DELEGIRANA UREDBA KOMISIJE (EU) 2022/439

z dne 20. oktobra 2021

o dopolnitvi Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z regulativnimi tehničnimi standardi za določitev metodologije ocenjevanja, ki jo morajo pristojni organi upoštevati pri ocenjevanju skladnosti kreditnih institucij in investicijskih podjetij z zahtevami po uporabi pristopa na osnovi notranjih bonitetnih ocen

(Besedilo velja za EGP)

EVROPSKA KOMISIJA JE –

ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,

ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (1) ter zlasti člena 144(2), tretji pododstavek, člena 173(3), tretji pododstavek, in člena 180(3), tretji pododstavek, Uredbe,

ob upoštevanju naslednjega:

(1) Zahteva iz Uredbe (EU) št. 575/2013, da pristojni organi ocenijo skladnost institucije z zahtevami po uporabi pristopa na osnovi notranjih bonitetnih ocen (IRB), se nanaša na vse zahteve po uporabi pristopa IRB, ne glede na njihovo stopnjo pomembnosti, in na stalno skladnost z zahtevami. Zato se navedena zahteva ne nanaša le na ocenjevanje prvotne vloge institucije za dovoljenje za uporabo bonitetnih sistemov za namene izračuna kapitalskih zahtev, ampak tudi na: ocenjevanje morebitnih dodatnih vlog institucije za dovoljenje za uporabo bonitetnih sistemov, ki se izvajajo v skladu z odobrenim načrtom institucije za postopno uvajanje pristopa IRB; ocenjevanje vloge za dovoljenje za pomembne spremembe notranjih pristopov, za katere je institucija dobila dovoljenje za uporabo v skladu s členom 143(3) navedene uredbe in Delegirano uredbo Komisije (EU) št. 529/2014 (2); spremembe pristopa IRB, za katere je potrebno uradno obvestilo v skladu s členom 143(4) Uredbe (EU) št. 575/2013 in Delegirano uredbo (EU) št. 529/2014; redno pregledovanje pristopa IRB, za katerega je institucija dobila dovoljenje za uporabo v skladu s členom 101(1) Direktive 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta (3); ocenjevanje vlog za dovoljenje za ponovno uporabo manj izpopolnjenih pristopov v skladu s členom 149 Uredbe (EU) št. 575/2013. Pristojni organi bi morali za vse te posebne vidike ocenjevanja skladnosti z zahtevami po uporabi pristopa IRB uporabiti enaka merila. Pravila, ki določajo navedeno metodologijo ocenjevanja, bi se zato morala uporabljati za vse navedene primere, da se zagotovi usklajenost metodologij ocenjevanja pristojnih organov in prepreči tveganje regulativne arbitraže.

(2) Metodologija ocenjevanja bi morala vključevati metode, ki jih morajo pristojni organi uporabljati kot neobvezne ali obvezne, in določati merila, ki jih morajo pristojni organi preveriti.

(3) Da bi se zagotovilo dosledno ocenjevanje skladnosti z zahtevami, ki jih je treba izpolniti za uporabo pristopa IRB po vsej Uniji, morajo pristojni organi za to ocenjevanje uporabljati enake metode. Zato je treba določiti sklop metod, ki jih morajo uporabljati vsi pristojni organi. Zaradi narave ocenjevanja modelov ter raznolikosti in posebnosti modelov pa bi morali pristojni organi pri uporabi teh metod v zvezi s posebnimi modeli, ki se pregledujejo, uporabiti tudi svojo nadzorno diskrecijsko pravico. Pri metodologiji ocenjevanja v tej uredbi bi bilo treba določiti minimalna merila za pristojne organe za preverjanje skladnosti z zahtevami po uporabi pristopa IRB in določiti obveznost pristojnih organov, da preverijo vsa druga relevantna merila, potrebna za ta namen. Poleg tega je v nekaterih primerih, ko je pristojni organ nedavno opravil ocenjevanja za podobne bonitetne sisteme v isti kategoriji izpostavljenosti, primerno dovoliti uporabo rezultatov takih ocenjevanj, namesto da bi jih moral pristojni organ ponoviti, če pristojni organ po uporabi svoje diskrecijske pravice ugotovi, da se ti niso bistveno spremenili. S tem bi se morali preprečiti kompleksnost, nepotrebna bremena in podvajanje dela.

(4) Kadar morajo pristojni organi oceniti skladnost institucije z zahtevami po uporabi pristopa IRB za namene, ki niso prvotna vloga za dovoljenje, bi morali pristojni organi uporabiti le tista pravila, ki so pomembna za obseg ocene za te druge namene, in bi morali kot izhodišče v vsakem primeru uporabiti ugotovitve iz prejšnjih ocenjevanj.

