UREDBA (EU) 2022/2554 EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA

z dne 14. decembra 2022

o digitalni operativni odpornosti za finančni sektor in spremembi uredb (ES) št. 1060/2009, (EU) št. 648/2012, (EU) št. 600/2014, (EU) št. 909/2014 in (EU) 2016/1011

(Besedilo velja za EGP)

EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA –

ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 114 Pogodbe,

ob upoštevanju predloga Evropske komisije,

po posredovanju osnutka zakonodajnega akta nacionalnim parlamentom,

ob upoštevanju mnenja Evropske centralne banke (1),

ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora (2),

v skladu z rednim zakonodajnim postopkom (3),

ob upoštevanju naslednjega:

(1) V digitalni dobi informacijska in komunikacijska tehnologija (IKT) podpira kompleksne sisteme, ki se uporabljajo za vsakodnevne dejavnosti. Zagotavlja delovanje naših gospodarstev v ključnih sektorjih, vključno s finančnim sektorjem, in krepi delovanje notranjega trga. Z vse večjo digitalizacijo in medsebojno povezanostjo se povečuje tudi tveganje na področju IKT, zaradi česar je družba kot celota – in zlasti finančni sistem – bolj izpostavljena kibernetskim grožnjam ali motnjam na področju IKT. Čeprav so vsesplošna uporaba sistemov IKT ter visoka digitalizacija in povezljivost danes bistvene značilnosti dejavnosti finančnih subjektov v Uniji, je treba njihovo digitalno odpornost bolje obravnavati in jo vgraditi v njihove širše operativne okvire.

(2) Uporaba IKT je v zadnjih desetletjih dobila osrednjo vlogo pri opravljanju finančnih storitev, in sicer do takšne mere, da je danes ključna za delovanje tipičnih dnevnih funkcij v vseh finančnih subjektih. Digitalizacija zdaj zajema na primer plačila, ki so se z gotovinskih in papirnatih metod vse bolj preusmerila v uporabo digitalnih rešitev, ter kliring in poravnave vrednostnih papirjev, elektronsko in algoritemsko trgovanje, posli posojanja in financiranja, medsebojno financiranje, bonitetne ocene, obravnavo zahtevkov in operacije zalednih služb. Tudi zavarovalniški sektor se je spremenil z uporabo IKT, in sicer od pojava zavarovalnih posrednikov, ki ponujajo svoje storitve prek spleta in uporabljajo zavarovalniško tehnologijo, do digitalnega sklepanja zavarovanj. Finance so postale večinoma digitalne v celotnem sektorju, poleg tega pa je digitalizacija poglobila medsebojne povezave in odvisnosti znotraj samega finančnega sektorja ter v odnosu do infrastrukture tretjih strani in tretjih ponudnikov storitev.

(3) Evropski odbor za sistemska tveganja (ESRB) je v poročilu iz leta 2020, ki obravnava sistemska kibernetska tveganja, ponovno potrdil, da lahko obstoječa visoka stopnja medsebojne povezanosti finančnih subjektov, finančnih trgov in infrastruktur finančnega trga ter zlasti medsebojna odvisnost njihovih sistemov IKT, predstavlja sistemsko ranljivost, ker bi se lahko lokalizirani kibernetski incidenti iz katerega koli od približno 22 000 finančnih subjektov v Uniji hitro razširili na celotni finančni sistem, ne da bi jih pri tem ovirale geografske meje. Resne kršitve na področju IKT, do katerih prihaja v finančnem sektorju, ne vplivajo le na posamezne finančne subjekte. Omogočajo tudi, da se lokalizirane ranljivosti širijo po transmisijskih kanalih finančnega sistema in lahko povzročijo škodljive posledice za stabilnost finančnega sistema Unije, kot sta upad likvidnosti in splošna izguba zaupanja v finančne trge.

(4) V zadnjih letih je tveganje na področju IKT pritegnilo pozornost oblikovalcev politik, regulativnih organov in organov za določanje standardov, in sicer na mednarodni, na ravni Unije in na nacionalni ravni, ki skušajo povečati digitalno odpornost, določiti standarde ter uskladiti regulativno ali nadzorniško delo. Na mednarodni ravni Baselski odbor za bančni nadzor, Odbor za plačila in tržno infrastrukturo, Odbor za finančno stabilnost, Inštitut za finančno stabilnost ter G7 in G20 delujejo z namenom pristojnim organom in upravljavcem trga v različnih jurisdikcijah zagotoviti orodja za krepitev odpornosti njihovih finančnih sistemov. To delo temelji tudi na potrebi po ustreznem upoštevanju tveganja na področju IKT v kontekstu medsebojno zelo povezanega svetovnega finančnega sistema in prizadevanju za večjo usklajenost zadevnih najboljših praks.

(5) Kljub ciljno usmerjenim političnim in zakonodajnim pobudam na ravni Unije in nacionalni ravni tveganje na področju IKT še naprej predstavlja izziv za operativno odpornost, uspešnost in stabilnost finančnega sistema Unije. Reforme, ki so sledile finančni krizi leta 2008, so predvsem okrepile finančno odpornost finančnega sektorja Unije ter si prizadevale zaščititi konkurenčnost in stabilnost Unije z vidika gospodarstva, bonitetnega vidika in vidika ravnanja na trgu. Čeprav sta varnost IKT in digitalna odpornost del operativnega tveganja, nista bili v središču regulativnega programa po finančni krizi in sta se razvili le na nekaterih področjih politike finančnih storitev in regulativne ureditve Unije ali le v nekaj državah članicah.

(6) Komisija je v sporočilu z dne 8. marca 2018 z naslovom „Akcijski načrt za finančno tehnologijo: za bolj konkurenčen in inovativen evropski finančni sektor” poudarila, da je izjemno pomembno povečati odpornost finančnega sektorja Unije, vključno z operativnega vidika, da se zagotovi njegova tehnološka varnost in dobro delovanje ter hitro okrevanje po kršitvah in incidentih na področju IKT, kar bi nazadnje omogočilo učinkovito in nemoteno opravljanje finančnih storitev po vsej Uniji, tudi v stresnih situacijah, ter hkrati ohranjalo zaupanje potrošnikov in trga.

(7) Aprila 2019 so Evropski nadzorni organ (Evropski bančni organ), (EBA), ustanovljen z Uredbo (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta (4), Evropski nadzorni organ (Evropski organ za zavarovanja in poklicne pokojnine), (EIOPA), ustanovljen z Uredbo (EU) št. 1094/2010 Evropskega parlamenta in Sveta (5), in Evropski nadzorni organ (Evropski organ za vrednostne papirje in trge) (ESMA), ustanovljen z Uredbo (EU) št. 1095/2010 Evropskega parlamenta in Sveta (6), (v nadaljnjem besedilu skupaj znani kot: evropski nadzorni organi) skupaj izdali tehnični nasvet in pozvali k doslednemu pristopu k tveganju na področju IKT v finančnem sektorju ter priporočili, naj se s sektorsko pobudo Unije na sorazmeren način okrepi digitalna operativna odpornost industrije finančnih storitev.

(8) Finančni sektor Unije urejajo enotna pravila, upravlja pa ga Evropski sistem finančnega nadzora. Vendar določbe o digitalni operativni odpornosti in varnosti IKT še niso v celoti ali dosledno harmonizirane, čeprav je digitalna operativna odpornost ključna za zagotavljanje finančne stabilnosti in celovitosti trga v digitalni dobi in nič manj pomembna kot na primer skupni bonitetni standardi ali standardi ravnanja na trgu. Zato bi bilo treba enotna pravila in sistem nadzora oblikovati tako, da bi zajemala tudi digitalno operativno odpornost, in sicer z okrepitvijo pooblastil pristojnih organov, da se jim omogoči nadzor nad obvladovanjem tveganj na področju IKT v finančnem sektorju, da bi se zavarovali celovitost in učinkovitost notranjega trga ter olajšalo njegovo pravilno delovanje.

(9) Zakonodajne razlike in neenakomerni nacionalni regulativni ali nadzorni pristopi v zvezi s tveganjem na področju IKT ovirajo delovanje notranjega trga finančnih storitev, kar omejuje nemoteno uveljavljanje svobode ustanavljanja in opravljanje storitev za finančne subjekte, ki poslujejo čezmejni podlagi. Izkrivljena bi lahko bila tudi konkurenca med finančnimi subjekti iste vrste, ki poslujejo v različnih državah članicah. To velja zlasti za področja, na katerih je bila harmonizacija na ravni Unije zelo omejena, kot na primer pri testiranju digitalne operativne odpornosti, ali pa harmonizacije sploh ni, kot na primer pri spremljanju tveganja tretjih strani na področju IKT. Razlike, ki izhajajo iz razvoja, predvidenega na nacionalni ravni, bi lahko povzročile dodatne ovire za delovanje notranjega trga v škodo udeležencev na trgu in finančne stabilnosti.

(10) Ker so bile določbe, povezane s tveganjem na področju IKT, na ravni Unije do zdaj obravnavne le delno, obstajajo vrzeli ali prekrivanja na pomembnih področjih, kot sta poročanje o incidentih, povezanih z IKT, in testiranje digitalne operativne odpornosti, ter neskladja, ki so posledica nastajajočih različnih nacionalnih pravil ali stroškovno neučinkovite uporabe prekrivajočih se pravil. To je zlasti škodljivo za intenzivne uporabnike IKT, kot je finančni sektor, saj tehnološka tveganja nimajo meja, finančni sektor pa svoje storitve zagotavlja na široki čezmejni podlagi znotraj in zunaj Unije. Posamezni finančni subjekti, ki poslujejo na čezmejni podlagi ali imajo več dovoljenj (npr. en finančni subjekt ima lahko dovoljenje za opravljanje bančnih storitev, dovoljenje za investicijsko podjetje in dovoljenje za plačilno institucijo, pri čemer je vsako dovoljenje izdal drug pristojni organ v eni ali več državah članicah), se soočajo z operativnimi izzivi pri tem, kako sami na usklajen in stroškovno učinkovit način obravnavati tveganje na področju IKT in blažiti škodljive vplive incidentov na področju IKT.

(11) Ker enotnih pravil ni spremljal celovit okvir za tveganja na področju IKT ali operativna tveganja, je potrebna nadaljnja harmonizacija ključnih zahtev glede digitalne operativne odpornosti za vse finančne subjekte. Razvoj zmožnosti IKT in splošna odpornost finančnih subjektov na podlagi teh ključnih zahtev, da bi ti lahko prenesli prekinitve poslovanja, bi pomagali ohranjati stabilnost in celovitost finančnih trgov Unije in tako prispevali k zagotavljanju visoke ravni zaščite vlagateljev in potrošnikov v Uniji. Ker je namen te uredbe prispevati k nemotenemu delovanju notranjega trga, bi morala temeljiti na določbah člena 114 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU), kot se razlagajo v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče).

(12) Namen te uredbe je konsolidirati in nadgraditi zahteve glede tveganja na področju IKT kot del zahtev glede operativnega tveganja, ki so bile do zdaj obravnavane ločeno v različnih pravnih aktih Unije. Ti akti so zajemali glavne kategorije finančnega tveganja (npr. kreditno tveganje, tržno tveganje, kreditno tveganje nasprotne stranke in likvidnostno tveganje, tveganje ravnanja na trgu), vendar v času sprejetja niso celovito obravnavali vseh elementov operativne odpornosti. Pravila glede operativnih tveganj, ki so bila nadalje razvita v teh pravnih aktih Unije, so pogosto dajala prednost tradicionalnemu kvantitativnemu pristopu k obravnavanju tveganj (zlasti določitev kapitalske zahteve za pokritje tveganja na področju IKT) namesto ciljno usmerjenih kvalitativnih pravil glede zmožnosti za zaščito, odkrivanje, omejitev, okrevanje in popravila v zvezi z incidenti, povezanimi z IKT, ali glede zmožnosti za poročanje in digitalno testiranje. Ti akti naj bi predvsem zajeli in posodobili bistvena pravila o bonitetnem nadzoru, celovitosti trga ali ravnanju na trgu. S konsolidacijo in nadgradnjo različnih pravil o tveganju na področju IKT bi se morale vse določbe, ki obravnavajo digitalno tveganje v finančnem sektorju, prvič dosledno združiti v enem samem zakonodajnem aktu. Zato ta uredba zapolnjuje vrzeli ali odpravlja nedoslednosti v nekaterih prejšnjih pravnih aktih, tudi v zvezi s terminologijo, ki se v njih uporablja, in se izrecno sklicuje na tveganje na področju IKT prek ciljno usmerjenih pravil o zmožnostih obvladovanja tveganj na področju IKT, poročanju o incidentih, testiranju operativne odpornosti in spremljanju tveganja tretjih strani na področju IKT. Ta uredba bi morala tako okrepiti tudi ozaveščenost o tveganju na področju IKT in potrditi, da incidenti na področju IKT in pomanjkanje operativne odpornosti lahko ogrozijo trdnost finančnih subjektov.

(13) Finančni subjekti bi morali pri obravnavanju tveganja na področju IKT uporabljati enak pristop in enaka pravila, ki temeljijo na načelih, pri tem pa bi bilo treba upoštevati njihovo velikost in splošni profil tveganja ter naravo, obseg in kompleksnost njihovih storitev, dejavnosti in poslovanja. Doslednost prispeva k povečanju zaupanja v finančni sistem in ohranjanju njegove stabilnosti, zlasti v časih velike odvisnosti od sistemov, platform in infrastruktur IKT, ki prinaša tudi povečano digitalno tveganje. Upoštevanje osnovne kibernetske higiene bi moralo preprečiti tudi nastajanje znatnih stroškov za gospodarstvo z zmanjšanjem učinkov in stroškov motenj na področju IKT na najmanjšo možno mero.

