Odločba Komisije

z dne 26. septembra 1990

o določitvi referenčnih metod za odkrivanje ostankov težkih kovin in arzena

(90/515/EGS)

KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI JE

ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti,

ob upoštevanju Direktive Sveta 64/433/EGS z dne 26. junija 1964 o zdravstvenih pogojih za proizvodnjo in prodajo svežega mesa [1], kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 89/662/EGS [2], in zlasti člena 4(1)(b) Direktive,

ob upoštevanju Znanstvenega veterinarskega odbora,

ker je treba na podlagi člena 4(1)(b) Direktive 64/433/EGS določiti referenčne metode za ocenjevanje izidov preiskav na ostanke;

ker člen 1 Odločbe Komisije 89/610/EGS z dne 14. novembra 1989 o določitvi referenčnih metod in seznama nacionalnih referenčnih laboratorijev za odkrivanje ostankov [3] izključuje težke kovine in arzen iz področja uporabe Odločbe;

ker morajo biti v skladu z drugim pododstavkom člena 8(3) Direktive Sveta 86/469/EGS z dne 16. decembra 1986 o preiskavah živali in svežega mesa na prisotnost ostankov [4] vsi pozitivni rezultati, če se izpodbijajo, potrjeni z uporabo referenčnih metod, določenih na podlagi člena 4(1)(b) Direktive 64/433/EGS;

ker določitev referenčnih metod vključuje opredelitev referenčnih analiznih postopkov, ki jih je treba uporabiti, in merila, ki jih je treba izpolniti pri izvajanju analiz;

ker so ukrepi, predvideni s to odločbo, v skladu z mnenjem Stalnega veterinarskega odbora,

SPREJELA NASLEDNJO ODLOČBO:

Člen 1

Referenčni analizni postopki, ki jih je treba uporabljati za potrjevanje prisotnosti ostankov, so naslednji:

1. za arzen:

- atomska absorpcijska spektrometrija (AAS) (elektrotermična ali hidridna tehnika),

- kolorimetrija (po kompleksaciji);

2. za kadmij in svinec:

- atomska absorpcijska spektrometrija (AAS) (elektrotermična ali plamenska),

- anodna "stripping" voltametrija z diferencialno pulzno polarografijo (DPASV);

3. za živo srebro: atomska absorpcijska spektrometrija (AAS) s tehniko hladnih par.

Člen 2

Izbrani referenčni analizni postopek mora po možnosti temeljiti na atomski absorpcijski spektrometriji (AAS) in mora imeti mejo zaznavnosti enako ali nižjo od meje zaznavnosti postopka, uporabljenega za redne analize.

Člen 3

Merila, ki se uporabljajo za referenčni analizni postopek, so navedena v prilogi.

Člen 4

Ta odločba se ponovno preuči pred 1. januarjem 1996, da se upošteva razvoj na znanstvenem in tehničnem področju.

Člen 5

Ta odločba je naslovljena na države članice.

V Bruslju, 26. septembra 1990

Za Komisijo

Ray Mac Sharry

Član Komisije

[1] UL 121, 29.7.1964, str. 2012/64.

[2] UL L 395, 30.12.1989, str. 13.

[3] UL L 351, 2.12.1989, str. 39.

[4] UL L 275, 26.9.1986, str. 36.

--------------------------------------------------

PRILOGA

1. OPREDELITVE POJMOV IN SPLOŠNA MERILA

1.1 Parametri

Parametri iz priloge k Direktivi Sveta 85/591/EGS [1], kakor so opredeljeni v tem poročilu, se uporabljajo za referenčne analizne metode za ostanke težkih kovin in arzena.

1.2 Opredelitev pojmov

1.2.1 Analizirana snov: sestavina preskusnega vzorca, katere vsebnost je treba izmeriti. Kadar koli je to potrebno, izraz "analizirana snov" vključuje derivate, nastale iz analizirane snovi med analizo.

1.2.2 Standardni material: dobro opredeljena snov priznane analitske čistosti, ki se uporabi za pripravo raztopin za umerjanje in izdelavo umeritvenih krivulj.