(5) Kadar se ocenjevanje nanaša na vloge za dovoljenja iz člena 20(1), točka (a), Uredbe (EU) št. 575/2013, se v zvezi s postopkom skupnega odločanja uporabljajo izvedbeni tehnični standardi iz odstavka 8 navedenega člena.

(6) Pristojni organi morajo preveriti skladnost institucij s posebnimi regulativnimi zahtevami za uporabo pristopa IRB ter ovrednotiti splošno kakovost rešitev, sistemov in pristopov, ki jih izvaja institucija, pa tudi zahtevati nenehne izboljšave in prilagoditve na spremenjene okoliščine, da se doseže stalna skladnost z navedenimi zahtevami. Za tako ocenjevanje se v veliki meri zahteva, da pristojni organi izvajajo svojo diskrecijsko pravico. Pravila za metodologijo ocenjevanja bi morala po eni strani pristojnim organom omogočati, da izvajajo svojo diskrecijsko pravico, tako da poleg pregledov, ki so določeni v tej uredbi, po potrebi opravijo dodatne preglede, po drugi strani pa bi morala zagotoviti harmonizacijo in primerljivost nadzorniških praks v različnih jurisdikcijah. Iz istih razlogov bi morali imeti pristojni organi na voljo potrebno prožnost pri uporabi najprimernejše neobvezne metode ali katere koli druge metode, potrebne za preverjanje posameznih zahtev, med drugim ob upoštevanju pomembnosti vrst izpostavljenosti, ki jih zajema posamezni bonitetni sistem, kompleksnosti modelov, posebnosti položaja, posebne rešitve, ki jo izvaja institucija, kakovosti dokazov, ki jih zagotovi institucija, in virov, ki so na voljo samim pristojnim organom. Poleg tega bi morali imeti pristojni organi iz istih razlogov možnost, da izvedejo dodatne teste in preverjanja, ki so potrebni v primeru dvoma glede izpolnjevanja zahtev pristopa IRB v skladu z načelom sorazmernosti, ob upoštevanju narave, velikosti in kompleksnosti poslovanja ter strukture institucije.

(7) Da bi se zagotovili doslednost in celovitost ocene celotnega pristopa IRB, bi morali pristojni organi v primeru naknadnih zahtevkov za dovoljenje na podlagi odobrenega načrta institucije za postopno uvajanje svojo oceno utemeljiti vsaj na pravilih o testu uporabnosti in izkušenj, razvrstitvi v bonitetne razrede ali skupine, bonitetnih sistemih in količinski opredelitvi tveganj, saj se ti vidiki ocenjevanja nanašajo na vsak posamezni bonitetni sistem pristopa IRB.

(8) Da bi se ocenila ustreznost uporabe pristopa IRB, bi bilo treba vse bonitetne sisteme in z njimi povezane postopke preveriti, kadar institucija naloge, dejavnosti ali funkcije v zvezi s sestavo, uvedbo in validacijo bonitetnih sistemov prenese na tretjo osebo ali pridobi bonitetni sistem ali skupne podatke od zunanjega ponudnika. Preveriti je treba zlasti, ali se v instituciji izvajajo ustrezne kontrole in ali je na voljo popolna dokumentacija. Ker je poleg tega upravljalni organ institucije na koncu odgovoren za delegirane procese in delovanje bonitetnih sistemov, pridobljenih od zunanjega ponudnika, bi bilo treba preveriti, ali bi morala imeti institucija zadostno interno znanje o prenesenih postopkih in kupljenih bonitetnih sistemih. Zato bi morali pristojni organi vse naloge, dejavnosti in funkcije, ki so bile prenesene, ter bonitetne sisteme, pridobljene od zunanjih ponudnikov, oceniti na podoben način kot v primeru, ko je pristop IRB v celoti razvit z notranjimi procesi institucije.

(9) Da institucije ne bi imele možnosti le delno dokončati postopnega uvajanja pristopa IRB za daljše časovno obdobje, bi morali pristojni organi preveriti primernost roka za izvedbo t. i. načrta uvedbe, upoštevanje tega roka in potrebo po spremembah načrta uvedbe. Preveriti bi bilo treba, ali imajo vse izpostavljenosti, ki jih zajema načrt uvedbe, določen in razumen najdaljši rok za uvedbo pristopa IRB.

(10) Oceniti je treba trdnost funkcije validacije in s tem neodvisnost od enote za nadzor kreditnega tveganja, popolnost, pogostost ter ustreznost metod in postopkov ter zanesljivost procesa poročanja, da se preveri, ali se izvaja objektivna ocena bonitetnih sistemov in ali obstaja omejena spodbuda za prikrivanje pomanjkljivosti in slabosti modela. Pristojni organi bi morali pri preverjanju, ali je vzpostavljena ustrezna raven neodvisnosti funkcije validacije, upoštevati velikost in kompleksnost položaja.