(14) Uredba na splošno pomaga zmanjšati regulativno kompleksnost, spodbuja konvergenco nadzora in povečuje pravno varnost ter prispeva k omejevanju stroškov izpolnjevanja obveznosti, zlasti za finančne subjekte, ki poslujejo na čezmejni podlagi, in k zmanjšanju izkrivljanja konkurence. Zato je izbira uredbe za vzpostavitev skupnega okvira za digitalno operativno odpornost finančnih subjektov najustreznejši način za zagotovitev homogene in skladne uporabe vseh elementov obvladovanja tveganj na področju IKT v finančnem sektorju Unije.

(15) Direktiva (EU) 2016/1148 Evropskega parlamenta in Sveta (7) je bila prvi horizontalni okvir za kibernetsko varnost, uveljavljen na ravni Unije, in se je uporabljala tudi za tri vrste finančnih subjektov, in sicer za kreditne institucije, mesta trgovanja in centralne nasprotne stranke. Ker pa je bil v Direktivi (EU) 2016/1148 določen mehanizem določitve izvajalcev bistvenih storitev na nacionalni ravni, so bile v praksi le nekatere kreditne institucije, mesta trgovanja in centralne nasprotne stranke, ki so jih določile države članice, zajete v njeno področje uporabe in primorane izpolnjevati zahteve glede varnosti IKT in obveščanja o incidentih, določene v njej. Direktiva (EU) 2022/2555 Evropskega parlamenta in Sveta (8) določa enotno merilo za določitev subjektov, ki spadajo na njeno področje uporabe (pravilo o mejni vrednosti za velikost), hkrati pa na svojem področju uporabe ohranja tudi tri vrste finančnih subjektov.

(16) Ker pa ta uredba z uvedbo zahtev glede obvladovanja tveganja na področju IKT in poročanja o incidentih, povezanih z IKT, ki so strožje v primerjavi s tistimi, ki jih določa veljavno pravo Unije o finančnih storitvah, viša raven harmonizacije različnih elementov digitalne odpornosti, ta višja raven pomeni večjo harmonizacijo tudi v primerjavi z zahtevami iz Direktive (EU) 2022/2555. Posledično je ta uredba lex specialis glede na Direktivo (EU) 2022/2555. Hkrati je ključno, da se ohrani močna povezava med finančnim sektorjem in horizontalnim okvirom Unije za kibernetsko varnost, kot je trenutno določen v Direktivi (EU) 2022/2555, da bi se zagotovila skladnost s strategijami kibernetske varnosti, ki so jih sprejele države članice, in da bi se finančnim nadzornikom omogočilo, da se seznanijo s kibernetskimi incidenti, ki prizadenejo druge sektorje, zajete v navedeni direktivi.

(17) V skladu s členom 4(2) Pogodbe o Evropski uniji in brez poseganja v sodni nadzor Sodišča ta uredba ne bi smela vplivati na odgovornost držav članic v zvezi s temeljnimi državnimi funkcijami, ki zadevajo javno varnost, obrambo in varovanje nacionalne varnosti, na primer kar zadeva zagotavljanje informacij, ki bi bile v nasprotju z varovanjem nacionalne varnosti.

(18) Da bi se omogočilo medsektorsko učenje in bi se učinkovito črpalo iz izkušenj drugih sektorjev pri obravnavanju kibernetskih groženj, bi morali finančni subjekti iz Direktive (EU) 2022/2555 ostati del „ekosistema“ navedene direktive (na primer Skupina za sodelovanje in skupine za odzivanje na incidente na področju računalniške varnosti (v nadaljnjem besedilu: skupine CSIRT)). Evropski nadzorni organi in nacionalni pristojni organi bi morali imeti možnost sodelovati v razpravah o strateških politikah in pri tehničnem delu Skupine za sodelovanje na podlagi te direktive ter si izmenjevati informacije in nadalje sodelovati z enotnimi kontaktnimi točkami, imenovanimi ali vzpostavljenimi v skladu z navedeno direktivo. Pristojni organi na podlagi te uredbe bi se morali posvetovati tudi s skupinami CSIRT in z njimi sodelovati. Pristojni organi bi morali imeti tudi možnost, da za tehnični nasvet zaprosijo pristojne organe, imenovane ali ustanovljene v skladu z Direktivo (EU) 2022/2555, in vzpostavijo ureditve sodelovanja, katerih namen je zagotovitev učinkovitih in hitrih mehanizmov usklajevanja.

(19) Glede na močne medsebojne povezave med digitalno odpornostjo in fizično odpornostjo finančnih subjektov je v tej uredbi in Direktivi (EU) 2022/2557 Evropskega parlamenta in Sveta (9) potreben usklajen pristop do odpornosti kritičnih subjektov. Glede na to, da se fizična odpornost finančnih subjektov celostno obravnava z obveznostmi glede obvladovanja tveganj na področju IKT in poročanja o njem, ki jih zajema ta uredba, se obveznosti iz poglavij III in IV Direktive (EU)2022/2557 ne bi smele uporabljati za finančne subjekte, ki spadajo na področje uporabe navedene direktive.

(20) Ponudniki storitev računalništva v oblaku so ena od kategorij digitalne infrastrukture, ki jo zajema Direktiva (EU) 2022/2555. Okvir nadzora Unije (v nadaljnjem besedilu: okvir nadzora), vzpostavljen s to uredbo, se uporablja za vse ključne tretje ponudnike storitev IKT, vključno s ponudniki storitev računalništva v oblaku, ki opravljajo storitve IKT za finančne subjekte, in bi ga bilo treba obravnavati kot dopolnitev nadzora na podlagi Direktive (EU) 2022/2555. Poleg tega bi moral okvir nadzora, vzpostavljen s to uredbo, zajemati ponudnike storitev računalništva v oblaku, saj ni horizontalnega okvira Unije, ki bi vzpostavljal organ za digitalni nadzor.

(21) Da bi se ohranil polni nadzor nad tveganjem na področju IKT, bi morali imeti finančni subjekti celostne zmožnosti, ki bi omogočile trdno in učinkovito obvladovanje tveganj na področju IKT, ter specifične mehanizme in politike za obravnavanje vseh incidentov, povezanih z IKT, in za poročanje o večjih incidentih, povezanih z IKT. Podobno bi morali imeti finančni subjekti vzpostavljene politike za testiranje sistemov, kontrol in postopkov IKT ter za obvladovanje tveganja tretjih strani na področju IKT. Minimalne zahteve glede digitalne operativne odpornosti za finančne subjekte bi bilo treba povečati, hkrati pa tudi omogočiti, da se zahteve sorazmerno uporabljajo za določene finančne subjekte, zlasti mikropodjetja, kot tudi finančne subjekte, za katere se uporablja poenostavljen okvir za obvladovanje tveganj na področju IKT. Za olajšanje učinkovitega nadzora institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje, ki je sorazmeren in upošteva potrebo po zmanjšanju upravnih bremen za pristojne organe, bi bilo treba pri ustreznih nacionalnih nadzornih ureditvah v zvezi s takimi finančnimi subjekti upoštevati njihovo velikost in celoten profil tveganja ter naravo, obseg in kompleksnost njihovih storitev, dejavnosti in poslovanja, tudi ko so zadevni pragovi, določeni v členu 5 Direktive (EU) 2016/2341 Evropskega parlamenta in Sveta (10) preseženi. Zlasti bi se morale nadzorne dejavnosti osredotočati predvsem na potrebo po obravnavanju resnih tveganj, povezanih z obvladovanjem tveganj na področju IKT, določenega subjekta. Pristojni organi bi morali imeti pozoren, vendar sorazmeren pristop v zvezi z nadzorom institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje, ki v skladu s členom 31 Direktive (EU) 2016/2341 znaten del svojih osnovnih dejavnosti, kot so upravljanje sredstev, aktuarski izračuni, računovodstvo in upravljanje podatkov, oddajo v zunanje izvajanje ponudnikom storitev.

(22) Pragovi in taksonomije poročanja o incidentih, povezanih z IKT, se na nacionalni ravni zelo razlikujejo. Z ustreznim delom Agencije Evropske unije za kibernetsko varnost (ENISA), ustanovljene z Uredbo (EU) 2019/881 Evropskega parlamenta in Sveta (11), in Skupine za sodelovanje iz Direktive (EU) 2022/2555 je sicer mogoče doseči skupno podlago, vendar za preostale finančne subjekte še vedno obstajajo ali se lahko pojavijo različni pristopi glede določanja pragov in uporabe taksonomij. Zaradi te raznolikosti obstajajo številne zahteve, ki jih morajo izpolnjevati finančni subjekti, zlasti ko poslujejo v več državah članicah in kadar so del finančne skupine. Poleg tega bi lahko take razlike ovirale vzpostavitev nadaljnjih enotnih ali centraliziranih mehanizmov Unije, ki pospešujejo postopek poročanja in podpirajo hitro in nemoteno izmenjavo informacij med pristojnimi organi, kar je bistvenega pomena za obravnavo tveganja na področju IKT v primeru obsežnih napadov s potencialno sistemskimi posledicami.

(23) Za zmanjšanje upravnega bremena in potencialno podvojenih obveznosti poročanja za nekatere finančne subjekte bi se morale zahteve za poročanje o incidentih na podlagi Direktive (EU) 2015/2366 Evropskega parlamenta in Sveta (12) prenehati uporabljati za ponudnike plačilnih storitev, ki spadajo na področje uporabe te uredbe. Zato bi morali kreditne institucije, institucije za izdajo elektronskega denarja, plačilne institucije in ponudniki storitev zagotavljanja informacij o računih iz člena 33(1) navedene direktive od datuma začetka uporabe te uredbe naprej na podlagi te uredbe poročati o vseh operativnih incidentih ali varnostnih incidentih, povezanih s plačili, o katerih se je prej poročalo na podlagi navedene direktive, ne glede na to, ali so taki incidenti povezani z IKT.

(24) S to uredbo bi bilo treba določiti trdno ureditev poročanja o incidentih, povezanih z IKT, pri čemer bi zadevne zahteve zapolnile trenutne vrzeli v pravu na področju finančnih storitev, ter odpraviti obstoječa prekrivanja in podvajanja za znižanje stroškov, da bi lahko pristojni organi izpolnjevali nadzorno vlogo, tako da bi pridobili celovit vpogled v naravo, pogostost, pomen in učinek incidentov, povezanih z IKT, ter da bi se okrepila izmenjava informacij med ustreznimi javnimi organi, vključno z organi kazenskega pregona in organi za reševanje. Nujno je treba harmonizirati ureditev poročanja o incidentih, povezanih z IKT, tako da se od vseh finančnih subjektov zahteva, naj poročajo svojim pristojnim organom v okviru enotnega usklajenega okvira, kot je določen v tej uredbi. Poleg tega bi morali biti evropski nadzorni organi pooblaščeni za nadaljnjo opredelitev relevantnih elementov za okvir poročanja o incidentih, povezanih z IKT, kot so taksonomija, časovni okviri, nabori podatkov, predloge in veljavni pragovi. Da bi se zagotovila popolna usklajenost z Direktivo (EU) 2022/2555, bi moralo biti finančnim subjektom omogočeno, da pomembne kibernetske grožnje prostovoljno priglasijo ustreznemu pristojnemu organu, kadar menijo, da je kibernetska grožnja relevantna za finančni sistem, uporabnike storitev ali stranke.

(25) V nekaterih finančnih podsektorjih so se oblikovale zahteve glede testiranja digitalne operativne odpornosti, na podlagi katerih so nastali okviri, ki niso vedno v celoti usklajeni. To vodi v morebitno podvajanje stroškov za čezmejne finančne subjekte, vzajemno priznavanje rezultatov testiranja digitalne operativne odpornosti pa je bolj kompleksno, kar lahko vodi v fragmentacijo notranjega trga.

(26) Poleg tega, kadar se testiranje IKT ne zahteva, ranljivosti ostanejo neodkrite in posledično so finančni subjekti izpostavljeni tveganju na področju IKT, kar nazadnje vodi do večjega tveganja za stabilnost in celovitost finančnega sektorja. Brez posredovanja Unije bi bilo testiranje digitalne operativne odpornosti še naprej nedosledno in ne bi bilo sistema vzajemnega priznavanja rezultatov testiranja IKT v različnih jurisdikcijah. Ker poleg tega ni verjetno, da bi drugi finančni podsektorji v večjem obsegu sprejeli ureditve testiranja, bi bili prikrajšani za potencialne koristi okvira testiranja v smislu razkritja ranljivosti in tveganj na področju IKT ter testiranja obrambnih zmožnosti in neprekinjenega poslovanja, ki prispeva k večanju zaupanja strank, dobaviteljev in poslovnih partnerjev. Za odpravo teh prekrivanj, razhajanj in vrzeli je treba določiti pravila za usklajeno ureditev testiranja in tako olajšati vzajemno priznavanje naprednega testiranja za finančne subjekte, ki izpolnjujejo merila, določena v tej uredbi.

(27) Odvisnost finančnih subjektov od uporabe storitev IKT deloma temelji na njihovi potrebi po tem, da se prilagodijo nastajajočemu konkurenčnemu digitalnemu svetovnemu gospodarstvu, povečajo svojo poslovno učinkovitost in zadostijo povpraševanju potrošnikov. Narava in obseg te odvisnosti sta se v zadnjih letih nenehno spreminjala, kar je povzročilo zniževanje stroškov v finančnem posredništvu ter omogočilo širjenje poslovanja in nadgradljivost pri uvajanju finančnih dejavnosti, hkrati pa zagotovilo široko paleto orodij IKT za upravljanje kompleksnih notranjih postopkov.

(28) Obsežna uporaba storitev IKT se kaže v kompleksnih pogodbenih dogovorih, pri čemer imajo finančni subjekti pogosto težave pri pogajanjih o pogodbenih pogojih, ki so prilagojeni bonitetnim standardom ali drugim regulativnim zahtevam, ki jih zavezujejo, ali sicer pri uveljavljanju posebnih pravic, kot so pravice do dostopa ali revizije, tudi če so slednje vključene v njihove pogodbene dogovore. Poleg tega veliko teh pogodbenih dogovorov ne zagotavlja zadostnih zaščitnih ukrepov, ki bi omogočali celovito spremljanje postopkov oddaje v podizvajanje, zaradi česar finančni subjekt ne more oceniti s tem povezanih tveganj. Ker poleg tega tretji ponudniki storitev IKT pogosto opravljajo standardizirane storitve za različne vrste strank, taki pogodbeni dogovori ne zadovoljijo vedno ustrezno posameznih ali posebnih potreb akterjev v finančnem sektorju.