1.2.3 Certificiran referenčni material: vzorec snovi ali en sam proizvedeni predmet, katerega ena ali več lastnosti se določi dovolj točno, da se lahko uporabi za umerjanje naprave ali preverjanje merilne metode. Certifikacija mora temeljiti na tehnično neoporečnih postopkih. Če ni na voljo nobenega certificiranega referenčnega materiala, se ustrezni parametri lahko ocenijo z analizo obogatenega vzorčnega materiala. Za namene tega dokumenta se referenčni materiali uporabljajo za preverjanje točnosti analize.

Opomba:

Certificirani referenčni materiali, primerni za preverjanje metod za težke kovine in arzen v mišicah, jetrih in ledvicah, so na voljo pri Referenčnem uradu Skupnosti, Komisija Evropskih skupnosti, Bruselj.

1.2.4 Selektivnost: zmožnost metode, da razlikuje med analizirano snovjo in drugimi snovmi. Ta značilnost je v glavnem odvisna od uporabljenega principa merjenja, a se lahko spreminja glede na razred spojine ali matriks. Specifična metoda je metoda z največjo selektivnostjo.

1.2.5 Točnost: v tem dokumentu se to nanaša na točnost srednje vrednosti. Uporabi se opredelitev, določena v ISO 3534-1977 pod 2.83 (točnost srednje vrednosti: stopnja ujemanja prave vrednosti in srednje vrednosti rezultatov, dobljenih z zelo velikim številom ponovitev preskusnega postopka).

Glavni omejitvi točnosti določitve sta naključna napaka in sistematična napaka, čeprav se pri zelo velikem številu določitev naključne napake več ali manj izničijo in se točnost srednje vrednosti približa sistematični napaki.

Za teoretični pregled metode je treba torej navesti število ponovljenih določitev.

Merilo točnosti je razlika med srednjo vrednostjo, dobljeno z analizo certificiranega referenčnega materiala, in njegovo certificirano vrednostjo, izražena kot odstotek certificirane vrednosti.

1.2.6 Natančnost: spremenljivost ponovljivosti v enem laboratoriju in obnovljivosti med laboratoriji (v laboratorijih in med njimi).

Uporabi se splošni statistični izraz "natančnost", kakor je opredeljen v ISO 3534-1977 pod 2.84 (natančnost: stopnja ujemanja rezultatov, dobljenih z večkratnimi ponovitvami preskusnega postopka v predpisanih pogojih).

V skladu s prilogo k Direktivi 85/591/EGS se vrednosti natančnosti za analizne metode, ki se obravnavajo za sprejetje v skladu z določbami navedene direktive, pridobijo z medlaboratorijskim primerjalnim preskušanjem, po možnosti v skladu z ISO 5725-1986. Izraza ponovljivost in obnovljivost za ta namen sta opredeljena v ISO 5725-1986. Za tako preskušanje se uporabijo vzorčni materiali, pri katerih je vsebnost analizirane snovi blizu dovoljenih ravni, ki se bodo uporabljale.

Dokler se ne določi obnovljivost metode z medlaboratorijskim primerjalnim preskušanjem, je treba za predizbor možnih metod med teoretičnim pregledom imeti na voljo podatke o ponovljivosti, izkoristku in rezultatih, dobljenih s certificiranimi referenčnimi materiali. Za ta namen se uporabi izraz ponovljivost, kakor je opredeljen v ISO 3534-1977 pod 2.85a) (ponovljivost: stopnja ujemanja zaporednih rezultatov, dobljenih z isto metodo na povsem enakem preskusnem materialu v enakih pogojih (isti operater, ista naprava, isti laboratorij in majhni časovni presledki)).

Kot merilo ponovljivosti se uporabi koeficient variacije, kakor je opredeljen v ISO 3534-1977 pod 2.35 (koeficient variacije: razmerje med standardnim odklonom in absolutno vrednostjo aritmetične sredine).