(11) Ker so bonitetni sistemi v središču pristopa IRB in lahko njihova kakovost znatno vpliva na raven kapitalskih zahtev, bi bilo treba redno pregledovati delovanje bonitetnih sistemov. Glede na to, da je treba ocene parametrov tveganja pregledati vsaj enkrat letno ter da bi morali pristojni organi in funkcija notranje revizije redno ocenjevati bonitetne sisteme, ter glede na to, da je za izvedbo te naloge potreben prispevek funkcije validacije, je primerno preveriti, ali se validacija delovanja bonitetnih sistemov, ki zajemajo pomembne portfelje, in testiranje za nazaj vseh drugih bonitetnih sistemov izvajata vsaj enkrat letno.

(12) Notranje revizije morajo učinkovito zajeti vsa področja pristopa IRB. Kljub temu bi bilo treba preveriti, ali se viri za notranjo revizijo uporabljajo učinkovito, s poudarkom na najbolj tveganih področjih. Določena mera prožnosti je pomembna zlasti v primeru institucij, ki uporabljajo veliko bonitetnih sistemov. Zato bi morali pristojni organi preveriti, ali se izvajajo letni pregledi, da se določijo področja, na katerih so med letom potrebni temeljitejši pregledi.

(13) Da bi se zagotovila minimalna raven harmonizacije v zvezi s področjem uporabe bonitetnih sistemov (t. i. test uporabnosti), bi morali pristojni organi preveriti, ali so bonitetni sistemi vključeni v relevantne procese institucije v okviru širših procesov upravljanja tveganj, procesov odobravanja kreditov in odločanja, razporejanja notranjega kapitala ter funkcij korporativnega upravljanja. To so osnovna področja, na katerih je za notranje procese potrebna uporaba parametrov tveganja, zato bi bilo treba v primeru razlik med parametri tveganja, ki se uporabljajo na teh področjih, in parametri, ki se uporabljajo za namene izračuna kapitalskih zahtev, preveriti, ali so utemeljene.

(14) V zvezi z zahtevami za test izkušenj bi morali pristojni organi pri ocenjevanju, ali so bili bonitetni sistemi, ki jih je institucija uporabljala pred uporabo pristopa IRB, „na splošno skladni“ z zahtevami pristopa IRB, zlasti preveriti, ali se je bonitetni sistem vsaj tri leta pred uporabo pristopa IRB uporabljal v notranjih postopkih merjenja in upravljanja tveganj institucije ter ali je bil predmet spremljanja, notranje validacije in notranje revizije. Take specifikacije metodologije ocenjevanja so potrebne, da se zagotovi minimalna raven harmonizacije. Pristojni organi bi morali preveriti, ali se bonitetni sistemi izvajajo vsaj na najosnovnejših področjih uporabe, da bi zagotovili, da jih institucija učinkovito uporablja ter da so zaposleni in vodstvo navajeni na te parametre ter dobro razumejo njihov pomen in slabosti. Nazadnje, spremljanje, validacija in notranja revizija v obdobju izkušenj bi morali pokazati, da so bonitetni sistemi skladni z osnovnimi zahtevami pristopa IRB in da so se v tem obdobju postopno izboljševali.

(15) Neodvisnost procesa razvrščanja izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine se zahteva za izpostavljenosti do podjetij, ker je v procesu običajno potrebna človeška presoja. V primeru izpostavljenosti na drobno je postopek razvrščanja običajno popolnoma samodejen ter temelji na objektivnih informacijah o dolžniku in njegovih izpostavljenostih. Pravilnost postopka razvrščanja se zagotovi z ustreznim izvajanjem bonitetnega sistema v informacijskih sistemih in postopkih institucije. Če pa so dovoljene razveljavitve, je treba v bonitetnem procesu uporabiti človeško presojo. Zato in glede na to, da se osebe, odgovorne za odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti, običajno nagibajo k dodelitvi boljših bonitetnih ocen, da bi se povečala prodaja in obseg kreditov, kjer se uporabljajo razveljavitve, tudi v primeru izpostavljenosti na drobno, bi bilo treba preveriti, ali je dodelitev odobril posameznik ali odbor, ki je neodvisen od oseb, pristojnih za odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti.