(29) Čeprav pravo Unije na področju finančnih storitev vsebuje nekatera splošna pravila o zunanjem izvajanju, spremljanje pogodbenega vidika ni v celoti vključeno v pravo Unije. Ker ni jasnih in prilagojenih standardov Unije, ki bi veljali za pogodbene dogovore, sklenjene s tretjimi ponudniki storitev IKT, zunanji vir tveganja na področju IKT ni v celoti obravnavan. Zato je treba določiti nekatera ključna načela za usmerjanje finančnih subjektov pri obvladovanju tveganja tretjih strani na področju IKT, ki so zlasti pomembna, kadar se finančni subjekti za podporo svojih kritičnih ali pomembnih funkcij obrnejo na tretje ponudnike storitev IKT. Ta načela bi moral spremljati sklop temeljnih pogodbenih pravic v zvezi z več elementi pri izvajanju in prenehanju pogodbenih dogovorov, da se zagotovijo nekateri minimalni zaščitni ukrepi za okrepitev zmožnosti finančnih subjektov, da učinkovito spremljajo vsa tveganja na področju IKT, ki nastanejo na ravni tretjih ponudnikov storitev. Ta načela dopolnjujejo sektorsko pravo, ki se uporablja za zunanje izvajanje.

(30) Danes se kaže določeno pomanjkanje homogenosti in konvergence v zvezi s spremljanjem tveganja tretjih strani na področju IKT in odvisnosti od tretjih strani na področju IKT. Kljub prizadevanjem za obravnavo zunanjega izvajanja, kot so smernice EBA o zunanjem izvajanju iz leta 2019 in smernice ESMA o oddajanju v zunanje izvajanje ponudnikom storitev v oblaku iz leta 2021, širše vprašanje boja proti sistemskemu tveganju, ki bi ga lahko povzročila izpostavljenost finančnega sektorja omejenemu številu ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT, v pravu Unije ni zadostno obravnavano. Pomanjkanje pravil na ravni Unije dodatno stopnjuje neobstoj nacionalnih pravil o pooblastilih in orodjih, ki bi finančnim nadzornikom omogočala dobro razumevanje odvisnosti od tretjih strani na področju IKT in ustrezno spremljanje tveganj, ki izhajajo iz koncentracije odvisnosti od tretjih strani na področju IKT.

(31) Ob upoštevanju potencialnega sistemskega tveganja, ki ga prinašajo pogostejše prakse oddajanja v zunanje izvajanje in koncentracija tretjih strani na področju IKT, ter ob upoštevanju nezadostnosti nacionalnih mehanizmov, ki bi finančnim nadzornikom zagotovili zadostna orodja za količinsko in kakovostno opredelitev ter odpravo posledic tveganja na področju IKT, ki se pojavlja pri ključnih tretjih ponudnikih storitev IKT, je treba vzpostaviti ustrezen okvir nadzora, ki omogoča stalno spremljanje dejavnosti tretjih ponudnikov storitev IKT, ki so ključni tretji ponudniki storitev IKT za finančne subjekte, ob hkratnem zagotavljanju, da se ohranita zaupnost in varnost strank, ki niso finančni subjekti. Čeprav opravljanje storitev IKT znotraj skupine prinaša posebna tveganja in koristi, se ne bi smelo samodejno šteti za manj tvegano, kot je opravljanje storitev IKT s strani ponudnikov, ki niso del finančne skupine, in bi zato zanj moral veljati isti regulativni okvir. Vendar pa če se storitve IKT opravljajo v okviru iste finančne skupine, imajo lahko finančni subjekti višjo raven kontrole nad ponudniki znotraj skupine, kar bi bilo treba upoštevati pri splošni oceni tveganja.

(32) Ker tveganje na področju IKT postaja vse bolj kompleksno in izpopolnjeno, so dobri ukrepi za odkrivanje in preprečevanje tveganja na področju IKT v veliki meri odvisni od redne izmenjave obveščevalnih podatkov o grožnjah in ranljivostih med finančnimi subjekti. Izmenjava informacij prispeva k boljši ozaveščenosti o kibernetskih grožnjah. To nasprotno povečuje zmogljivost finančnih subjektov, da preprečijo, da bi kibernetske grožnje postale dejanski incidenti, povezani z IKT, ter finančnim subjektom omogoča, da uspešneje zajezijo vpliv incidentov, povezanih z IKT, ter hitreje okrevajo. Videti je, da ob pomanjkanju smernic na ravni Unije več dejavnikov ovira tako izmenjavo obveščevalnih podatkov, zlasti negotovost glede združljivosti s pravili o varstvu podatkov, protimonopolnimi pravili in pravili o odgovornosti.

(33) Poleg tega se koristne informacije zadržujejo zaradi dvomov glede vrste informacij, ki se lahko delijo z drugimi udeleženci na trgu ali z nenadzornimi organi (kot sta ENISA za analitični prispevek ali Europol za namene kazenskega pregona). Zato obseg in kakovost izmenjave informacij zato trenutno ostajata omejena in razdrobljena, pri čemer ustrezne izmenjave večinoma potekajo na lokalni ravni (prek nacionalnih pobud) in brez skladnih dogovorov o izmenjavi informacij na ravni Unije, ki bi bili prilagojeni potrebam celostnega finančnega sistema. Zato je pomembno okrepiti te komunikacijske kanale.

(34) Finančne subjekte bi bilo treba spodbuditi, da si medsebojno izmenjujejo informacije in obveščevalne podatke o kibernetskih grožnjah ter skupaj izkoristijo individualno znanje in praktične izkušnje na strateški, taktični in operativni ravni, da bi tako okrepili svoje zmožnosti za ustrezno ocenjevanje in spremljanje kibernetskih groženj, obrambo pred njimi in odzivanje nanje, in sicer tako, da sodelujejo pri dogovorih o izmenjavi informacij. Zato je treba omogočiti, da se na ravni Unije vzpostavijo mehanizmi za prostovoljne dogovore o izmenjavi informacij, ki bi, kadar bi se izvajali v zaupanja vrednih okoljih, skupnosti finančnega sektorja pomagali, da preprečuje kibernetske grožnje in se skupaj odziva nanje s hitrim omejevanjem širjenja tveganja na področju IKT in preprečevanjem morebitnega širjenja negativnih učinkov po finančnih kanalih. Ti mehanizmi bi morali biti skladni z veljavnimi pravili konkurenčnega prava Unije, določenimi v sporočilu Komisije z dne 14. januarja 2011 z naslovom ”Smernice o uporabi člena 101 Pogodbe o delovanju Evropske unije za sporazume o horizontalnem sodelovanju” in pravili Unije o varstvu podatkov, zlasti Uredbo (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta (13). Delovati bi morali na podlagi uporabe ene ali več pravnih podlag iz člena 6 navedene uredbe, na primer v okviru obdelave osebnih podatkov, ki je potrebna za namene pravnega interesa upravljavca ali tretje strani, kot je navedeno v členu 6(1), točka (f), navedene uredbe, ter v okviru obdelave osebnih podatkov, ki je potrebna za izpolnitev zakonske obveznosti, ki velja za upravljavca, in je potrebna za opravljanje naloge v javnem interesu ali pri izvajanju javne oblasti, dodeljene upravljavcu, kot je navedeno v členu 6(1), točka (c) oziroma (e), navedene uredbe.

(35) Da bi se ohranila visoka raven digitalne operativne odpornosti za celoten finančni sektor in bi se hkrati sledilo tehnološkemu razvoju, bi morala ta uredba obravnavati tveganje, ki izhaja iz vseh vrst storitev IKT. V ta namen bi bilo treba opredelitev storitev IKT v okviru te uredbe razumeti široko, tako da zajema digitalne in podatkovne storitve, ki se prek sistemov IKT stalno opravljajo za enega ali več notranjih ali zunanjih uporabnikov. Ta opredelitev bi morala na primer vključevati tako imenovane povrhnje storitve, ki spadajo v kategorijo elektronskih komunikacijskih storitev. Izključiti bi morala le omejeno kategorijo tradicionalnih analognih telefonskih storitev, ki se štejejo za storitve javnega komutiranega telefonskega omrežja (PSTN), storitve stacionarnega omrežja, tradicionalne telefonske storitve (POTS) ali fiksne telefonske storitve.

(36) Ne glede na široko pokritost, predvideno s to uredbo, bi bilo treba pri uporabi pravil o digitalni operativni odpornosti upoštevati pomembne razlike med finančnimi subjekti glede njihove velikosti in splošnega profila tveganja. Načeloma bi morali finančni subjekti pri dodeljevanju virov in zmožnosti za izvajanje okvira za obvladovanje tveganj na področju IKT najti ustrezno ravnotežje med svojimi potrebami v zvezi z IKT ter svojo velikostjo in splošnim profilom tveganja ter naravo, obsegom in kompleksnostjo svojih storitev, dejavnosti in poslovanja, pristojni organi pa bi morali še naprej ocenjevati in pregledovati pristop takega dodeljevanja.

(37) Ponudniki storitev zagotavljanja informacij o računih iz člena 33(1) Direktive (EU) 2015/2366 so izrecno vključeni v področje uporabe te uredbe, pri čemer se upoštevajo posebna narava njihovih dejavnosti in tveganja, ki izhajajo iz njih. Poleg tega so institucije za izdajo elektronskega denarja in plačilne institucije, ki so izvzete na podlagi člena 9(1) Direktive 2009/110/ES Evropskega parlamenta in Sveta (14) ter člena 32(1) Direktive (EU) 2015/2366, vključene na področje uporabe te uredbe, tudi če jim v skladu z Direktivo 2009/110/ES ni bilo izdano dovoljenje za izdajanje elektronskega denarja ali če jim v skladu z Direktivo (EU) 2015/2366 ni bilo izdano dovoljenje za opravljanje in izvrševanje plačilnih storitev. Vendar so poštne institucije, ki opravljajo storitev brezgotovinskega nakazovanja, iz člena 2(5), točka 3, Direktive 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta (15) izključene s področja uporabe te uredbe. Pristojni organ za plačilne institucije, izvzete na podlagi Direktive (EU) 2015/2366, institucije za izdajo elektronskega denarja, izvzete na podlagi Direktive 2009/110/ES, in ponudnike storitev zagotavljanja informacij o računih iz člena 33(1) Direktive (EU) 2015/2366 bi moral biti pristojni organ, imenovan v skladu s členom 22 Direktive (EU) 2015/2366.

(38) Ker imajo večji finančni subjekti lahko na razpolago precejšnje vire in lahko hitro namenijo sredstva za razvoj struktur upravljanja in oblikovanje različnih poslovnih strategij, bi se moralo le od finančnih subjektov, ki niso mikropodjetja v smislu te uredbe, zahtevati, naj vzpostavijo kompleksnejše ureditve upravljanja. Taki subjekti so zlasti bolje opremljeni, da vzpostavijo namenske funkcije upravljanja za nadziranje dogovorov s tretjimi ponudniki storitev IKT ali obvladovanje kriz, svoje obvladovanje tveganj na področju IKT organizirajo v skladu z modelom treh obrambnih linij ali vzpostavijo notranji model obvladovanja in nadzorovanja tveganj ter svoj okvir za obvladovanje tveganj na področju IKT predložijo v notranjo revizijo.

(39) Za nekatere finančne subjekte veljajo izjeme ali zelo ohlapen regulativni okvir na podlagi ustreznega sektorskega prava Unije. Taki finančni subjekti vključujejo upravitelje alternativnih investicijskih skladov iz člena 3(2) Direktive 2011/61/EU Evropskega parlamenta in Sveta (16), zavarovalnice in pozavarovalnice iz člena 4 Direktive 2009/138/ES Evropskega parlamenta in Sveta (17) ter institucije za poklicno pokojninsko zavarovanje, ki upravljajo pokojninske načrte, ki skupaj nimajo več kot 15 članov. Glede na te izjeme vključitev takih finančnih subjektov na področje uporabe te uredbe ne bi bila sorazmerna. Poleg tega ta uredba priznava posebnosti strukture trga zavarovalnega posredništva, zato se ne bi smela uporabljati za zavarovalne posrednike, pozavarovalne posrednike in posrednike dopolnilnih zavarovanj, ki se uvrščajo med mikropodjetja ali med mala ali srednja podjetja.

(40) Ker so subjekti iz člena 2(5), točke 4 do 23, Direktive 2013/36/EU izključeni s področja uporabe navedene direktive, bi morale države članice posledično imeti možnost, da iz uporabe te uredbe izvzamejo te subjekte, ki se nahajajo na njihovem ozemlju.

(41) Podobno je za uskladitev te uredbe s področjem uporabe Direktive 2014/65/EU Evropskega parlamenta in Sveta (18) ustrezno, da se s področja uporabe te uredbe izključijo tudi fizične in pravne osebe iz členov 2 in 3 navedene direktive, ki lahko opravljajo investicijske storitve, ne da bi jim bilo treba pridobiti dovoljenje na podlagi Direktive 2014/65/EU. Vendar člen 2 Direktive 2014/65/EU s področja uporabe navedene direktive izključuje tudi subjekte, ki se za namene te uredbe štejejo za finančne subjekte, kot so centralne depotne družbe, kolektivni naložbeni podjemi ali zavarovalnice in pozavarovalnice. Izključitev oseb in subjektov iz členov 2 in 3 navedene direktive s področja uporabe te uredbe ne bi smelo zajemati teh centralnih depotnih družb, kolektivnih naložbenih podjemov ali zavarovalnic in pozavarovalnic.