1.2.7 Meja zaznavnosti: najmanjša izmerjena vsebnost, ki omogoča sklepanje o prisotnosti analizirane snovi s sprejemljivo statistično gotovostjo. Mejo zaznavnosti je treba sporočiti v območju vsebnosti, tj. izraženo v μg/kg ali mg/kg (analizirana snov/proizvod), skupaj s količino vzorca (v gramih), ki se običajno uporabi pri analizi. Meja zaznavnosti je številčno enaka trikratnemu standardnemu odklonu srednjih vrednosti slepih določitev (n ≥ 20). Slepa določitev je opredeljena kot popolni analizni postopek, pri katerem se vzorec izpusti ali se namesto njega uporabi enakovredna količina destilirane vode.

1.2.8 Občutljivost: merilo zmožnosti metode, da razlikuje med majhnimi razlikami v vsebnosti analizirane snovi. V tem dokumentu je občutljivost opredeljena kot naklon (odziv/koncentracija) umeritvene krivulje v preučevanem območju koncentracije.

1.2.9 Praktičnost: nestandardna značilnost analiznega postopka. Odvisna je od namena metode in jo določajo zahteve, kot so poraba vzorca in stroški. Pri referenčnih metodah je večina vidikov praktičnosti manjšega pomena v primerjavi z drugimi merili, opredeljenimi v tem dokumentu. Navadno zadostuje, da so potrebni reagenti in oprema na voljo na trgu.

1.2.10 Uporabnost: seznam proizvodov, za katere se lahko uporabi možna metoda, kakor je predstavljena ali z manjšimi spremembami.

1.2.11 Druga merila, izbrana v povezavi z določanjem težkih kovin in arzena

1.2.11.1 Količinska določitev

1.2.11.1.1 Meja določljivosti: najmanjša vsebnost analizirane snovi, ki se lahko izmeri s sprejemljivo statistično gotovostjo. Če sta točnost in natančnost konstantni v območju koncentracij okrog meje zaznavnosti, je meja določljivosti številčno enaka šestkratnemu standardnemu odklonu srednje vrednosti slepih določitev (n ≥ 20, glej 1.2.7).

1.2.11.1.2 Točnost: pri ponovljenih analizah certificiranega referenčnega materiala, odklon srednje vrednosti od certificirane vrednosti, izražen kot odstotek certificirane vrednosti, ne sme biti zunaj meja ± 10 %.

1.2.11.1.3 Natančnost, izražena kot ponovljivost: pri ponovljenih analizah vzorca, koeficient variacije (CV) (1.2.6) srednje vrednosti ne sme preseči naslednjih vrednosti:

| CV |

–srednja vrednost nad 10 in do 100 μg/kg: | 0,20 |

–srednja vrednost nad 100 μg/kg in do 1000 μg/kg: | 0,15 |

–srednja vrednost nad 1000 μg/kg: | 0,10 |

1.2.11.1.4 Umeritvene krivulje

Če je metoda odvisna od umeritvene krivulje, je treba priložiti naslednje informacije:

- pri linearni umeritveni krivulji območja, v katerih je odvisnost med vsebnostjo analizirane snovi v standardnih raztopinah in velikostjo signala merilnega instrumenta linearna (linearno območje umeritvene krivulje),

- če količinska določitev temelji na nelinearni umeritveni krivulji, matematično enačbo, ki opisuje umeritveno krivuljo,

- sprejemljiva območja, v katerih se velikost signala merilnih instrumentov za standardno raztopino v delovnem območju umeritvene krivulje lahko spreminja od dneva do dneva,

- kopijo reprezentativne umeritvene krivulje z vsemi podatkovnimi točkami in označenimi območji, kjer se krivulja lahko uporabi (delovno območje).