(16) Če so bonitetne ocene starejše od 12 mesecev ali če pregled razvrstitve ni bil opravljen pravočasno v skladu s politiko institucije, bi morali pristojni organi preveriti, ali so bile izvedene konservativne prilagoditve v smislu izračuna sredstev, ki jim je dodeljena utež tveganja. Razlogov za to je več. Če je bonitetna ocena zastarela ali temelji na zastarelih informacijah, ocena tveganja morda ne bo točna. Zlasti če se je položaj dolžnika v zadnjih 12 mesecih poslabšal, se to ne odraža v bonitetni oceni, tveganje pa je podcenjeno. Poleg tega bi bilo treba v skladu s splošnim pravilom, ki se nanaša na oceno parametrov tveganja, kadar ocena parametrov tveganja temelji na nezadostnih podatkih ali predpostavkah, sprejeti večjo mero konservativnosti. Enako pravilo bi se moralo uporabljati za postopek razvrščanja izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine, tj. kadar se pri procesu razvrščanja upoštevajo nezadostne informacije, bi bilo treba pri izračunu uteži tveganja sprejeti dodatno mero konservativnosti. Metoda uporabe dodatne mere konservativnosti pri izračunu uteži tveganja ne bi smela biti določena, saj lahko institucija neposredno prilagodi bonitetno oceno, oceno parametra tveganja ali utež tveganja. Prilagoditev mora biti sorazmerna z dolžino obdobja, v katerem so bonitetna ocena ali informacije, na katerih temelji bonitetna ocena, zastarele.

(17) Institucije morajo dokumentirati posebne opredelitve neplačila in izgube, ki se uporabljajo za notranje namene in zagotavljajo skladnost z opredelitvami iz Uredbe (EU) št. 575/2013. Pri ocenjevanju te skladnosti bi morali pristojni organi preveriti, ali imajo institucije jasne politike, ki določajo, kdaj je dolžnik ali izpostavljenost razvrščena kot neplačana. Te politike morajo biti skladne s splošnimi načeli glede identificiranja neplačila. EBA je sprejel smernice o uporabi opredelitve neplačila na podlagi člena 178 Uredbe (EU) št. 575/2013. Te politike bi morale biti vključene tudi v postopke in sisteme institucij za upravljanje tveganj, saj Uredba (EU) št. 575/2013 zlasti določa, da morajo imeti notranje bonitetne ocene, tj. vključno z razvrstitvijo v bonitetni razred neplačila, ključno vlogo pri upravljanju tveganj in drugih notranjih postopkih institucije, ki bi jih morali prav tako preverjati pristojni organi.

(18) Informacije o izpolnjevanju obveznosti dolžnika ter o neplačanih izpostavljenostih in izpostavljenostih, ki niso neplačane, so podlaga za notranje procese institucije, količinsko opredelitev parametrov tveganja ter izračun kapitalskih zahtev. Zato morata biti trdna in učinkovita ne le identificiranje neplačnikov, ampak tudi proces prerazvrstitve neplačnikov v status plačnikov. Pristojni organi bi morali preveriti, ali preudaren proces prerazvrstitve zagotavlja, da dolžniki niso prerazvrščeni v status plačnikov, če institucija pričakuje, da bo izpostavljenost verjetno v kratkem znova neplačana.

(19) Da bi se pristojnim organom zagotovil dosleden in točen pregled bonitetnih sistemov, ki jih uporablja institucija, ter izboljšave bonitetnih sistemov skozi čas, morajo pristojni organi oceniti popolnost registra trenutnih in preteklih različic bonitetnih sistemov, ki jih je institucija uporabljala (v nadaljnjem besedilu: register bonitetnih sistemov). Ob upoštevanju dejstva, da se zahteve testa izkušenj nanašajo na pretekla tri leta od obravnave vloge za odobritev notranjega modela ter da morajo pristojni organi redno in vsaj vsaka tri leta izvajati celovit pregled notranjega modela, je primerno, da pristojni organi preverijo, ali tak register bonitetnih sistemov zajema vsaj različice notranjih modelov, ki jih je institucija uporabljala v predhodnih treh letih.

(20) Človeška presoja se uporablja v različnih fazah razvoja in uporabe bonitetnih sistemov. Z razumno uporabo človeške presoje se lahko povečata kakovost modela in točnost njegovih napovedi. Ker pa se s človeško presojo ocene subjektivno spremenijo zaradi predhodnih izkušenj, bi bilo treba uporabo človeške presoje nadzirati. Pristojni organi bi zato morali preveriti, ali je uporaba človeške presoje utemeljena z njenim pozitivnim prispevkom k točnosti napovedi. Tako bi lahko veliko število razveljavitev rezultatov modela pomenilo, da nekatere pomembne informacije niso vključene v bonitetni sistem. Zato bi morali pristojni organi preveriti, ali institucije redno analizirajo število razveljavitev in njihovo utemeljitev ter ali so vse odkrite slabosti modela ustrezno obravnavane v pregledu modela.

(21) V vseh primerih bi morali pristojni organi oceniti, ali je institucija pri svojih ocenah parametrov tveganja upoštevala zadostno mero konservativnosti. Pri tej meri konservativnosti bi bilo treba upoštevati vse ugotovljene pomanjkljivosti v podatkih ali metodah, uporabljenih pri količinski opredelitvi tveganja, in povečano negotovost, ki bi lahko bila na primer posledica sprememb posojilne politike ali politike poplačil. Če institucija preneha izpolnjevati zahteve za pristop IRB, bi morali pristojni organi preveriti, ali izpolnjuje zahtevo, da se bonitetni sistemi pravočasno popravijo. Mera konservativnosti se ne bi smela uporabljati kot alternativa popravljanju modelov in zagotavljanju njihove popolne skladnosti z zahtevami iz Uredbe (EU) št. 575/2013.

