko učinkovitost stavb in energetskimi izkaznicami

Namen obveznosti iz člena 8(9) direktive o energetski učinkovitosti stavb v zvezi z dokumentacijo učinkovitosti sistema (ali spremenjenega dela) je zagotoviti, da se lastnikom stavb dajo na voljo posodobljene informacije o učinkovitosti tehničnih stavbnih sistemov. Te informacije se lahko uporabijo na primer za certificiranje energetske učinkovitosti ali preverjanje skladnosti z minimalnimi zahtevami glede energetske učinkovitosti (npr. v primeru večje prenove stavbe). Države članice same določijo, ali bo treba na podlagi ocene energetske učinkovitosti tehničnega stavbnega sistema (ali njegovega spremenjenega dela) izdati novo energetsko izkaznico.

2.4.2 Pregled ogrevalnih sistemov, klimatskih sistemov, sistemov za kombinirano ogrevanje in prezračevanje ter sistemov za kombinirano klimatizacijo in prezračevanje (člena 14 in 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

2.4.2.1 Pregledi ogrevalnega sistema ter sistema za kombinirano ogrevanje in prezračevanje (člen 14 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

(a) Sistemi, ki jih je treba pregledati

S spremembo direktive o energetski učinkovitosti stavb se je razširil obseg sistemov, ki jih je treba pregledati v skladu s členom 14(1), tako da vključujejo sisteme za kombinirano ogrevanje in prezračevanje.

Države članice bi morale v nacionalno zakonodajo vključiti opredelitev pojma „sistem za kombinirano ogrevanje in prezračevanje“.

Države članice bi morale zagotoviti, da opredelitev teh sistemov vključuje toplotne črpalke, in določiti, ali spadajo na področje uporabe člena 14 ali 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb (glej oddelek 2.3.2.4).

(b) Nazivna izhodno moč

V členu 14(1) direktive o energetski učinkovitosti se zahtevajo pregledi sistemov z nazivno izhodno močjo nad 70 kW. Pred spremembo navedene direktive je prag, ki je bil v členu 14(1) navedene direktive določen za preglede nazivne izhodne moči kotlov, znašal le 20 kW.

Ta sprememba vpliva tako na prag za izhodno moč (ki se je z 20 kW zvišal na 70 kW) in na obseg, ki ga je treba upoštevati pri določanju izhodne moči. Pred spremembo se je nazivna izhodna moč nanašala le na kotel, zdaj pa se v okviru direktive o energetski učinkovitosti stavb nanaša na sistem kot celoto. Obveznost iz člena 14(1) navedene direktive bi se morala uporabljati tudi za sisteme z več kurilnimi napravami (npr. sisteme vrste 1 in 2, kot so opisani v oddelku 2.2), če skupna nazivna izhodna moč več kurilnih naprav, ki ogrevajo isto območje ali stavbno enoto, presega 70 kW.

Kot je navedeno v uvodni izjavi 39 Direktive (EU) 2018/844, se lahko države članice odločijo, da bodo še naprej izvajale že vzpostavljene ureditve pregledov, vključno s pregledi manjših ogrevalnih sistemov (tj. s pragom za nazivno izhodno moč med 20 in 70 kW). Če bi se države članice odločile, da bodo še naprej izvajale navedene ureditve, jim o teh strožjih zahtevah ne bi bilo treba uradno obvestiti Komisije.

(c) Učinkovitost pri tipičnih ali povprečnih pogojih obratovanja

V skladu s členom 14(1) direktive o energetski učinkovitosti stavb morajo države članice razširiti področje uporabe pregleda, tako da po potrebi vključuje oceno sistema pri tipičnih ali povprečnih pogojih obratovanja.

Države članice bi morale določiti, katere spremembe v zvezi z metodologijo pregledov so potrebne. Pri tem bi se morale upoštevati zlasti zahteve in smernice glede pregledov.

(d) Izvzetja na podlagi energetskih pogodb ali sporazumov

Države članice lahko posodobijo nacionalno zakonodajo, tako da vključuje izvzetja stavb, ki so zajete v dogovorjenem merilu energetske učinkovitosti ali pogodbeni ureditvi, ki določa dogovorjeno raven izboljšave energetske učinkovitosti. Vključijo lahko tudi izvzetja stavb, ki jih upravljajo operaterji komunalnih storitev ali omrežja.

Če se države članice odločijo, da bodo dovolile ta izvzetja, bi morale zagotoviti, da nova zakonodaja obravnava opredelitev pojma „merilo energetske učinkovitosti“ ali „pogodbena ureditev, ki določa dogovorjeno raven izboljšave energetske učinkovitosti“.

Če se države članice odločijo, da bodo vključile izvzetja iz člena 14(2) direktive o energetski učinkovitosti stavb, morajo zagotoviti, da je celotni učinek pristopa enakovreden učinku pregledov na podlagi člena 14(1) navedene direktive.

Za zagotovitev te enakovrednosti se državam članicam priporoča, da izkoristijo možnosti za izvajanje člena 18 direktive o energetski učinkovitosti, tako da oblikujejo javno dostopen seznam potrjenih/pooblaščenih podjetij. Poleg tega bi morale države članice pripraviti javno dostopne vzorce pogodb za zagotavljanje prihranka energije v skladu s Prilogo XIII navedene direktive.