1.2.11.2 Dovzetnost za motnje

Za vse preskusne pogoje, ki bi se v praksi lahko spreminjali (npr. stabilnost reagentov, sestava vzorca, pH, temperatura), je treba navesti vse spremembe, ki bi lahko vplivale na rezultat analize. Opis metode vključuje način preprečevanja kakršnih koli predvidljivih motenj. Kadar koli je mogoče, se opiše način potrjevanja vsebnosti. Nadvse je pomembno, da se preučijo motnje, ki bi jih lahko povzročile sestavine matriksa. Zato se navede vsaj največja količina vzorca, ki nima nobenega motečega učinka na količinsko določitev analizirane snovi (po pravilni razgradnji in prečiščenju).

Pri atomski absorpcijski spektrometriji, zlasti z elektrotermično tehniko, se lahko dobijo napačne (previsoke) vrednosti zaradi neustrezne korekcije ozadja. Zato morajo referenčne metode vsebovati podrobne informacije o učinkovitosti uporabljenega sistema korekcije ozadja. Na splošno se danes šteje za najbolj zanesljivo korekcija ozadja na podlagi Zeemanovega principa, zadovoljivi pa so lahko tudi devterijeva žarnica in korektorji Smith-Hieftje.

1.2.11.3 Razmerje med največjimi dovoljenimi ravnmi in analitskimi mejami

Za elemente z določeno največjo dovoljeno ravnjo meja določljivosti ne sme preseči te ravni, od katere je odštet trikratni standardni odklon ponovljivosti, ki ga dobimo z metodo na vzorcu pri največji dovoljeni ravni.

Značilne ravni ostankov v različnih vzorčnih materialih so navedene v Handbook of experimental data for reference methods EGS (še ni objavljen).

2. MERILA ZA KOLIČINSKO DOLOČITEV OSTANKOV TEŽKIH KOVIN IN ARZENA

2.1 Splošna zahteva

Laboratoriji, ki izvajajo analize za količinsko določitev težkih kovin in arzena, zagotovijo, da so merila za razlago rezultatov izpolnjena v skladu z zahtevami tega oddelka. Merila so namenjena identifikaciji in količinski določitvi analizirane snovi in njihov cilj je preprečiti lažne pozitivne rezultate. Za pozitivni sklep morajo rezultati analiz izpolnjevati merila, določena za posamezni analizni postopek.

2.2 Razlaga rezultatov: opredelitev pozitivnega in negativnega rezultata

2.2.1 Pozitiven rezultat: če je v skladu z analiznim postopkom izmerjena vsebnost analizirane snovi v vzorcu enaka ali večja od določene največje dovoljene ravni, kateri je prištet n-kratnik standardnega odklona, ki ustreza največjemu koeficientu variacije, dovoljenemu za metodo v oddelku 1.2.11.1.3 za zadevno raven, vsebnost v vzorcu presega največjo dovoljeno raven. Rezultat analize je "pozitiven".

2.2.2 Negativen rezultat: če je v skladu z analiznim postopkom izmerjena vsebnost analizirane snovi v vzorcu manjša od določene največje dovoljene ravni, kateri je prištet n-kratnik standardnega odklona, ki ustreza največjemu koeficientu variacije, dovoljenemu za metodo v oddelku 1.2.11.1.3 za zadevno raven, se šteje, da je vsebnost v vzorcu pod največjo dovoljeno ravnjo. Rezultat analize je "negativen".

Opomba 1:

Negativen rezultat ne dokazuje, da je prava vsebnost analizirane snovi pod največjo dovoljeno ravnjo.

Opomba 2:

Vrednost n je treba določiti glede na tveganje, ki je po mnenju organov sprejemljivo za lažne pozitivne ali lažne negativne rezultate.

2.3 Splošni preudarki za celoten analizni postopek

2.3.1 Priprava vzorca

Vzorec je treba pridobiti in obdelovati na tak način, da se njegova sestava ne spremeni na primer zaradi izsuševanja, izparevanja, razpadanja ali kontaminacije.

2.3.2 Dovzetnost za motnje

Treba je predložiti informacije, kakor so opredeljene pod 1.2.11.2 (Dovzetnost za motnje).