(22) V zvezi s količinsko opredelitvijo tveganja je zaželeno, da so ocene PD sčasoma razmeroma stabilne, s čimer se prepreči čezmerna cikličnost kapitalskih zahtev. Pristojni organi bi morali preveriti, ali ocene PD temeljijo na dolgoročnem povprečju letnih stopenj neplačil. Ker bi moral kapital institucijam pomagati, da preživijo v stresnem obdobju, bi bilo treba pri ocenah tveganja upoštevati morebitno poslabšanje gospodarskih razmer tudi v času blaginje. Nazadnje bi morali pristojni organi v vseh primerih povečane negotovosti, ki izhaja iz nezadostnih podatkov, preveriti, ali je bila sprejeta dodatna mera konservativnosti. Če dolžina razpoložljivih časovnih nizov ne zajema pričakovane spremembe stopenj neplačil, bi bilo treba sprejeti primerne metode za upoštevanje manjkajočih podatkov.

(23) Ocena LGD temelji na povprečnih dejanskih LGD, tehtanih s številom neplačil. Če je vrednost izpostavljenosti pomemben dejavnik tveganja, bi jo bilo treba upoštevati med drugimi možnimi dejavniki tveganja za ločevanje LGD ali njeno razlikovanje na podlagi tveganja za zagotovitev, da se parameter izračuna za homogene skupine ali bonitetne razrede izpostavljenosti. Pristojni organi bi morali preveriti, ali se ta pristop ustrezno uporablja, saj zagotavlja skladnost z izračunom parametra PD in smiselno uporabo formule za utež tveganja. V Uredbi (EU) št. 575/2013 se metoda za ocenjevanje LGD za posamezne izpostavljenosti za namene zneskov tveganju prilagojenih izpostavljenosti razlikuje od povprečja ocen LGD, izračunanih na ravni portfelja. Za razliko od posameznega ocenjevanja LGD je spodnja meja LGD za izpostavljenosti na drobno, zavarovane z nepremičninami, ki se uporablja na ravni celotnega portfelja, opredeljena kot z izpostavljenostjo tehtano povprečje LGD. Da bi se zagotovile ustrezne ravni parametrov tveganja za izpostavljenosti, zavarovane z nepremičninami, bi morali pristojni organi preveriti, ali se spodnje meje LGD pravilno uporabljajo.

(24) Neplačane izpostavljenosti, ki so po vrnitvi v status plačanih v kratkem časovnem obdobju prerazvrščene kot neplačane, bi se morale obravnavati kot neplačane od prvega trenutka, ko je prišlo do neplačila, saj je začasna prerazvrstitev v status plačanih najverjetneje posledica nepopolnih informacij o dejanskem položaju dolžnika. Zato obravnava več neplačil kot enega samega neplačila bolje predstavlja dejansko izkušnjo neplačila. Pristojni organi bi posledično morali preveriti, ali se pri oceni parametrov tveganja več neplačil istega dolžnika v kratkem časovnem obdobju obravnava kot eno samo neplačilo. Če isti dolžnik več neplačil obravnava kot ločena neplačila, bi lahko prišlo do znatnih napak v ocenah parametrov tveganja, saj bi višje stopnje neplačil povzročile višje ocene PD. Po drugi strani pa bi bila LGD podcenjena, saj bi se prva neplačila dolžnika obravnavala kot primeri okrevanja brez izgube, povezane z njimi, čeprav je institucija utrpela škodo. Poleg tega bi morala biti obravnava več neplačil zaradi povezave med ocenami PD in LGD ter za zagotovitev realne ocene pričakovane izgube dosledna za namene ocenjevanja PD in LGD.

(25) Obseg informacij, ki so na voljo instituciji v zvezi z neplačanimi izpostavljenostmi, se bistveno razlikuje od obsega informacij v zvezi z donosnimi izpostavljenostmi. Zlasti sta na voljo dva dodatna dejavnika tveganja za neplačane izpostavljenosti, tj. trajanje neplačila in dejanska poplačila. Zato ocena LGD, izvedena pred neplačilom, ni ustrezna, saj bi morale ocene tveganja upoštevati vse pomembne dejavnike tveganj. Poleg tega je za neplačane izpostavljenosti že znano, kakšne so bile gospodarske razmere v trenutku neplačila. Prav tako bi morala LGD za neplačane izpostavljenosti odražati vsoto pričakovanih izgub v trenutnih gospodarskih razmerah in morebitne nepričakovane izgube, do katerih bi lahko prišlo v obdobju izterjave. Zato bi morali pristojni organi preveriti, ali se LGD za neplačane izpostavljenosti oceni bodisi neposredno bodisi kot vsota najboljše ocene pričakovane izgube (ELBE) in pribitka, ki zajema nepričakovano izgubo, do katere bi lahko prišlo v obdobju izterjave. Ne glede na uporabljeni pristop bi bilo treba pri ocenjevanju LGD za neplačane izpostavljenosti upoštevati informacije o trajanju neplačila in dejanskih poplačilih do trenutka ocenjevanja ter morebitno negativno spremembo gospodarskih razmer med pričakovanim trajanjem procesa poplačila.