(42) V skladu s sektorskim pravom Unije za nekatere finančne subjekte veljajo manj stroge zahteve ali izvzetja iz razlogov, povezanih z njihovo velikostjo ali storitvami, ki jih opravljajo. Ta kategorija finančnih subjektov vključuje mala in nepovezana investicijska podjetja, male institucije za poklicno pokojninsko zavarovanje, ki jih zadevna država članica lahko izključi s področja uporabe Direktive (EU) 2016/2341 pod pogoji iz člena 5 navedene direktive in upravljajo pokojninske načrte, ki skupaj nimajo več kot 100 članov, ter institucije, izvzete na podlagi Direktive 2013/36/EU. Zato je v skladu z načelom sorazmernosti in za ohranitev duha sektorskega prava Unije ustrezno, da se tudi za navedene finančne subjekte uporablja poenostavljen okvir za obvladovanje tveganj na področju IKT na podlagi te uredbo. Regulativni tehnični standardi, ki naj bi jih razvili evropski nadzorni organi, ne bi smeli spreminjati sorazmerne narave okvira za obvladovanje tveganj na področju IKT, ki zajema te finančne subjekte. Poleg tega je v skladu z načelom sorazmernosti ustrezno, da se tudi za plačilne institucije iz člena 32(1) Direktive (EU) 2015/2366 in institucije za izdajo elektronskega denarja iz člena 9 Direktive 2009/110/ES, ki so izvzete v skladu z nacionalnim pravom za prenos teh pravnih aktov Unije, uporablja poenostavljen okvir za obvladovanje tveganj na področju IKT na podlagi te uredbe, medtem ko bi morale plačilne institucije in institucije za izdajo elektronskega denarja, ki v skladu z zadevnim nacionalnim pravom za prenos sektorskega prava Unije niso bile izvzete, izpolnjevati zahteve splošnega okvira iz te uredbe.

(43) Podobno se od finančnih subjektov, ki so mikropodjetja ali za katere se uporablja poenostavljen okvir za obvladovanje tveganj na področju IKT na podlagi te uredbe, ne bi smelo zahtevati, da določijo vlogo za spremljanje dogovorov, sklenjenih s tretjimi ponudniki storitev IKT o uporabi storitev IKT, ali določijo člana višjega vodstva, ki bo odgovoren za nadzor s tem povezane izpostavljenosti tveganju in ustrezne dokumentacije, da odgovornost za obvladovanje tveganj na področju IKT in nadzor nad njimi dodelijo nadzorni funkciji in zagotovijo, da ima taka nadzorna funkcija ustrezno raven neodvisnosti, da bi se preprečila nasprotja interesov, da dokumentirajo in pregledajo najmanj enkrat letno okvir za obvladovanje tveganj na področju IKT, da redno izvajajo notranjo revizijo okvira za obvladovanje tveganj na področju IKT, da izvedejo poglobljene ocene po večjih spremembah v svojem omrežju ter infrastrukturi in procesih informacijskega sistema, da redno izvajajo analize tveganj za obstoječe sisteme IKT, da opravljajo neodvisne notranje revizije izvajanja načrtov odzivanja in okrevanja IKT, da imajo funkcijo obvladovanja kriz, da razširijo testiranje načrtov za neprekinjeno poslovanje ter odzivanje in okrevanje, da bi zajeli scenarije preklopa med primarno infrastrukturo IKT in redundantnimi sistemi, da pristojnim organom na njihovo zahtevo poročajo o oceni skupnih letnih stroškov in izgub, ki nastanejo zaradi večjih incidentov, povezanih z IKT, da ohranjajo redundantne zmogljivosti IKT, da nacionalnim pristojnim organom sporočijo spremembe, izvedene na podlagi opravljenih pregledov po incidentih, povezanih z IKT, da stalno spremljajo ustrezen tehnološki razvoj, da vzpostavijo celosten program testiranja digitalne operativne odpornosti kot sestavni del okvira za obvladovanje tveganj na področju IKT iz te uredbe ali da sprejmejo in redno pregledujejo strategijo o tveganju tretjih strani na področju IKT. Od mikropodjetij bi bilo treba dodatno zahtevati le, da ocenijo potrebo po ohranjanju takih redundantnih zmogljivosti IKT na podlagi svojega profila tveganja. Mikropodjetja bi morala imeti koristi od prožnejše ureditve v zvezi s programi testiranja digitalne operativne odpornosti. Pri razmisleku o vrsti in pogostosti testiranja, ki ga je treba opraviti, bi morala ustrezno uravnotežiti cilj ohranjanja visoke digitalne operativne odpornosti, razpoložljive vire in svoj splošni profil tveganja. Mikropodjetja in finančne subjekte, za katere se uporablja poenostavljeni okvir za obvladovanje tveganj na področju IKT na podlagi te uredbe, bi bilo treba izvzeti iz zahteve po opravljanju naprednega testiranja orodij, sistemov in postopkov IKT, ki temelji na penetracijskem testiranju na podlagi analize groženj, saj bi bilo treba izvedbo takega testiranja zahtevati le od finančnih subjektov, ki izpolnjujejo merila, določena v tej uredbi. Glede na svoje omejene zmožnosti bi morala imeti mikropodjetja možnost, da se s tretjim ponudnikom storitev IKT dogovorijo o prenosu pravic finančnega subjekta glede dostopa, inšpekcijskega pregleda in revizije na neodvisno tretjo stran, ki jo imenuje tretji ponudnik storitev IKT, pod pogojem, da lahko finančni subjekt od zadevne neodvisne tretje strani kadar koli zahteva vse zadevne informacije in zagotovilo o uspešnosti tretjega ponudnika storitev IKT.

(44) Ker bi morali penetracijsko testiranje na podlagi analize groženj izvajati le tisti finančni subjekti, ki so bili določeni za namene naprednega testiranja digitalne odpornosti, bi moral upravne postopke in finančne stroške, povezane z izvajanjem takih testov, nositi le majhen delež finančnih subjektov.

(45) Upravljalni organi finančnih subjektov bi morali ohraniti ključno in aktivno vlogo pri usmerjanju in prilagajanju okvira za obvladovanje tveganj na področju IKT in splošne strategije za digitalno operativno odpornost, da se zagotovi popolna uskladitev in splošna skladnost med poslovnimi strategijami finančnih subjektov na eni strani in obvladovanjem tveganja na področju IKT na drugi strani. Pristop upravljalnih organov se ne bi smel osredotočati le na sredstva za zagotavljanje odpornosti sistemov IKT, temveč bi moral vključevati tudi ljudi in postopke, in sicer s sklopom politik, ki na vsaki ravni podjetja in pri vseh zaposlenih vzbujajo močan občutek zavedanja o kibernetskih tveganjih in zavezanost spoštovanju stroge kibernetske higiene na vseh ravneh. Končna odgovornost upravljalnega organa pri upravljanju tveganj finančnega subjekta na področju IKT bi morala biti poglavitno načelo tega celostnega pristopa, ki se nadalje prenese v stalno sodelovanje upravljalnega organa pri nadzoru nad spremljanjem obvladovanja tveganj na področju IKT.

(46) Poleg tega je načelo polne in končne odgovornosti upravljalnega organa za obvladovanje tveganj finančnega subjekta na področju IKT tesno povezano s potrebo po zagotovitvi določene ravni naložb, povezanih z IKT, in splošnega proračuna za finančni subjekt, ki bi finančnemu subjektu omogočil, da doseže visoko raven digitalne operativne odpornosti.

(47) Ta uredba črpa navdih iz ustreznih mednarodnih, nacionalnih in panožnih najboljših praks, smernic, priporočil in pristopov k obvladovanju kibernetskih tveganj in spodbuja vrsto načel, ki lajšajo splošno strukturiranje obvladovanja tveganj na področju IKT. Posledično dokler se z najpomembnejšimi zmožnostmi, ki jih vzpostavijo finančni subjekti, obravnavajo različne funkcije pri obvladovanju tveganj na področju IKT (prepoznavanje, zaščita in preprečevanje, odkrivanje, odzivanje in okrevanje, učenje in razvoj ter komunikacija), določene v tej uredbi, bi morali finančni subjekti imeti možnost, da uporabljajo modele obvladovanja tveganj na področju IKT, ki so oblikovani ali kategorizirani drugače.

(48) Da bi se sledilo spreminjajočemu se okolju kibernetskih groženj, bi morali finančni subjekti vzdrževati posodobljene sisteme IKT, ki so zanesljivi in zmožni ne le zagotavljati obdelavo podatkov, ki je potrebna za njihove storitve, temveč zagotavljati tudi zadostno tehnološko odpornost, ki jim omogoča, da se ustrezno spopadajo z dodatnimi potrebami po obdelavi podatkov, ki so posledica zaostrenih tržnih ali drugih neugodnih razmer.

(49) Potrebni so učinkoviti načrti neprekinjenega poslovanja in okrevanja, da lahko finančni subjekti takoj in hitro rešujejo incidente, povezane z IKT, zlasti kibernetske napade, tako da omejijo škodo in prednostno ponovno vzpostavijo dejavnosti in izvedejo ukrepe za okrevanje v skladu s svojimi politikami varnostnega kopiranja. Vendar takšna ponovna vzpostavitev nikakor ne bi smela ogroziti celovitosti in varnosti omrežnih in informacijskih sistemov oziroma razpoložljivosti, avtentičnosti, celovitosti ali zaupnosti podatkov.

(50) Ta uredba finančnim subjektom omogoča, da prilagodljivo določijo svoje cilje glede časa za okrevanje in točke obnovitve in posledično take cilje določijo ob popolnem upoštevanju narave in kritičnosti zadevnih funkcij ter morebitnih posebnih poslovnih potreb, vendar bi se morala pri določanju takih ciljev zahtevati tudi ocena morebitnega splošnega vpliva na učinkovitost trga.

(51) Storilci kibernetskih napadov si običajno prizadevajo za finančne koristi neposredno pri viru, zato so finančni subjekti izpostavljeni znatnim posledicam. Da sistemi IKT ne bi izgubili celovitosti ali postali nerazpoložljivi ter da bi se tako izognili kršitvam v zvezi s podatki in poškodovanju fizične infrastrukture IKT, bi bilo treba znatno izboljšati in racionalizirati poročanje finančnih subjektov o večjih incidentih, povezanih z IKT. Poročanje o večjih incidentih, povezanih z IKT, bi bilo treba harmonizirati z uvedbo zahteve, da morajo vsi finančni subjekti poročati neposredno svojim ustreznim pristojnim organom. Kadar finančni subjekt nadzira več kot en nacionalni pristojni organ, bi morale države članice kot naslovnika takšnega poročanja določiti en sam pristojni organ. Kreditne institucije, razvrščene kot pomembne v skladu s členom 6(4) Uredbe Sveta (EU) št. 1024/2013 (19), bi morale takšno poročanje predložiti nacionalnim pristojnim organom, ki bi morali nato poročilo posredovati Evropski centralni banki (ECB).

(52) Neposredno poročanje bi moralo finančnim nadzornikom omogočiti takojšen dostop do informacij o večjih incidentih, povezanih z IKT. Finančni nadzorniki bi nasprotno morali podrobnosti o večjih incidentih, povezanih z IKT, posredovati javnim nefinančnim organom (kot so pristojni organi in enotne kontaktne točke na podlagi Direktive (EU) 2022/2555, nacionalni organi za varstvo podatkov in organi kazenskega pregona za večje incidente, povezane z IKT, ki so kazenske narave), da bi se izboljšala ozaveščenost teh organov o takih incidentih, ter v primeru skupin CSIRT, da bi se olajšalo hitro zagotavljanje pomoči, ki se lahko da na voljo finančnim subjektom, kot je ustrezno. Države članice bi poleg tega morale imeti možnost določiti, da bi morali finančni subjekti sami zagotavljati take informacije javnim organom zunaj področja finančnih storitev. Ti tokovi informacij bi morali finančnim subjektom omogočiti, da hitro izkoristijo vse ustrezne tehnične prispevke, nasvete o popravnih ukrepih in nadaljnje ukrepe teh organov. Informacije o večjih incidentih, povezanih z IKT, bi morale teči obojestransko: finančni nadzorniki bi morali finančnemu subjektu zagotoviti vse potrebne povratne informacije ali smernice, evropski nadzorni organi pa bi morali deliti anonimizirane podatke o kibernetskih grožnjah in ranljivostih v zvezi z incidentom, da bi pripomogli k širši kolektivni obrambi.

(53) Medtem ko bi morali biti vsi finančni subjekti dolžni poročati o incidentih, ta zahteva verjetno ne bo zadevala vseh na enak način. Ustrezne pragove pomembnosti ter roke za poročanje bi bilo treba ustrezno prilagoditi v kontekstu delegiranega akta na podlagi regulativnih tehničnih standardov, ki jih razvijejo evropski nadzorni organi, da bi zajeli le večje incidente, povezane z IKT. Poleg tega bi bilo treba pri določanju rokov za obveznosti poročanja upoštevati posebnosti finančnih subjektov.

(54) Ta uredba bi morala od kreditnih institucij, plačilnih institucij, ponudnikov storitev zagotavljanja informacij o računih in institucij za izdajo elektronskega denarja zahtevati, da poročajo o vseh operativnih incidentih ali varnostnih incidentih, povezanih s plačili, o katerih se je predhodno poročalo na podlagi Direktive (EU) 2015/2366, ne glede na to, ali je incident IKT narave ali ne.

(55) Evropskim nadzornim organom bi bilo treba naložiti, naj ocenijo izvedljivost in pogoje za morebitno centralizacijo poročil o incidentih, povezanih z IKT, na ravni Unije. Taka centralizacija bi lahko pomenila enotno vozlišče EU za poročanje o večjih incidentih, povezanih z IKT, ki bi bodisi neposredno prejemalo zadevna poročila in samodejno obveščalo nacionalne pristojne organe ali zgolj centraliziralo zadevna poročila, ki jih posredujejo nacionalni pristojni organi, in tako imelo koordinacijsko vlogo. Evropskim nadzornim organom bi bilo treba naložiti, da v posvetovanju z ECB in ENISA pripravijo skupno poročilo, v katerem preučijo izvedljivost vzpostavitve enotnega vozlišča EU.