2.3.3 Splošna merila za celoten analizni postopek

2.3.3.1 Treba je navesti selektivnost (1.2.4) metode skupaj s številčnimi vrednostmi meje zaznavnosti (1.2.7) in meje določljivosti (1.2.11.1.1) postopka za analizirano snov in matriks, ki se preiskuje.

Opomba:

Te informacije se lahko pridobijo iz poskusnih podatkov in z upoštevanjem teoretičnih preudarkov.

2.3.3.2 Pozitiven ali negativen rezultat analize bo veljaven le znotraj omejitev selektivnosti in meje določljivosti postopka za analizirano snov in matriks, ki se preiskuje.

2.3.3.3 Kontrola kakovosti analize

Istočasno z vsako serijo analiziranih preskusnih vzorcev je treba celoten postopek izvesti tudi z referenčnimi vzorci, ki vsebujejo dovolj zanesljivo znane količine analizirane snovi. Če ni na voljo ustreznih certificiranih referenčnih materialov ali referenčnih vzorcev, je treba metodo validirati z izvedbo poskusov izkoristka vzporedno z vsako serijo analiziranih preskusnih vzorcev. (Glej tudi oddelka 1.2.11.1.2 in 1.2.11.1.3 za zahteve za točnost in natančnost.)

2.4 Merila za razgradnjo vzorcev

Odvisno od uporabljenega merilnega sistema bo lahko potreben bolj ali manj popoln razklop organske snovi v vzorcu. Uporabne metode razgradnje so suhi sežig, mokri razklop v odprtem sistemu in razklop v zaprtem sistemu.

Čiščenje uporabljene steklovine in druge opreme mora biti še posebej natančno, kadar se določajo elementi v sledeh; vsaka metoda mora okvirno opisati postopek čiščenja.

Postopki razgradnje pogosto vključujejo potencialno nevarna ravnanja, zato mora vsaka metoda vsebovati odstavek o varnosti.

2.4.1 Reagenti

Mineralne kisline, vodikov peroksid in pripomočki za sežig, npr. magnezijev nitrat, morajo biti zelo čisti, na splošno bolj kot analitsko čisti. Številni proizvajalci proizvajajo kemikalije, posebej primerne za določanje težkih kovin v sledeh. Vsako novo serijo reagenta je treba preskusiti v slepem preskusu, da se določi njegova dejanska vsebnost elementa, ki se bo meril, in rezultati se primerjajo z rezultati prejšnje serije.

2.4.2 Preskušanje za izgube analizirane snovi

Treba je preveriti možne izgube analiziranih snovi zaradi prisotnosti ali tvorbe hlapnih spojin ali netopnih oborin. Po možnosti se to stori z analiziranjem certificiranega referenčnega materiala, katerega matriks je, kolikor je mogoče, podoben vzorcu, ki se bo analiziral, in tudi s poskusi izkoristka na dejanskem vzorčnem materialu. Če ni na voljo ustreznega certificiranega referenčnega materiala, je treba opraviti poskuse izkoristka pri različnih ravneh.

2.4.3 Tehnike suhega sežiga (se ne uporabljajo za določanje živega srebra)

Pri suhem sežigu je pomemben strog nadzor temperature, da se preprečijo izgube analizirane snovi z izhlapevanjem. Muflovka s termostatom, ki ga je mogoče programirati, je bistvena za zagotavljanje ponovljivih pogojev sežiga.

V prvi fazi sežiga, do pribl. 350 °C, mora temperatura naraščati počasi, približno 50 °C na uro, da se prepreči gorenje organske snovi v vzorcu, kar povzroči mnogo višje lokalne temperature (do 800–900 °C) in s tem izgubo analiziranih snovi.

Če se ne uporabijo nobeni pripomočki za sežig, največja temperatura sežiga ne sme presegati 450 do 500 °C.

Če se vzorcu dodajo pripomočki za sežig, npr. žveplova kislina, magnezijev nitrat, magnezijev oksid, se lahko uporabijo višje temperature sežiga, ne da bi se izgubljali preučevani elementi. Vendar pa ti pripomočki lahko povzročijo težave pri raztapljanju pepela.