(26) V primeru institucij, ki uporabljajo lastne ocene LGD, bi morale biti notranje zahteve za upravljanje zavarovanja s premoženjem na splošno skladne z zahtevami iz dela 3, naslov II, poglavje 4, oddelek 3, Uredbe (EU) št. 575/2013. Pristojni organi bi se morali osredotočiti na zahteve glede vrednotenja zavarovanja s premoženjem in pravne varnosti, saj je treba zagotoviti redno in zanesljivo vrednotenje zavarovanja s premoženjem, vrednotenje pa mora odražati realno tržno vrednost v trenutnih tržnih razmerah. Pogostost in naravo prevrednotenja bi bilo treba prilagoditi vrsti zavarovanja s premoženjem, saj lahko zastarela ali netočna ocena privede do podcenjevanja tveganja v zvezi s kreditnimi izpostavljenostmi. Ključno je tudi zagotoviti, da je zavarovanje s premoženjem pravno učinkovito in izvršljivo v vseh relevantnih jurisdikcijah. V nasprotnem primeru bi bilo treba izpostavljenost obravnavati kot nezavarovano; če se tako zavarovanje s premoženjem upošteva pri količinski opredelitvi tveganja, lahko privede do podcenjevanja tveganja.

(27) Pristojni organi bi morali preveriti, ali se za namene naprednega pristopa IRB, tj. kadar se uporabljajo lastne ocene LGD, dajalci jamstva štejejo za primerne, kadar so ocenjeni z uporabo bonitetnega sistema, odobrenega v okviru pristopa IRB; primerni so lahko tudi drugi dajalci jamstva, če so razvrščeni kot institucija, enota centralne ravni države ali centralna banka ali podjetje, ki ima bonitetno oceno ECAI, in če jamstvo izpolnjuje zahteve iz dela 3, naslov II, poglavje 4, oddelek 3, Uredbe (EU) št. 575/2013, ki se uporabljajo tudi za standardizirani pristop.

(28) Pri ocenjevanju procesa razvrščanja izpostavljenosti v kategorije izpostavljenosti bi bilo treba določiti posebne zahteve za preverjanje, ki ga pristojni organi izvajajo v zvezi z razvrščanjem izpostavljenosti med izpostavljenosti na drobno zaradi njihove ugodnejše obravnave v smislu izračuna zneskov izpostavljenosti, ki jim je dodeljena utež tveganja. Nekatere kategorije izpostavljenosti so opredeljene na podlagi značilnosti izpostavljenosti, druge pa na podlagi vrste dolžnika; posledično lahko obstajajo izpostavljenosti, ki izpolnjujejo merila več kot ene kategorije izpostavljenosti. Pristojni organi bi zato morali preveriti, ali institucija uporablja pravilno zaporedje razvrstitve, da se zagotovi dosledna in nedvoumna razvrstitev izpostavljenosti v kategorije izpostavljenosti.

(29) Pristojni organi bi morali preveriti, ali se rezultati stresnih testov upoštevajo v postopkih upravljanja tveganj in kapitala, saj se z vključitvijo rezultatov stresnih testov v procese odločanja zagotovi, da se scenariji in njihov vpliv na kapitalske zahteve smiselno oblikujejo in izvajajo ter da se pri upravljanju institucije upoštevajo v prihodnost usmerjeni vidiki kapitalskih zahtev.

(30) Institucije, ki uporabljajo lastne ocene LGD in konverzijskih faktorjev, bi morale za namene izračuna kapitalskih zahtev izračunati dejansko zapadlost izpostavljenosti v okviru pristopa IRB. V primeru obnavljajočih se izpostavljenosti je institucija izpostavljena tveganju za obdobje, daljše od datuma odplačila tekočega črpanja, glede na to, da lahko kreditojemalec ponovno črpa dodatne zneske. Zato bi morali pristojni organi preveriti, ali izračun dejanske zapadlosti obnavljajočih se izpostavljenosti temelji na datumu zapadlosti kredita.