Za države članice brez seznama potrjenih/pooblaščenih podjetij ali brez javno dostopnih vzorcev pogodb za zagotavljanje prihranka energije bi bilo treba enakovrednost določiti za vsak primer posebej. V tem primeru bi pogodbenici lahko olajšali postopek, tako da bi pogodbi dodali prilogo, v kateri bi jasno opredelili naslednje točke iz Priloge XIII k direktivi o energetski učinkovitosti:

(a) zagotovljene prihranke, ki bodo doseženi z izvajanjem ukrepov iz pogodbe;

(b) trajanje in ključne točke pogodbe, pogoji in odpovedni rok;

(c) referenčni datum za določitev doseženih prihrankov;

(d) obveznost, da se v celoti izvajajo ukrepi iz pogodbe, in dokumentiranje vseh sprememb med projektom;

(e) jasne in pregledne določbe o merjenju in preverjanju doseženih zagotovljenih prihrankov, preverjanju kakovosti in jamstvih (po možnosti s sklici na nacionalne standarde ali standarde EU).

(e) Neobvezne zahteve za stanovanjske stavbe

V členu 14(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb je obravnavana možnost uvedbe obeh funkcij (tj. elektronskega spremljanja in učinkovite nadzorne funkcije) v stanovanjskih stavbah.

Države članice, ki se odločijo, da bodo uvedle zahteve za stanovanjske stavbe, bi morale vključiti jasno opredelitev pojmov stalnega elektronskega spremljanja in učinkovitih nadzornih funkcij.

Člen 14(5) direktive o energetski učinkovitosti stavb izraža neobveznost (tj. ubeseditev vključuje izraz „lahko“) in ne določa podrobnosti o pragovih v zvezi z nazivno izhodno močjo. Namesto tega se implicitno sklicuje na vse stanovanjske stavbe, ne glede na njihovo velikost. Državam članicam se priporoča, da pri določitvi obveznosti upoštevajo razlike med vrstami sistemov ali stavb.

(f) Izvzetja na podlagi sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb ali stalnega elektronskega spremljanja in učinkovitih nadzornih funkcij

Na podlagi direktive o energetski učinkovitosti stavb so iz pregledov izvzeti tehnični stavbni sistemi, skladni s členoma 14(4) (sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb) in 14(5) (neobvezne zahteve za stanovanjske stavbe).

Države članice morajo posodobiti nacionalno zakonodajo, tako da bo vključevala opredelitev pojma sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb.

Države članice lahko znižajo prag za zahtevo glede namestitve sistemov za avtomatizacijo in nadzor stavb, ki je naveden v členu 14(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb. Stavbe, ki so zajete v novi zahtevi in v katerih so nameščeni sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb, bi bilo prav tako treba izvzeti iz pregledov.

Države članice lahko izvzetje razširijo na preglede lastnikov posameznih stavb s sistemi z nazivno močjo pod 290 kW, v katerih so nameščeni sistemi za avtomatizacijo in nadzor stavb v skladu s členom 14(4) direktive o energetski učinkovitosti stavb. Tiste, ki razširijo to izvzetje, bi morale o tem obvestiti Komisijo ob priglasitvi ukrepov za prenos.

Države članice, ki se odločijo uvesti zahteve za stanovanjske stavbe, bi morale razmisliti tudi o izvzetju iz pregledov.

(g) Alternativni ukrepi

Na prenos člena 14 direktive o energetski učinkovitosti stavb v državah članicah, ki se odločijo uporabljati alternativne ukrepe, vplivajo predvsem spremembe področja uporabe, pragov in izvzetij (glej oddelek 2.3.2.8). Države članice lahko še naprej uporabljajo enak nabor ukrepov.

Države članice, ki že uporabljajo alternativne ukrepe, morajo v skladu s členom 14(3) direktive o energetski učinkovitosti stavb zagotoviti, da so sprejeti ukrepi enakovredni ukrepom iz člena 14(1) navedene direktive. Pri tem bo morda potrebna prilagoditev alternativnih ukrepov. Države članice morajo v skladu s členom 14(3) navedene direktive v poročilu Komisiji dokumentirati enakovrednost ukrepov in poročilo predložiti pred sprejetjem kakršnih koli novih ali spremenjenih ukrepov.

Če se država članica po prenosu direktive o energetski učinkovitosti stavb odloči, da bo spremenila razpon ali področje uporabe obstoječih ukrepov ali uvedla nove ukrepe, mora o teh spremembah obvestiti Komisijo. V ta namen morajo države članice poročilo o enakovrednosti ukrepov predložiti pred sprejetjem novih ali spremenjenih ukrepov.

V skladu z Uredbo (EU) 2018/1999 mora vsaka država članica poročilo o enakovrednosti, kot se zahteva v skladu z direktivo o energetski učinkovitosti stavb, predložiti v okviru nacionalnega energetskega in podnebnega načrta. Roki za predložitev teh načrtov in poročil o napredku so navedeni v oddelku 2.3.2.9.

Če rok za predložitev nacionalnega energetskega in podnebnega načrta državi članici ne ustreza, lahko poročilo o enakovrednosti predloži neposredno Komisiji. Država članica pa mora zagotoviti, da je to poročilo vključeno tudi v naslednji korak navedenega načrta.

2.4.2.2 Pregledi klimatskih sistemov ter sistemov za kombinirano klimatizacijo in prezračevanje (člen 15 direktive o energetski učinkovitosti stavb)

Enako kot zahteve iz člena 14 je treba v nacionaln