(56) Da bi se dosegla visoka raven digitalne operativne odpornosti, ki je skladna tako z relevantnimi mednarodnimi standardi (kot so temeljni elementi za penetracijsko testiranje na podlagi analize groženj skupine G7) kot z okviri, ki se uporabljajo v Uniji, kot je okvir TIBER–EU, bi morali finančni subjekti svoje sisteme IKT in zaposlene, ki imajo odgovornosti, povezane z IKT, redno testirati glede učinkovitosti njihovih zmožnosti preprečevanja, odkrivanja, odzivanja in okrevanja, da bi se odkrile in odpravile morebitne ranljivosti na področju IKT. Da bi se odražale obstoječe razlike med različnimi finančnimi podsektorji in znotraj njih glede ravni pripravljenosti finančnih subjektov na področju kibernetske varnosti, bi moralo testiranje vključevati širok nabor orodij in ukrepov, od ocene osnovnih zahtev (npr. ocene in pregledi ranljivosti, analize prosto dostopnih virov, ocene varnosti omrežja, analize vrzeli, pregledi fizične varnosti, vprašalniki in rešitve programske opreme za pregledovanje, pregledi izvorne kode, kadar je to mogoče, testiranja na podlagi scenarijev, testiranje združljivosti, testiranje učinkovitosti ali celovito testiranje) do naprednejšega testiranja s penetracijskim testiranjem na podlagi analize groženj. Tako naprednejše testiranje bi bilo treba zahtevati le za finančne subjekte, ki so z vidika IKT dovolj pripravljeni, da ga lahko razumno izvedejo. Testiranje digitalne operativne odpornosti, ki se zahteva s to uredbo, bi zato moralo biti za tiste finančne subjekte, ki izpolnjujejo merila, določena v tej uredbi, (na primer velike, sistemske kreditne institucije, ki dosegajo zrelost na področju IKT, borze vrednostnih papirjev, centralne depotne družbe in centralne nasprotne stranke) zahtevnejše kot za druge finančne subjekte. Hkrati bi moralo biti testiranje digitalne operativne odpornosti s penetracijskim testiranjem na podlagi analize groženj pomembnejše za finančne subjekte, ki delujejo v osrednjih podsektorjih finančnih storitev in imajo sistemsko vlogo (na primer plačila, bančništvo ter kliring in poravnava), in manj pomembno za druge podsektorje (na primer upravljavci premoženja in bonitetne agencije).

(57) Finančni subjekti, ki sodelujejo v čezmejnih dejavnostih in uveljavljajo svobodo do ustanavljanja ali do opravljanja storitev v Uniji, bi morali v svoji matični državi članici izpolnjevati enoten sklop zahtev za napredno testiranje (kot je penetracijsko testiranje na podlagi analize groženj), ki bi moralo vključevati infrastrukture IKT v vseh jurisdikcijah, kjer čezmejna finančna skupina posluje znotraj Unije, kar bi takim čezmejnim finančnim skupinam omogočilo, da stroške testiranja, povezanega z IKT, nosijo le v eni jurisdikciji.

(58) Da bi se črpalo iz strokovnega znanja, ki so ga nekateri pristojni organi že pridobili, zlasti v zvezi z izvajanjem okvira TIBER-EU, bi morala ta uredba državam članicam omogočiti, da na nacionalni ravni imenujejo en sam javni organ, ki je v finančnem sektorju odgovoren za vsa vprašanja z zvezi s penetracijskim testiranjem na podlagi analize groženj, ali – če tak organ ni imenovan – da pristojni organi izvajanje nalog, povezanih s penetracijskim testiranjem na podlagi analize groženj, prenesejo na drug nacionalni finančni pristojni organ.

(59) Ker ta uredba od finančnih subjektov ne zahteva, da z enim samim penetracijskim testiranjem na podlagi analize groženj pokrijejo vse kritične ali pomembne funkcije, bi morali finančni subjekti imeti možnost, da sami določijo, katere in koliko kritičnih ali pomembnih funkcij bi bilo treba vključiti v okvir takega testiranja.

(60) Skupno testiranje v smislu te uredbe – kadar v penetracijskem testiranju na podlagi analize groženj sodeluje več finančnih subjektov in kadar lahko tretji ponudnik storitev IKT sklene pogodbene dogovore neposredno z zunanjim preizkuševalcem, – bi lahko bilo dovoljeno le, kadar je mogoče razumno pričakovati, da to ne bo škodljivo vplivalo na kakovost ali varnost storitev, ki jih tretji ponudnik storitev IKT zagotavlja strankam, ki so subjekti zunaj področja uporabe te uredbe, ali zaupnost podatkov v zvezi s temi storitvami. Za skupno testiranje bi morali veljati tudi zaščitni ukrepi (usmerjanje s strani enega imenovanega finančnega subjekta, prilagoditev števila sodelujočih finančnih subjektov), da bi se za sodelujoče finančne subjekte zagotovilo strogo testiranje, ki izpolnjuje cilje penetracijskega testiranja na podlagi analize groženj na podlagi te uredbe.

(61) Da bi se izkoristili notranji viri, ki so na voljo na ravni podjetja, bi morala ta uredba omogočiti, da bi penetracijsko testiranje na podlagi analize groženj izvajali notranji preizkuševalci, pod pogojem, da je bila izdana nadzorna odobritev, da ni nasprotij interesov, in da se redno (po vsakih treh testih) menjajo notranji in zunanji preizkuševalci, hkrati pa subjekt, ki v okviru penetracijskega testiranja na podlagi analize groženj zagotavlja obveščevalne podatke o grožnjah, nikoli ne sme biti del finančnega subjekta. Za izvajanje penetracijskega testiranja na podlagi analize groženj bi moral biti v celoti odgovoren finančni subjekt. Potrdila, ki jih predložijo organi, bi morala biti namenjena izključno vzajemnemu priznavanju in ne bi smela izključevati nadaljnjih ukrepov, potrebnih za obravnavanje tveganja na področju IKT, ki mu je izpostavljen finančni subjekt, niti se ne bi smela šteti kot nadzorna odobritev zmožnosti finančnega subjekta za obvladovanje in zmanjševanje tveganj na področju IKT.

(62) Da bi se zagotovilo učinkovito spremljanje tveganja tretjih strani na področju IKT v finančnem sektorju, je treba določiti sklop na načelih temelječih pravil, ki bodo finančnim subjektom zagotavljala usmeritve pri spremljanju tveganja, ki izhaja iz oddajanja funkcij v zunanje izvajanje tretjim ponudnikom storitev IKT, zlasti za storitve IKT, ki podpirajo kritične ali pomembne funkcije, in splošneje, iz vseh odvisnosti od tretjih strani na področju IKT.

(63) Da bi se obravnavala kompleksnost različnih virov tveganja na področju IKT ob hkratnem upoštevanju številnih in raznolikih ponudnikov tehnoloških rešitev, ki omogočajo nemoteno opravljanje finančnih storitev, bi morala ta uredba pokrivati širok sklop tretjih ponudnikov storitev IKT, vključno s ponudniki storitev računalništva v oblaku, programske opreme in storitev analize podatkov ter ponudniki storitev podatkovnih centrov. Ker bi morali finančni subjekti učinkovito in usklajeno identificirati in obvladovati vse vrste tveganja, tudi v okviru storitev IKT, ki se pridobijo znotraj finančne skupine, je treba pojasniti, da bi bilo treba kot tretje ponudnike storitev IKT na podlagi te uredbe šteti tudi podjetja, ki so del finančne skupine in opravljajo storitve IKT predvsem za svoje obvladujoče podjetje ali odvisna podjetja ali podružnice svojega obvladujočega podjetja, kot tudi finančne subjekte, ki opravljajo storitve IKT za druge finančne subjekte. Nazadnje, bi bilo treba glede na razvoj trga plačilnih storitev, ki postaja vse bolj odvisen od kompleksnih tehničnih rešitev, in glede na nove vrste plačilnih storitev in s plačili povezanih rešitev kot tretje ponudnike storitev IKT na podlagi te uredbe šteti tudi udeležence v ekosistemu plačilnih storitev, ki opravljajo dejavnosti obdelave plačil ali upravljajo plačilne infrastrukture, z izjemo centralnih bank, kadar upravljajo plačilne sisteme ali sisteme poravnave vrednostnih papirjev, in javnih organov, kadar storitve, povezane z IKT, opravljajo v okviru izpolnjevanja državnih funkcij.

(64) Finančni subjekt bi moral biti ves čas v celoti odgovoren za izpolnjevanje svojih obveznosti iz te uredbe. Finančni subjekti bi morali slediti sorazmernemu pristopu k spremljanju tveganj, ki se pojavljajo na ravni tretjih ponudnikov storitev IKT, tako da ustrezno preučijo naravo, obseg, kompleksnost in pomen svojih odvisnosti, povezanih z IKT, kritičnost ali pomen storitev, postopkov ali funkcij, za katere veljajo pogodbeni dogovori, in nazadnje natančno ocenijo morebitni vpliv na kontinuiteto in kakovost finančnih storitev na ravni posameznika in skupine, kot je ustrezno.

(65) Tako spremljanje bi se moralo izvajati na podlagi strateškega pristopa k tveganju tretjih strani na področju IKT, ki je bil formaliziran s sprejetjem posebne strategije glede tveganja tretjih strani na področju IKT s strani upravljalnega organa finančnega subjekta, in temeljiti na nenehnem preverjanju vseh odvisnosti od tretjih strani na področju IKT. Da bi se povečala ozaveščenost nadzornikov o odvisnosti od tretjih strani na področju IKT in bi se dodatno podprlo delo v kontekstu okvira nadzora, vzpostavljenega s to uredbo, bi bilo treba od vseh finančnih subjektov zahtevati, da vodijo register informacij z vsemi pogodbenimi dogovori o uporabi storitev IKT, ki jih opravljajo tretji ponudniki storitev IKT. Finančni nadzorniki bi morali imeti možnost, da zahtevajo dostop do celotnega registra ali njegovih posameznih delov in tako pridobijo bistvene informacije za dosego širšega razumevanja odvisnosti finančnih subjektov na področju IKT.

(66) Temeljita analiza, opravljena vnaprej pred sklenitvijo pogodbe, bi morala biti podlaga za formalno sklenitev pogodbenih dogovorov, zlasti z osredotočanjem na elemente, kot so kritičnost ali pomembnost storitev, podprtih s predvideno pogodbo o IKT, potrebne nadzorne odobritve ali drugi pogoji, morebitno tveganje koncentracije, uporaba potrebne skrbnosti v postopku izbire in ocenjevanja tretjih ponudnikov storitev IKT ter ocenjevanje morebitnih nasprotij interesov. Pri pogodbenih dogovorih, ki zadevajo kritične ali pomembne funkcije, bi morali finančni subjekti upoštevati, ali tretji ponudniki storitev IKT uporabljajo najnovejše in najvišje standarde informacijske varnosti. Na prenehanje pogodbenih dogovorov bi lahko vplivala vsaj vrsta okoliščin, ki kažejo na pomanjkljivosti na ravni tretjega ponudnika storitev IKT, zlasti pomembne kršitve prava ali pogodbenih pogojev, okoliščine, ki kažejo na morebitne spremembe pri opravljanju funkcij, opredeljenih v pogodbenih dogovorih, dokazila o šibkih točkah tretjega ponudnika storitev IKT v celotnem okviru obvladovanja tveganj na področju IKT, ali okoliščine, ki kažejo na nezmožnost ustreznih pristojnih organov, da učinkovito nadzirajo finančni subjekt.

(67) Za obravnavo sistemskega vpliva tveganja koncentracije tretjih strani na področju IKT ta uredba spodbuja uravnoteženo rešitev, in sicer sprejetje prilagodljivega in postopnega pristopa k takšnemu koncentriranemu tveganju, saj bi lahko naložitev katere koli neprilagodljive zgornje meje ali strogih omejitev ovirala poslovanje in omejevala pogodbeno svobodo. Finančni subjekti bi morali temeljito oceniti svoje predvidene pogodbene dogovore, da bi prepoznali verjetnost pojava takega tveganja, tudi s poglobljenimi analizami dogovorov o podizvajanju, zlasti kadar so sklenjeni s tretjimi ponudniki storitev IKT s sedežem v tretji državi. V tej fazi in zaradi doseganja poštenega ravnovesja med nujnostjo ohranjanja pogodbene svobode in nujnostjo zagotavljanja finančne stabilnosti se ne zdi ustrezno, da bi se določila pravila za stroge zgornje meje in omejitve v zvezi z izpostavljenostjo tretjim stranem na področju IKT. V kontekstu okvira nadzora bi moral glavni nadzornik, imenovan na podlagi te uredbe, v zvezi s ključnimi tretjimi ponudniki storitev IKT posebno pozornost nameniti temu, da bi v celoti razumel razsežnost soodvisnosti, odkril posebne primere, v katerih bo visoka stopnja koncentracije ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT v Uniji verjetno obremenila stabilnost in celovitost finančnega sistema Unije, ter ob prepoznavi takega specifičnega tveganja ohranjal dialog s ključnimi tretjimi ponudniki storitev IKT.

(68) Za redno ocenjevanje in spremljanje zmožnosti tretjega ponudnika storitev IKT, da finančnemu subjektu varno opravlja storitve brez škodljivih učinkov na digitalno operativno odpornost finančnega subjekta, bi bilo treba harmonizirati več ključnih pogodbenih elementov s tretjimi ponudniki storitev IKT. Taka harmonizacija bi morala zajemati najmanj področja, ki so ključna za to, da lahko finančni subjekt celostno spremlja tveganja, ki bi lahko izhajala od tretjega ponudnika storitev IKT, in sicer z vidika potrebe finančnega subjekta, da zaščiti svojo digitalno odpornost, saj je v veliki meri odvisna od stabilnosti, funkcionalnosti, razpoložljivosti in varnosti prejetih storitev IKT.