(31) Izračun razlike med zneski pričakovanih izgub na eni strani ter popravki zaradi kreditnega tveganja, dodatnimi prilagoditvami vrednosti in drugimi zmanjšanji kapitala na drugi strani (v nadaljnjem besedilu: primanjkljaj po pristopu IRB) bi bilo treba izvesti na skupni ravni ločeno za portfelj neplačanih izpostavljenosti in portfelj izpostavljenosti, ki niso neplačane. Ločevanje med neplačanimi izpostavljenostmi in izpostavljenostmi, ki niso neplačane, je potrebno za zagotovitev, da se negativni zneski, ki izhajajo iz izračuna, opravljenega za neplačani portfelj, ne uporabijo za izravnavo pozitivnih zneskov, ki izhajajo iz izračuna, opravljenega za portfelj izpostavljenosti, ki niso neplačane. Poleg tega je skupni izračun v skladu s splošnim konceptom kapitala, v skladu s katerim bi moral biti kapital v celoti na voljo za kritje nepričakovanih izgub v primeru insolventnosti institucije. Ker so bili zneski popravkov zaradi kreditnega tveganja, dodatnih prilagoditev vrednosti in drugih zmanjšanj kapitala, vključenih v izračun primanjkljaja po pristopu IRB, že odbiti od kapitala za kritje pričakovanih izgub (EL), je njihov presežek v skupnih pričakovanih izgubah v celoti na voljo za kritje izgub, ugotovljenih pri vseh neplačanih izpostavljenostih. Zato bi morali pristojni organi preveriti, ali so prilagoditve kapitala na podlagi primanjkljaja po pristopu IRB pravilno izračunane in uporabljene.

(32) Nezanesljivi, netočni, nepopolni ali zastareli podatki lahko povzročijo napake v oceni tveganja in pri izračunu kapitalskih zahtev. Poleg tega lahko taki podatki, kadar se uporabljajo v postopkih institucije za upravljanje tveganj, privedejo tudi do slabih kreditnih in upravljavskih odločitev. Da bi se zagotovili zanesljivost in visoka kakovost podatkov, bi morali biti infrastruktura in postopki v zvezi z zbiranjem in shranjevanjem podatkov dobro dokumentirani ter vsebovati popoln opis značilnosti in virov podatkov, da se zagotovi njihova pravilna uporaba v notranjih procesih in postopkih za izračun kapitalskih zahtev. Zato bi morali pristojni organi preveriti kakovost in dokumentacijo podatkov, uporabljenih v procesu ocenjevanja parametrov tveganja, pri razvrščanju izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine ter pri izračunu kapitalskih zahtev.

(33) Kakovost podatkov, točnost ocene tveganja in pravilnost izračuna kapitalskih zahtev so močno odvisne od zanesljivosti informacijskih sistemov, ki se uporabljajo za namene pristopa IRB. Poleg tega je mogoče kontinuiteto in doslednost postopkov upravljanja tveganj in izračuna kapitalskih zahtev zagotoviti le, če so informacijski sistemi, ki se uporabljajo v navedene namene, varni, zaščiteni in zanesljivi, informacijska infrastruktura pa je dovolj trdna. Zato morajo pristojni organi preveriti tudi zanesljivost informacijskih sistemov institucije in trdnost informacijske infrastrukture.

(34) Pristojni organi bi morali preveriti, ali se za razvoj in validacijo notranjih modelov za izpostavljenosti iz naslova lastniških instrumentov čim bolj uporabljajo opazovanja donosov na izpostavljenosti iz naslova lastniških instrumentov, ki se ne prekrivajo. Opazovanja, ki se ne prekrivajo, zagotavljajo višjo kakovost napovedi, saj se vsem opazovanjem dodeli enaka utež in opazovanja niso tesno medsebojno povezana.

(35) Za uporabo pristopa IRB je potrebna odobritev pristojnih organov, vse pomembne spremembe tega pristopa pa je treba odobriti. Zato bi morali pristojni organi preveriti, ali notranji proces upravljanja in zlasti notranji proces odobritve takih sprememb zagotavljata, da se izvajajo samo spremembe, ki so v skladu z Uredbo (EU) št. 575/2013 in Delegirano uredbo (EU) št. 529/2014, ter da je v tem okviru razvrstitev sprememb skladna, da se prepreči vsakršna regulativna arbitraža.

(36) Določbe te uredbe so tesno povezane, saj vse obravnavajo vidike metodologije ocenjevanja, ki jo morajo pristojni organi uporabiti pri ocenjevanju skladnosti institucije s pristopom IRB. Za zagotovitev skladnosti med navedenimi določbami, ki bi morale začeti veljati hkrati, ter za omogočanje celovitega pregleda nad določbami in enotnega dostopa do njih za osebe, ki jih morajo uporabljati, je zaželeno, da se vsi regulativni tehnični standardi v zvezi z metodologijo ocenjevanja pristopa IRB, ki se zahtevajo v skladu z Uredbo (EU) št. 575/2013, vključijo v eno uredbo.

(37) Ta uredba temelji na osnutku regulativnih tehničnih standardov, ki ga je Komisiji predložil Evropski bančni organ.