Kadar je potrebno, se sežig na kratko ponovi, potem ko se pepelu doda nekaj dušikove kisline, dokler v pepelu ni več vidnih ostankov ogljika (črni delci).

Da se čim bolj zmanjša verjetnost kontaminacije, obloga peči ne sme vsebovati visokih ravni elementov, ki se določajo.

2.4.4 Razklop na zraku z mineralnimi kislinami

Pri metodah razklopa na zraku se uporabljajo relativno velike količine reagentov, kar pomeni, da morajo biti njihove ravni kontaminacije čim nižje (glej 2.4.1). Med razklopom je treba vzdrževati oksidacijske pogoje, da se prepreči pooglenitev; če pride do pooglenitve, je treba takoj dodati nekaj ml oksidativne kisline (dušikove kisline, perklorove kisline). Močno pooglenel vzorec se zelo težko razklopi naprej; pooglenitev lahko tudi povzroči izgubo analiziranih snovi (arzen, živo srebro) zaradi izhlapevanja. Če se bodo končni produkti razklopa po raztapljanju neposredno analizirali s plamensko ali elektrotermično AAS, prisotnost ostankov organskih molekul z majhno molsko maso morda ne bo motila meritve. V takih primerih lahko zadostuje razklop z zmesjo žveplove in dušikove kisline. Produkti razklopa, ki jih je treba analizirati z DPASV ali iz katerih se bo analizirana snov ekstrahirala z organskimi sredstvi za kompleksacijo, ne smejo vsebovati nobenih ostankov organskih snovi. V takih primerih je primeren končni razklop s perklorovo kislino in/ali vodikovim peroksidom.

2.4.5 Razklop pod tlakom

Pri tej tehniki je treba uporabiti le ustrezno zasnovane tlačne posode in peči. Zlasti mikrovalovne naprave morajo biti posebej zasnovane za uporabo v laboratoriju. To sporočilo mora biti jasno navedeno v protokolu vsake referenčne metode, ki priporoča ali dovoljuje uporabo teh tehnik.

Glavna omejitev te tehnike je majhna količina preskusnega vzorca, ki se lahko razklopi v najobičajnejših vrstah naprav, dostopnih na trgu.

Običajno se dobljeni produkti razklopa lahko po raztopitvi neposredno analizirajo s plamensko ali elektrotermično AAS. Kadar se produkti razklopa analizirajo z DPASV ali ekstrahirajo z organskimi sredstvi za kompleksacijo, bo potreben dodaten razklop s perklorovo kislino in/ali vodikovim peroksidom.

2.5 Merila za atomsko absorpcijsko spektrometrijo (AAS)

Na splošno je treba nastavitve inštrumenta izbrati glede na priporočila proizvajalca. Delovanje celotne opreme je treba preveriti pred in po vsaki seriji meritev vzorca, tako da se analizirajo standardne raztopine in na podlagi rezultatov izdela umeritvena krivulja. Kadar je le mogoče, je treba rezultate preveriti s ponovitvijo meritev pri drugi absorpcijski črti. Če se količinska določitev izvede po metodi s standardnimi dodatki, je treba paziti, da se ne preseže linearno območje umeritvene krivulje.

2.5.1 Plamenska AAS

Umeritveni standard je treba pripraviti v raztopini matriksa, ki je čim bolj podoben matriksu merjenih raztopin vzorca (npr. glede koncentracije kisline), da se zagotovi primerljiv odziv inštrumenta.

Če se uporabi postopek ločevanja, kot je ekstrakcija, za ločitev analizirane snovi od motečih snovi ali zaradi koncentriranja, je treba preveriti učinkovitost vsake faze za vsako novo vrsto matriksa vzorca.

Kljub temu, da pri plamenski AAS absorpcija ozadja povzroča mnogo manj težav, kakor pri elektrotermični AAS, je treba vedno preveriti, ali bo potrebna korekcija ozadja.