(69) Pri ponovnih pogajanjih o pogodbenih dogovorih za uskladitev z zahtevami te uredbe bi morali finančni subjekti in tretji ponudniki storitev IKT zagotoviti, da so zajete ključne pogodbene določbe iz te uredbe.

(70) Opredelitev „kritične ali pomembne funkcije“ iz te uredbe zajema opredelitev „kritičnih funkcij“ iz člena 2(1), točka (35), Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta (20). Tako so funkcije, ki veljajo za kritične na podlagi Direktive 2014/59/EU, vključene v opredelitev kritičnih funkcij v smislu te uredbe.

(71) Ne glede na kritičnost ali pomembnost funkcije, ki jo podpirajo storitve IKT, bi morali pogodbeni dogovori zlasti vsebovati specifikacijo podrobnih opisov funkcij in storitev, lokacij, na katerih se zagotavljajo take funkcije in kjer se bodo obdelovali podatki, ter navedbo opisov ravni storitev. Drugi bistveni elementi, ki finančnemu subjektu omogočajo spremljanje tveganja tretjih strani na področju IKT so: pogodbene določbe, ki določajo, kako tretji ponudnik storitev IKT zagotavlja dostopnost, razpoložljivost, celovitost, varnost in varstvo osebnih podatkov, določbe za ustrezna jamstva, ki omogočajo dostopnost, reševanje in vračilo podatkov v primeru insolventnosti, reševanja ali prenehanja poslovanja tretjega ponudnika storitev IKT, ter določbe, ki od tretjega ponudnika storitev IKT zahtevajo, da zagotovi pomoč v primeru incidentov IKT, povezanih s storitvami, ki jih opravlja, in sicer brez dodatnih stroškov ali z vnaprej določenimi stroški; določbe o obveznosti tretjega ponudnika storitev IKT, da v celoti sodeluje s pristojnimi organi in organi za reševanje finančnega subjekta, ter določbe o pravicah do odpovedi in povezanih minimalnih rokih za odpoved pogodbenih dogovorov v skladu s pričakovanji pristojnih organov in organov za reševanje.

(72) Poleg takih pogodbenih določb in da se zagotovi, da finančni subjekti ohranijo popoln nadzor nad vsemi dogodki na ravni tretjih oseb, ki bi lahko škodovali njihovi varnosti IKT, bi morale pogodbe za zagotavljanje storitev IKT, ki podpirajo kritične ali pomembne funkcije, določati tudi naslednje: specifikacijo vseh opisov ravni storitev z natančnimi kvantitativnimi in kvalitativnimi cilji uspešnosti, da se brez nepotrebnega odlašanja omogočijo ustrezni korektivni ukrepi, kadar dogovorjene ravni storitev niso dosežene; ustrezne odpovedne roke in obveznosti poročanja tretjega ponudnika storitev IKT v primeru sprememb, ki bi lahko pomembno vplivale na zmožnost tretjega ponudnika storitev IKT, da učinkovito opravlja svoje zadevne storitve IKT; zahtevo, da tretji ponudnik storitev IKT izvaja in testira poslovne načrte izrednih ukrepov ter vzpostavi varnostne ukrepe, orodja in politike na področju IKT, ki omogočajo varno opravljanje storitev, ter da je vključen v penetracijsko testiranje na podlagi analize groženj, ki ga izvaja finančni subjekt, in pri tem v celoti sodeluje.

(73) Pogodbe za opravljanje storitev IKT, ki podpirajo kritične ali pomembne funkcije, bi morale vsebovati tudi določbe, ki omogočajo pravice do dostopa, inšpekcijskega pregleda in revizije s strani finančnega subjekta ali imenovane tretje strani, in pravico do izdelave kopij kot ključnega instrumenta v okviru stalnega spremljanja uspešnosti tretjega ponudnika storitev IKT, ki ga izvaja finančni subjekt, pri čemer ponudnik storitev med inšpekcijskimi pregledi polno sodeluje. Podobno bi moral imeti pristojni organ finančnega subjekta na podlagi obvestil pravico, da pri tretjem ponudniku storitev IKT opravi inšpekcijski pregled in revizijo, pri čemer mora varovati zaupne informacije.

(74) Taki pogodbeni dogovori bi morali določati tudi namenske izhodne strategije, ki bi omogočile zlasti obvezna prehodna obdobja, v katerih bi morali tretji ponudniki storitev IKT še naprej opravljati ustrezne storitve, da bi se zmanjšalo tveganje motenj na ravni finančnega subjekta ali bi se slednjemu omogočilo, da začne učinkovito uporabljati storitve drugih tretjih ponudnikov storitev IKT ali da preide na notranje rešitve, ki ustrezajo kompleksnosti opravljene storitve IKT. Poleg tega bi morali finančni subjekti, ki spadajo na področje uporabe Direktive 2014/59/EU, zagotoviti, da so zadevne pogodbe za storitve IKT trdne in v celoti izvršljive, če se ti finančni subjekti znajdejo v postopku reševanja. Zato bi morali ti finančni subjekti v skladu s pričakovanji organov za reševanje zagotoviti, da na zadevne pogodbe za storitve IKT reševanje ne vpliva. Dokler ti finančni subjekti še naprej izpolnjujejo svoje plačilne obveznosti, bi morali med drugim zagotoviti, da zadevne pogodbe za storitve IKT vsebujejo klavzule, da teh pogodb zaradi prestrukturiranja ali reševanja ni mogoče odpovedati, začasno prekiniti in spremeniti.

(75) Poleg tega bi lahko prostovoljna uporaba standardnih pogodbenih klavzul, ki jih je razvil javni organ ali institucija Unije, zlasti uporaba pogodbenih klavzul, ki jih je razvila Komisija za storitve računalništva v oblaku, finančnim subjektom in tretjim ponudnikom storitev IKT dala dodatno zagotovilo, saj bi se zvišala stopnja njihove pravne varnosti glede uporabe storitev računalništva v oblaku v finančnem sektorju, in sicer v polni skladnosti z zahtevami in pričakovanji iz prava Unije o finančnih storitvah. Razvoj standardnih pogodbenih klavzul temelji na ukrepih, predvidenih že v akcijskem načrtu za finančno tehnologijo iz leta 2018, v katerem je Komisija objavila svojo namero, da spodbudi in olajša oblikovanje standardnih pogodbenih klavzul, na podlagi katerih finančni subjekti oddajo storitve računalništva v oblaku v zunanje izvajanje, pri čemer se opira na medsektorska prizadevanja deležnikov na področju storitev računalništva v oblaku, ki jih je Komisija podprla skupaj s sodelovanjem finančnega sektorja.

(76) Za ključne tretje ponudnike storitev IKT bi moral veljati okvir nadzora Unije, da bi se spodbudili konvergenca in učinkovitost pristopov nadzora v zvezi z obravnavanjem tveganja tretjih strani na področju IKT v finančnem sektorju ter okrepila digitalna operativna odpornost finančnih subjektov, ki so za opravljanje storitve IKT, ki podpirajo zagotavljanje finančnih storitev, odvisni od ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT, s čimer bi se prispevalo k ohranjanju stabilnosti finančnega sistema Unije in celovitosti notranjega trga finančnih storitev. Čeprav je vzpostavitev okvira nadzora upravičena zaradi dodane vrednosti ukrepanja na ravni Unije ter zaradi inherentne vloge in posebnosti uporabe storitev IKT pri opravljanju finančnih storitev, bi bilo treba hkrati opozoriti, da se ta rešitev zdi primerna le v okviru te uredbe, ki posebej obravnava digitalno operativno odpornost v finančnem sektorju. Vendar takšen okvir nadzora ne bi smel veljati kot nov model za nadzor Unije na drugih področjih finančnih storitev in dejavnosti.

(77) Okvir nadzora bi se moral uporabljati samo za ključne tretje ponudnike storitev IKT. Zato bi moral obstajati mehanizem imenovanja, ki bi upošteval razsežnost in naravo odvisnosti finančnega sektorja od takih tretjih ponudnikov storitev IKT. Ta mehanizem bi moral vključevati sklop kvantitativnih in kvalitativnih meril za določitev parametrov kritičnosti kot podlage za vključitev v okvir nadzora. Za zagotovitev točnosti te ocene in ne glede na podjetniško strukturo tretjega ponudnika storitev IKT bi morala taka merila v primeru tretjega ponudnika storitev IKT, ki je del širše skupine, upoštevati celotno strukturo skupine tretjega ponudnika storitev IKT. Po drugi strani bi morali ključni tretji ponudniki storitev IKT, ki niso samodejno imenovani na podlagi uporabe navedenih meril, imeti možnost, da se prostovoljno vključijo v okvir nadzora, na drugi strani pa bi bilo treba izvzeti tretje ponudnike storitev IKT, za katere že veljajo okviri mehanizmov nadzora, ki podpirajo izpolnjevanje nalog Evropskega sistema centralnih bank iz člena 127(2) PDEU.

(78) Podobno bi morali biti tudi finančni subjekti, ki opravljajo storitve IKT za druge finančne subjekte, čeprav spadajo v kategorijo tretjih ponudnikov storitev IKT na podlagi te uredbe, izvzeti iz okvira nadzora, saj zanje že veljajo mehanizmi nadzora, vzpostavljeni z ustreznim pravom Unije o finančnih storitvah. Kadar je ustrezno, bi morali pristojni organi v okviru svojih nadzornih dejavnosti upoštevati tveganje na področju IKT, ki ga za finančne subjekte predstavljajo finančni subjekti, ki opravljajo storitve IKT. Prav tako bi bilo treba zaradi obstoječih mehanizmov za spremljanje tveganja na ravni skupine uvesti enako izjemo za tretje ponudnike storitev IKT, ki opravljajo storitve IKT predvsem za subjekte znotraj svoje skupine. Iz mehanizma imenovanja bi morali biti izvzeti tudi tretji ponudniki storitev IKT, ki storitve IKT opravljajo samo v eni državi članici za finančne subjekte, ki so dejavni samo v tej državi članici, saj je njihova dejavnost omejena in nima čezmejnega učinka.

(79) Z digitalno preobrazbo na področju finančnih storitev sta se kot še nikoli doslej povišali stopnja uporabe storitev IKT in odvisnost od njih. Ker si ni možno več predstavljati, da bi se finančne storitve opravljale brez uporabe storitev računalništva v oblaku, rešitev na področju programske opreme in podatkovnih storitev, je finančni ekosistem Unije postal neločljivo povezan z nekaterimi storitvami IKT, ki jih opravljajo ponudniki storitev IKT. Nekateri od teh ponudnikov, inovatorji pri razvoju in uporabi tehnologij, ki temeljijo na IKT, imajo pomembno vlogo pri zagotavljanju finančnih storitev ali so vključeni v vrednostno verigo finančnih storitev. Tako so postali ključni za stabilnost in integriteto finančnega sistema Unije. Ta vsesplošna odvisnost od storitev, ki jih zagotavljajo ključni tretji ponudniki storitev IKT, skupaj s soodvisnostjo informacijskih sistemov različnih upravljavcev trga ustvarja neposredno in potencialno resno tveganje za sistem finančnih storitev Unije in za neprekinjeno zagotavljanje finančnih storitev, če bi na ključne tretje ponudnike storitev IKT vplivale operativne motnje ali večji kibernetski incidenti. Kibernetski incidenti imajo posebno sposobnost, da se v celotnem finančnem sistemu razmnožujejo in širijo precej hitreje kot druge vrste tveganj, ki se spremljajo v finančnem sektorju, ter se lahko razširijo med sektorji in prek geografskih meja. Lahko se razvijejo v sistemsko krizo, pri čemer se zaupanje v finančni sistem zmanjša zaradi motnje v funkcijah, ki podpirajo realno gospodarstvo, ali znatnih finančnih izgub na ravni, ki je finančni sistem ne more prenesti ali ki zahteva uvedbo strogih ukrepov za absorbiranje pretresov. Da bi se preprečila uresničitev teh scenarijev in ogrožanje finančne stabilnosti in integritete Unije, je bistveno zagotoviti konvergenco nadzornih praks v zvezi s tveganji tretjih strani na področju IKT v finančnem sektorju, zlasti z novimi pravili, ki bi omogočala nadzor Unije nad ključnimi tretjimi ponudniki storitev IKT.

(80) Okvir nadzora je v veliki meri odvisen od stopnje sodelovanja med glavnim nadzornikom in ključnim tretjim ponudnikom storitev IKT, ki finančnim subjektom zagotavlja storitve, ki vplivajo na zagotavljanje finančnih storitev. Uspešen nadzor je med drugim odvisen od sposobnosti glavnega nadzornika, da učinkovito izvaja naloge spremljanja in inšpekcijske preglede za oceno pravil, kontrol in postopkov, ki jih uporabljajo ključni tretji ponudniki storitev IKT, ter za oceno morebitnega kumulativnega učinka njihovih dejavnosti na finančno stabilnost in integriteto finančnega sistema. Hkrati je zelo pomembno, da ključni tretji ponudniki storitev IKT upoštevajo priporočila glavnega nadzornika in obravnavajo njegove pomisleke. Če ključni tretji ponudnik storitev IKT, ki opravlja storitve, ki vplivajo na zagotavljanje finančnih storitev, ne bi sodeloval, tako da bi na primer zavrnil dostop do svojih prostorov ali ne bi predložil informacij, bi lahko glavni nadzornik ostal brez bistvenega orodja za ocenjevanje tveganja tretjih strani na področju IKT, kar bi lahko škodljivo vplivalo na finančno stabilnost in integriteto finančnega sistema, zato je treba zagotoviti tudi ustrezen režim sankcij.

(81) Glede na navedeno potreba glavnega nadzornika, da naloži denarne kazni, s katerimi ključne tretje ponudnike storitev IKT prisili k izpolnjevanju obveznosti v zvezi s preglednostjo in dostopom iz te uredbe, ne bi smela biti ogrožena zaradi težav pri izvrševanju teh denarnih kazni v zvezi s ključnimi tretjimi ponudniki storitev IKT s sedežem v tretjih državah. Da se zagotovi izvršljivost takih kazni in omogoči hitra uvedba postopkov za uveljavljanje pravic ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT do obrambe v okviru mehanizma imenovanja in izdajanja priporočil, bi bilo treba od teh ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT, ki za finančne subjekte opravljajo storitve, ki vplivajo na zagotavljanje finančnih storitev, zahtevati, da vzdržujejo ustrezno poslovno prisotnost v Uniji. Zaradi narave nadzora in ker v drugih jurisdikcijah ni primerljivih ureditev, ni ustreznih alternativnih mehanizmov, ki bi zagotovili ta cilj z učinkovitim sodelovanjem s finančnimi nadzorniki v tretjih državah v zvezi s spremljanjem učinka digitalnih operativnih tveganj, ki jih predstavljajo sistemski tretji ponudniki storitev IKT, ki se štejejo za ključne tretje ponudnike storitev IKT s sedežem v tretjih državah. Zato bi moral tretji ponudnik storitev IKT s sedežem v tretji državi, ki je bil v skladu s to uredbo imenovan za ključnega, da bi lahko še naprej opravljal svoje storitve za finančne subjekte Unije, v 12 mesecih od zadevnega imenovanja urediti vse potrebno za ureditev registracije v Uniji, tako da ustanovi odvisno podjetje, kot je opredeljeno v pravnem redu Unije, zlasti v Direktivi 2013/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta (21).

(82) Zahteva po ustanovitvi odvisnega podjetja v Uniji ključnemu tretjemu ponudniku storitev IKT ne bi smela preprečevati zagotavljanja storitev IKT in povezane tehnične podpore iz objektov in infrastrukture, ki se nahajajo zunaj Unije. Ta uredba ne bi smela nalagati obveznosti lokalizacije podatkov, saj ne zahteva, da se podatki shranjujejo ali obdelujejo v Uniji.

(83) Ključni tretji ponudniki storitev IKT bi morali imeti možnost, da storitve IKT opravljajo kjer koli na svetu, ne nujno oziroma ne samo iz prostorov, ki se nahajajo v Uniji. Nadzorne dejavnosti bi bilo treba najprej izvajati v prostorih, ki se nahajajo v Uniji, in v sodelovanju s subjekti, ki se nahajajo v Uniji, vključno z odvisnimi podjetij, ki jih na podlagi te uredbe ustanovijo ključni tretji ponudniki storitev IKT. Vendar taki ukrepi v Uniji morda ne bodo zadostovali, da bi lahko glavni nadzornik v celoti in učinkovito opravljal svoje naloge na podlagi te uredbe. Glavni nadzornik bi zato moral imeti tudi možnost, da svoja ustrezna nadzorna pooblastila izvaja v tretjih državah. Izvajanje teh pooblastil v tretjih državah bi moralo glavnemu nadzorniku omogočiti, da pregleda objekte, iz katerih ključni tretji ponudnik storitev IKT dejansko opravlja ali upravlja storitve IKT ali storitve tehnične podpore, poleg tega pa bi mu moralo omogočiti tudi celovito in operativno razumevanje obvladovanja tveganj na področju IKT, ki ga izvaja ključni tretji ponudnik storitev IKT. Možnost glavnega nadzornika, da kot agencija Unije izvaja pooblastila zunaj ozemlja Unije, bi morala biti ustrezno urejena z ustreznimi pogoji, zlasti s privolitvijo zadevnega ključnega tretjega ponudnika storitev IKT. Podobno bi morali biti ustrezni organi tretje države obveščeni o izvajanju dejavnosti glavnega nadzornika na svojem ozemlju in mu ne nasprotujejo. Vendar pa morajo biti za zagotovitev učinkovitega izvajanja in brez poseganja v ustrezne pristojnosti institucij Unije in držav članic ta pooblastila v celoti vključena tudi v sklepanje dogovorov o upravnem sodelovanju z ustreznimi organi zadevne tretje države. Ta uredba bi zato morala evropskim nadzornim organom omogočiti, da sklenejo dogovore o upravnem sodelovanju z ustreznimi organi tretjih držav, ki sicer ne bi smeli ustvarjati pravnih obveznosti za Unijo in njene države članice.

(84) Za lažjo komunikacijo z glavnim nadzornikom in zagotovitev ustrezne zastopanosti bi morali ključni tretji ponudniki storitev IKT, ki so del skupine, imenovati eno pravno osebo za svojo koordinacijsko točko.

(85) Okvir nadzora ne bi smel posegati v pristojnost držav članic za izvajanje lastnih nadzornih nalog ali nalog spremljanja v zvezi s tretjimi ponudniki storitev IKT, ki v skladu s to uredbo niso imenovani kot ključni, vendar se štejejo za pomembne na nacionalni ravni.

(86) Da bi se izkoristila večplastna institucionalna arhitektura na področju finančnih storitev, bi moral Skupni odbor evropskih nadzornih organov še naprej zagotavljati splošno medsektorsko usklajevanje v zvezi z vsemi zadevami, povezanimi s tveganji na področju IKT, v skladu s svojimi nalogami na področju kibernetske varnosti. Podpirati bi ga moral nov pododbor (v nadaljnjem besedilu: nadzorniški forum), ki bi izvajal pripravljalno delo tako za posamezne odločitve, naslovljene na ključne tretje ponudnike storitev IKT, kot za izdajanje skupnih priporočil, zlasti glede primerjalne analize programov nadzora nad ključnimi tretjimi ponudniki storitev IKT, ter opredeljeval najboljše prakse za obravnavo tveganj koncentracije na področju IKT.

(87) Za zagotovitev, da se ključne tretje ponudnike storitev IKT ustrezno in učinkovito nadzoruje na ravni Unije, ta uredba določa, da je lahko kateri koli od treh evropskih nadzornih organov imenovan za glavnega nadzornika. Dodelitev posameznega ključnega tretjega ponudnika storitev IKT enemu od treh evropskih nadzornih organov bi morala temeljiti na oceni prevladujoče narave finančnih subjektov, ki delujejo v finančnih sektorjih, za katere je odgovoren zadevni evropski nadzorni organ. S takim pristopom bi se morala doseči uravnotežena razdelitev nalog in odgovornosti med tremi evropskimi nadzornimi organi v okviru izvajanja nadzornih funkcij ter bi se morali čim bolje izkoristiti človeški viri in tehnično strokovno znanje, ki so na voljo v vsakem od treh evropskih nadzornih organov.

(88) Glavnim nadzornikom bi bilo treba dodeliti potrebna pooblastila za izvajanje preiskav, opravljanje inšpekcijskih pregledov na kraju samem in zunaj njega ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT ter za pridobitev popolnih in posodobljenih informacij. Ta pooblastila bi morala glavnemu nadzorniku omogočiti, da pridobi pravi vpogled v vrsto, razsežnost in učinek tveganja tretjih strani na področju IKT za finančne subjekte in, nazadnje, za finančni sistem Unije. Podelitev glavne nadzorne vloge evropskim nadzornim organom je predpogoj za razumevanje in obravnavanje sistemske razsežnosti tveganj na področju IKT v finančnem sektorju. Zaradi vpliva ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT na sektor finančnih storitev Unije in morebitnih težav, ki jih povzroča s tem povezano tveganje koncentracije na področju IKT, je potreben skupen pristop na ravni Unije. Sočasno ločeno izvajanje številnih revizij in pravic do dostopa s strani več pristojnih organov, pri katerem bi bilo usklajevanje omejeno ali pa ga sploh ne bi bilo, bi finančnim nadzornikom preprečilo pridobitev popolnega in celovitega pregleda nad tveganjem tretjih strani na področju IKT v Uniji, hkrati pa bi ustvarilo tudi odvečnost, breme in zapletenost za ključne tretje ponudnike storitev IKT, če bi se soočali s številnimi zahtevami za spremljanje in inšpekcijske preglede.

(89) Zaradi znatnega vpliva imenovanja za ključnega ponudnika bi bilo treba s to uredbo zagotoviti, da se pravice ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT upoštevajo v celotnem izvajanju okvira nadzora. Preden se taki ponudniki imenujejo za ključne, bi morali taki ponudniki, na primer, imeti pravico, da glavnemu nadzorniku predložijo utemeljeno izjavo, ki bi vsebovala vse ustrezne informacije za namene ocene v zvezi z njihovim imenovanjem. Ker bi morali imeti glavni nadzorniki pooblastilo, da predložijo priporočila v zvezi s tveganji na področju IKT in ustreznimi popravnimi ukrepi, vključno s pooblastilom za nasprotovanje nekaterim pogodbenim dogovorom, ki nazadnje vplivajo na stabilnost finančnega subjekta ali finančnega sistema, bi morali imeti ključni tretji ponudniki storitev IKT tudi možnost, da pred dokončnim oblikovanjem teh priporočil predložijo pojasnila o pričakovanem učinku rešitev, predvidenih v priporočilih, na stranke, ki so subjekti, ki ne spadajo na področje uporabe te uredbe, in oblikujejo rešitve za zmanjšanje tveganj. Ključni tretji ponudniki storitev IKT, ki se ne strinjajo s priporočili, bi morali predložiti utemeljeno obrazložitev svoje namere, da priporočila ne bodo potrdili. Kadar se taka utemeljena obrazložitev ne predloži ali kadar se šteje za nezadostno, bi moral glavni nadzornik izdati javno obvestilo s kratkim opisom vprašanja neskladnosti.

(90) Pristojni organi bi morali ustrezno vključiti nalogo preverjanja vsebinskega upoštevanja priporočil, ki jih izda glavni nadzornik, med svoje funkcije v zvezi z bonitetnim nadzorom finančnih subjektov. Pristojni organi bi morali imeti možnost, da od finančnih subjektov zahtevajo, da sprejmejo dodatne ukrepe za obravnavanje tveganj, opredeljenih v priporočilih glavnega nadzornika, in bi morali v ta namen pravočasno izdati obvestila. Kadar glavni nadzornik naslovi priporočila na ključne tretje ponudnike storitev IKT, ki so nadzorovani na podlagi Direktive (EU) 2022/2555, bi morali imeti pristojni organi možnost, da se pred sprejetjem dodatnih ukrepov prostovoljno posvetujejo s pristojnimi organi na podlagi navedene direktive, da bi spodbudili usklajen pristop pri obravnavi zadevnih ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT.

(91) Izvajanje nadzora bi moralo temeljiti na treh operativnih načelih, ki naj bi zagotovila: (a) tesno usklajevanje med evropskimi nadzornimi organi v njihovi vlogi glavnih nadzornikov prek skupne nadzorne mreže, (b) skladnost z okvirom, vzpostavljenim z Direktivo (EU) 2022/2555 (s prostovoljnim posvetovanjem z organi na podlagi navedene direktive, da se prepreči podvajanje ukrepov, namenjenih ključnim tretjim ponudnikom storitev IKT), in (c) uporabo skrbnih pregledov za zmanjšanje morebitnega tveganja motenj storitev, ki jih ključni tretji ponudniki storitev IKT opravljajo za stranke, ki so subjekti, ki ne spadajo na področje uporabe te uredbe.

(92) Okvir nadzora ne bi smel zamenjati ali na kakršen koli način oziroma v kakšnem koli delu nadomestiti zahteve, da finančni subjekti sami obvladujejo tveganja, ki nastanejo v zvezi z uporabo tretjih ponudnikov storitev IKT, vključno z obveznostjo ohranjanja stalnega spremljanja pogodbenih dogovorov, sklenjenih s ključnimi tretjimi ponudniki storitev IKT. Prav tako okvir nadzora ne bi smel vplivati na polno odgovornost finančnih subjektov, da upoštevajo in izpolnijo vse pravne obveznosti iz te uredbe in ustreznega prava o finančnih storitvah.

(93) V izogib podvajanju in prekrivanju, pristojni organi ne bi smeli ločeno sprejemati ukrepov, namenjenih spremljanju tveganj ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT, in bi se morali v zvezi s tem opirati na zadevno oceno glavnega nadzornika. Vsak ukrep bi bilo treba v vsakem primeru vnaprej uskladiti in se o njem dogovoriti z glavnim nadzornikom v okviru izvajanja nalog iz okvira nadzora.

(94) Evropske nadzorne organe bi bilo treba spodbujati, da sklenejo dogovore o sodelovanju z ustreznimi nadzornimi in regulativnimi organi tretjih držav, da bi se na mednarodni ravni spodbujala konvergenca glede uporabe najboljših praks pri reviziji in spremljanju obvladovanja digitalnih tveganj tretjih ponudnikov storitev IKT.

(95) Da bi se izkoristili posebne sposobnosti, tehnične spretnosti in strokovno znanje osebja, ki je specializirano za operativna tveganja in tveganja na področju IKT znotraj pristojnih organov, treh evropskih nadzornih organov in, na prostovoljni podlagi, pristojnih organov na podlagi Direktive (EU) 2022/2555, bi moral glavni nadzornik črpati iz nacionalnih nadzornih zmožnosti in znanja in za vsakega posameznega ključnega tretjega ponudnika storitev IKT ustanoviti posebne pregledniške ekipe, ki bi združevale multidisciplinarne skupine za podporo pri pripravi in izvajanju nadzornih dejavnosti, vključno s splošnimi preiskavami in inšpekcijskimi pregledi ključnih tretjih ponudnikov storitev IKT, ter pri vsakem potrebnem nadaljnjem spremljanju.

(96) Medtem ko bi se stroški, ki izhajajo iz nadzornih nalog, v celoti financirali z nadomestili, ki se zaračunavajo ključnim tretjim ponudnikom storitev IKT, bodo evropski nadzorni organi pred začetkom nadzornega okvira verjetno imeli stroške v zvezi z izvedbo namenskih sistemov IKT za podporo prihodnjemu nadzoru, saj bi bilo treba namenske sisteme IKT razviti in uvesti prej. Ta uredba zato določa model hibridnega financiranja, pri katerem bi se okvir nadzora kot tak v celoti financiral z nadomestili, medtem ko bi se razvoj sistemov IKT evropskih nadzornih organov financiral iz prispevkov Unije in pristojnih nacionalnih organov.