2.5.2 Elektrotermična AAS

Prilagoditev matriksa v kombinaciji z atomizacijo na platformi L'vov, lahko omogoči količinsko določitev z umeritveno krivuljo na podlagi meritev vodnih standardnih raztopin. Da se preprečijo visoke slepe vrednosti, morajo biti uporabljeni reagenti za prilagoditev matriksa največje možne čistosti.

Glavni vir napak pri elektrotermični AAS je pomanjkanje učinkovite in zanesljive korekcije ozadja. Zato je treba temeljito preveriti učinkovitost korekcije ozadja pri meritvi. Rezultate je treba, kadar koli je to potrebno, preveriti s ponovitvijo meritve na dvakratno ali trikratno razredčeni raztopini.

2.5.3 Atomska absorpcijska spektrometrija s tehniko hladnih par za živo srebro

Zaradi izgub z izhlapevanjem pri določanju živega srebra ni mogoče uporabiti suhega sežiga za razgradnjo. Hlapne organske snovi v merilni raztopini lahko povzročijo lažne pozitivne rezultate. To možnost je treba izključiti, tako da se analizirata po dva alikvota vsake vzorčne raztopine, enkrat s cevko, napolnjeno s paladijevim kloridom na stekleni volni, priključeno na tok plina med raztopino in absorpcijsko celico detektorja, in enkrat brez take cevke. Ob priključeni cevki s paladijevim kloridom ne sme biti nobenega vrha. Če meritev temelji na absorpciji elementarnega živega srebra na zlati volni, ki ji sledi toplotna desorpcija, se preverjanje s paladijevim kloridom lahko izpusti.

2.5.4. Atomska absorpcijska spektrometrija s hidridno tehniko za arzen (As)

Organske spojine, ki vsebujejo arzen, so lahko zelo stabilne in zahtevajo popolno oksidativno razgradnjo, da se zagotovijo pravilni rezultati za skupni As. Mokri razklop mora vključevati in razklopu v zaprtem sistemu mora slediti končni razklop s perklorovo kislino, vodikovim peroksidom ali drugimi močnimi oksidanti, kot je kalijev permanganat. Suhi sežig z zmesjo magnezijevega nitrata in magnezijevega oksida, kot pripomočkom za sežig, je tudi primeren za določanje arzena.

Treba se je zavedati, da pri tej tehniki na absorpcijske vrhove in površine lahko močno vplivajo sestavine matriksa v merilni raztopini, zato je navadno potrebna količinska določitev z metodo standardnih dodatkov. Izkoristek in hitrost tvorbe AsH3 v raztopini klorovodikove kisline z NaBH4 sta odvisna od oksidacijskega števila As, AsIII na splošno reagira hitreje kot AsV. Med razklopom se lahko tvori kot AsV. Postopki priprave vzorca morajo biti zasnovani tako, da se ves As pretvori v AsIII oziroma AsV in meritev mora biti umerjena bodisi z raztopinami AsIII bodisi z raztopinami AsV, odvisno od primera.

2.6 Merila za diferencialno pulzno anodno "stripping" voltametrijo (DPASV)

Izredno pomembno je, da se pred določanjem z DPASV popolnoma razgradi organska snov v vzorcih. Za to je dovolj primeren suhi sežig. Na voltamogramih morata biti vrhova za kadmij in svinec popolnoma ločena. Na voltogramu ne sme biti nobenih širokih pasov zaradi prisotnosti organskih snovi. Na vrhove pri DPASV lahko vplivajo anorganske sestavine matriksa. Zato je treba količinsko določitev izvesti po metodi standardnih dodatkov. Metodi mora biti priložen vzorec značilnega voltamograma vzorčne raztopine.

2.7 Merila za kalorimetrično metodo (za arzen)

Kakor pri hidridni tehniki, je tudi pri tej metodi izredno pomembno, da se popolnoma razgradijo vse organske snovi, vključno z organoarzenovimi spojinami (glej 2.5.4).

[1] UL L 372, 31.12.1985, str. 50.

--------------------------------------------------