(97) Pristojni organi bi morali imeti vsa potrebna pooblastila za nadzor, preiskovanje in izrekanje sankcij, da se zagotovi pravilno izvrševanje njihovih nalog na podlagi te uredbe. Načeloma bi morali objaviti obvestila o upravnih kaznih, ki jih naložijo. Ker lahko imajo finančni subjekti in tretji ponudniki storitev IKT sedež v različnih državah članicah in so pod nadzorom različnih pristojnih organov, bi bilo treba uporabo te uredbe olajšati na eni strani s tesnim sodelovanjem med zadevnimi pristojnimi organi, vključno z ECB v zvezi s posebnimi nalogami, ki so nanjo prenesene z Uredbo Sveta (EU) št. 1024/2013, in na drugi strani s posvetovanjem z evropskimi nadzornimi organi prek vzajemne izmenjave informacij ter zagotavljanja pomoči pri ustreznih nadzornih dejavnostih.

(98) Za nadaljnjo kakovostno in količinsko opredelitev meril za imenovanje tretjih ponudnikov storitev IKT za ključne in za harmonizacijo nadomestil za nadzor bi bilo treba na Komisijo prenesti pooblastilo, da v skladu s členom 290 PDEU sprejme akte za dopolnitev te uredbe z nadaljnjo opredelitvijo sistemskega vpliva, ki bi ga prenehanje delovanja ali prekinitev poslovanja tretjega ponudnika storitev IKT lahko imelo na finančne subjekte, za katere opravlja storitve IKT, števila globalnih sistemsko pomembnih institucij ali drugih sistemsko pomembnih institucij, ki so odvisne od zadevnega tretjega ponudnika storitev IKT, števila tretjih ponudnikov storitev IKT, ki delujejo na določenem trgu, stroškov selitve podatkov in delovnih obremenitev IKT na druge tretje ponudnike storitev IKT ter zneska nadomestil za nadzor in načina njihovega plačila. Zlasti je pomembno, da se Komisija pri svojem pripravljalnem delu ustrezno posvetuje, vključno na ravni strokovnjakov, in da se ta posvetovanja izvedejo v skladu z načeli, določenimi v Medinstitucionalnem sporazumu z dne 13. aprila 2016 o boljši pripravi zakonodaje (22). Za zagotovitev enakopravnega sodelovanja pri pripravi delegiranih aktov Evropski parlament in Svet zlasti prejmeta vse dokumente sočasno s strokovnjaki iz držav članic, njuni strokovnjaki pa se sistematično lahko udeležujejo sestankov strokovnih skupin Komisije, ki zadevajo pripravo delegiranih aktov.

(99) Regulativni tehnični standardi bi morali zagotoviti dosledno harmonizacijo zahtev iz te uredbe. Evropski nadzorni organi bi morali v vlogi organov z visoko specializiranim strokovnim znanjem pripraviti osnutke regulativnih tehničnih standardov, ki ne vključujejo odločitev politike, in osnutke predložiti Komisiji. Razviti bi bilo treba regulativne tehnične standarde na področjih obvladovanja tveganj na področju IKT, poročanja o večjih incidentih, povezanih z IKT, testiranja, pa tudi v povezavi s ključnimi zahtevami za dobro spremljanje tveganj tretjih strani na področju IKT. Komisija in evropski nadzorni organi bi morali zagotoviti, da bi lahko te standarde in zahteve vsi finančni subjekti uporabljali sorazmerno glede na njihovo velikost in splošen profil tveganja ter naravo, obseg in kompleksnost njihovih storitev, dejavnosti in poslovanja. Na Komisijo bi bilo treba prenesti pooblastilo za sprejetje teh regulativnih tehničnih standardov z delegiranimi akti na podlagi člena 290 PDEU ter v skladu s členi 10 do 14 uredb (EU) št. 1093/2010, (EU) št. 1094/2010 in (EU) št. 1095/2010.

(100) Za lažjo primerljivost poročil o večjih incidentih, povezanih z IKT, in večjih operativnih ali varnostnih incidentih, povezanih s plačili, pa tudi za zagotovitev preglednosti glede pogodbenih dogovorov o uporabi storitev IKT, ki jih opravljajo tretji ponudniki storitev IKT, bi morali evropski nadzorni organi pripraviti osnutke izvedbenih tehničnih standardov, ki bi določali standardizirane predloge, obrazce in postopke, v skladu s katerimi bi finančni subjekti poročali o večjem incidentu, povezanem z IKT, in večjem operativnem ali varnostnem incidentu, povezanem s plačili, ter standardizirane predloge za register informacij. Evropski nadzorni organi bi morali pri oblikovanju teh standardov upoštevati velikost in splošni profil tveganja finančnega subjekta ter naravo, obseg in kompleksnost njegovih storitev, dejavnosti in poslovanja. Na Komisijo bi bilo treba prenesti pooblastilo za sprejetje teh izvedbenih tehničnih standardov z izvedbenimi akti na podlagi člena 291 PDEU ter v skladu s členom 15 uredb (EU) št. 1093/2010, (EU) št. 1094/2010 in (EU) št. 1095/2010.

(101) Ker so bile nadaljnje zahteve že določene z delegiranimi in izvedbenimi akti, ki temeljijo na tehničnih regulativnih in izvedbenih tehničnih standardih iz uredb (ES) št. 1060/2009 (23), (EU) št. 648/2012 (24), (EU) št. 600/2014 (25) in (EU) št. 909/2014 (26) Evropskega parlamenta in Sveta, je ustrezno pooblastiti evropske nadzorne organe, da bodisi posamično bodisi skupaj prek Skupnega odbora Komisiji predložijo regulativne in izvedbene tehnične standarde za sprejetje delegiranih in izvedbenih aktov, s katerimi se prenašajo in posodabljajo obstoječa pravila o obvladovanju tveganj na področju IKT.

(102) Ker ta uredba, skupaj z Direktivo (EU) 2022/2556 Evropskega parlamenta in Sveta (27), pomeni konsolidacijo določb o obvladovanju tveganj na področju IKT iz številnih uredb in direktiv pravnega reda Unije na področju finančnih storitev, vključno z uredbami (ES) št. 1060/2009, (EU) št. 648/2012, (EU) št. 600/2014 in (EU) št. 909/2014 ter Uredbo (EU) 2016/1011 Evropskega parlamenta in Sveta (28), bi bilo treba za zagotovitev popolne skladnosti navedene uredbe spremeniti, da se razjasni, da so veljavne določbe, povezane s tveganji na področju IKT, določene v tej uredbi.

(103) Zato bi bilo treba področje uporabe zadevnih členov o operativnem tveganju, na podlagi katerih so bili v skladu s pooblastili iz uredb (ES) št. 1060/2009, (EU) št. 648/2012, (EU) št. 600/2014, (EU) št. 909/2014 in (EU) 2016/1011 sprejeti delegirani in izvedbeni akti, omejiti z namenom, da se v to uredbo prenesejo vse določbe o vidikih digitalne operativne odpornosti, ki so trenutno del navedenih uredb.

(104) Morebitna sistemska kibernetska tveganja, povezana z uporabo infrastruktur IKT, ki omogočajo delovanje plačilnih sistemov in opravljanje dejavnosti obdelave plačil, bi bilo treba ustrezno obravnavati na ravni Unije s harmoniziranimi pravili o digitalni odpornosti. V ta namen bi morala Komisija hitro oceniti potrebo po pregledu področja uporabe te uredbe, pri čemer se pregled uskladi z izidom celovitega pregleda, predvidenega na podlagi Direktive (EU) 2015/2366. Številni obsežni napadi v zadnjem desetletju dokazujejo, da so plačilni sistemi postali izpostavljeni kibernetskim grožnjam. Plačilni sistemi in dejavnosti obdelave plačil so v središču verige plačilnih storitev in so tesno medsebojno povezani s finančnim sistemom kot celoto, zato so postali ključnega pomena za delovanje finančnih trgov Unije. Kibernetski napadi na take sisteme lahko povzročijo resne operativne motnje poslovanja, ki imajo neposredne posledice za ključne gospodarske funkcije, kot je poenostavitev plačil, in posredne učinke na povezane gospodarske procese. Dokler se na ravni Unije ne vzpostavita harmonizirana ureditev ter nadzor operaterjev plačilnih sistemov in subjektov obdelovalcev, se lahko države članice z namenom uporabljanja podobnih tržnih praks pri uporabi pravil za operaterje plačilnih sistemov in subjekte obdelovalce, ki so nadzorovani v okviru njihove jurisdikcije, zgledujejo po zahtevah glede digitalne operativne odpornosti iz te uredbe.

(105) Ker cilja te uredbe, in sicer doseganja visoke stopnje digitalne operativne odpornosti regulativnih finančnih subjektov, države članice zaradi potrebe po harmonizaciji več različnih pravil v pravu Unije in nacionalnem pravu ne morejo zadovoljivo doseči, temveč se zaradi obsega in učinkov te uredbe lažje doseže na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe o Evropski uniji. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenega cilja.

(106) V skladu s členom 42(1) Uredbe (EU) 2018/1725 Evropskega parlamenta in Sveta (29) je bilo opravljeno posvetovanje z Evropskim nadzornikom za varstvo podatkov, ki je mnenje podal 10. maja 2021 (30) –

SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:

POGLAVJE I

Splošne določbe

Člen 1 Predmet urejanja 1. Za doseganje visoke skupne stopnje digitalne operativne odpornosti ta uredba določa enotne zahteve glede varnosti omrežnih in informacijskih sistemov, ki podpirajo poslovne procese finančnih subjektov, kot sledi: (a) zahteve, ki veljajo za finančne subjekte glede: (i) obvladovanja tveganj na področju informacijske in komunikacijske tehnologije (IKT); (ii) poročanja pristojnim organom o večjih incidentih, povezanih z IKT, in prostovoljnega obveščanja pristojnih organov o pomembnih kibernetskih grožnjah; (iii) poročanja finančnih subjektov iz člena 2(1), točke (a) do (d), pristojnim organom o večjih operativnih ali varnostnih incidentih, povezanih s plačili; (iv) testiranja digitalne operativne odpornosti; (v) izmenjave informacij in obveščevalnih podatkov v zvezi s kibernetskimi grožnjami in ranljivostmi; (vi) ukrepov za dobro obvladovanje tveganj tretjih strani na področju IKT; (b) zahteve v zvezi s pogodbenimi dogovori, sklenjenimi med tretjimi ponudniki storitev IKT in finančnimi subjekti; (c) pravila za vzpostavitev in izvajanje okvira nadzora za ključne tretje ponudnike storitev IKT, ko opravljajo storitve za finančne subjekte; (d) pravila o sodelovanju med pristojnimi organi in pravila o nadzoru in izvrševanju s strani pristojnih organov v zvezi z vsemi zadevami, zajetimi v tej uredbi. 2. V zvezi s finančnimi subjekti, opredeljenimi kot bistvenimi ali pomembnimi subjekti na podlagi nacionalnih pravil za prenos člena 3 Direktive (EU) 2022/2555, se ta uredba za namene člena 4 navedene direktive šteje za sektorski pravni akt Unije. 3. Ta uredba ne posega v odgovornost držav članic glede temeljnih državnih funkcij v zvezi z javno varnostjo, obrambo in nacionalno varnostjo v skladu s pravom Unije.

Člen 2 Področje uporabe 1. Ta uredba se brez poseganja v odstavka 3 in 4 uporablja za naslednje subjekte: (a) kreditne institucije; (b) plačilne institucije, vključno s plačilnimi institucijami, izvzetimi na podlagi Direktive (EU) 2015/2366; (c) ponudnike storitev zagotavljanja informacij o računih; (d) institucije za izdajo elektronskega denarja, vključno z institucijami za izdajo elektronskega denarja, izvzetimi na podlagi Direktive 2009/110/ES; (e) investicijska podjetja; (f) ponudnike storitev v zvezi s kriptosredstvi, pooblaščene na podlagi uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o trgih kriptosredstev ter spremembi uredb (EU) št. 1093/2010 in (EU) št. 1095/2010 ter direktiv 2013/36/EU in (EU) 2019/1937 (v nadaljnjem besedilu: uredba o trgih kriptosredstev) in izdajatelje žetonov, vezanih na sredstva; (g) centralne depotne družbe; (h) centralne nasprotne stranke; (i) mesta trgovanja; (j) repozitorije sklenjenih poslov; (k) upravitelje alternativnih investicijskih skladov; (l) družbe za upravljanje; (m) izvajalce storitev sporočanja podatkov; (n) zavarovalnice in pozavarovalnice; (o) zavarovalne posrednike, pozavarovalne posrednike in posrednike dopolnilnih zavarovanj; (p) institucije za poklicno pokojninsko zavarovanje; (q) bonitetne agencije; (r) upravljavce ključnih referenčnih vrednosti; (s) ponudnike storitev množičnega financiranja; (t) repozitorije listinjenja; (u) tretje ponudnike storitev IKT. 2. V tej uredbi se subjekti iz odstavka 1, točke (a) do (t), skupaj imenujejo „finančni subjekti“. 3. Ta uredba se ne uporablja za: (a) upravitelje alternativnih investicijskih skladov iz člena 3(2) Direktive 2011/61/EU; (b) zavarovalnice in pozavarovalnice iz člena 4 Direktive 2009/138/ES; (c) institucije za poklicno pokojninsko zavarovanje, ki upravljajo pokojninske načrte, ki skupaj nimajo več kot 15 članov; (d) fizične ali pravne osebe, izvzete na podlagi členov 2 in 3 Direktive 2014/65/EU; (e) zavarovalne posrednike, pozavarovalne posrednike in posrednike dopolnilnih zavarovanj, ki so mikropodjetja ali mala ali srednja podjetja; (f) poštne institucije, ki opravljajo storitev brezgotovinskega nakazovanja, iz člena 2(5), toč