(38) Evropski bančni organ je opravil javna posvetovanja o osnutku regulativnih tehničnih standardov, na katerem temelji ta uredba, analiziral morebitne povezane stroške in koristi ter zaprosil za mnenje interesno skupino za bančništvo, ustanovljeno v skladu s členom 37 Uredbe (EU) št. 1093/2010 Evropskega parlamenta in Sveta (4) –

SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:

POGLAVJE 1

SPLOŠNE DOLOČBE O METODOLOGIJI OCENJEVANJA

Člen 1 Ocenjevanje skladnosti z zahtevami po uporabi pristopa na osnovi notranjih bonitetnih ocen 1. Pristojni organi uporabljajo to uredbo za ocenjevanje skladnosti institucije z zahtevami po uporabi pristopa na osnovi notranjih bonitetnih ocen (v nadaljnjem besedilu: pristop IRB), kot sledi: (a) za namene ocenjevanja prvotnih vlog za dovoljenje za uporabo pristopa IRB, kot je določeno v členu 144 Uredbe (EU) št. 575/2013, pristojni organi uporabljajo vse določbe te uredbe; (b) za namene ocenjevanja vlog za dovoljenje za razširitev pristopa IRB v skladu z odobrenim načrtom postopnega uvajanja, kot je določeno v členu 148 Uredbe (EU) št. 575/2013, pristojni organi uporabijo poglavja 4, 5, 7 in 8 ter vse druge dele te uredbe, ki so pomembni za navedeno zahtevo; (c) za namene ocenjevanja vlog za predhodno dovoljenje za izvedbo sprememb, kot je navedeno v členu 143(3) Uredbe (EU) št. 575/2013, pristojni organi uporabijo vse dele te uredbe, ki so pomembni za navedene spremembe; (d) za namene ocenjevanja sprememb bonitetnih sistemov in pristopov notranjih modelov za izpostavljenosti iz naslova lastniških instrumentov, o katerih je bilo izdano uradno obvestilo v skladu s členom 143(4) Uredbe (EU) št. 575/2013, pristojni organi uporabijo vse dele te uredbe, ki so pomembni za navedene spremembe; (e) za namene izvajanja rednega pregleda uporabe pristopa IRB v skladu s členom 101 Direktive 2013/36/EU pristojni organi uporabijo vse dele te uredbe, ki so pomembni za ta pregled; (f) za namene ocenjevanja vlog za dovoljenje za ponovno uporabo manj izpopolnjenih pristopov v skladu s členom 149 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi uporabljajo člene 6 do 8 te uredbe. 2. Pristojni organi poleg meril iz določb odstavka 1 te uredbe preverijo vsa druga relevantna merila za oceno skladnosti z zahtevami po uporabi pristopa IRB.

Člen 2 Metode, ki jih morajo uporabiti pristojni organi 1. Za namene ocenjevanja prvotnih vlog za dovoljenje za uporabo pristopa IRB pristojni organi uporabijo vse obvezne metode iz te uredbe. Uporabijo lahko tudi druge metode iz te uredbe v skladu z odstavkom 7 in vse druge metode v skladu z odstavkom 8. 2. Za namene ocenjevanja vlog za dovoljenje za razširitev pristopa IRB v skladu z načrtom postopnega uvajanja pristojni organi uporabijo vse obvezne metode iz poglavij 4, 5, 7 in 8. Uporabijo lahko tudi druge metode iz te uredbe v skladu z odstavkom 7 in vse druge metode v skladu z odstavkom 8. 3. Za namene ocenjevanja vlog za predhodno dovoljenje za izvedbo sprememb pristopa IRB pristojni organi pregledajo dokumente, ki jih morajo v skladu s členom 8 Delegirane uredbe (EU) št. 529/2014 institucije predložiti v zvezi s spremembo. Uporabijo lahko tudi vse metode iz te uredbe v skladu z odstavkom 7 in vse druge metode v skladu z odstavkom 8. 4. Za namene ocenjevanja sprememb bonitetnih sistemov in pristopov notranjih modelov za izpostavljenosti iz naslova lastniških instrumentov, o katerih je bilo izdano uradno obvestilo, pristojni organi pregledajo dokumente, ki jih morajo institucije predložiti v zvezi s spremembo v skladu s členom 8 Delegirane uredbe (EU) št. 529/2014, ter lahko uporabijo vse metode iz te uredbe v skladu z odstavkom 7 in vse druge metode v skladu z odstavkom 8. 5. Za namene izvajanja rednih pregledov uporabe pristopa IRB lahko pristojni organi uporabijo vse metode iz te uredbe v skladu z odstavkom 7 in vse druge metode v skladu z odstavkom 8. 6. Za namene ocenjevanja vlog za ponovno uporabo manj izpopolnjenih pristopov lahko pristojni organi uporabijo vse metode iz poglavja 2 te uredbe v skladu z odstavkom 7 in vse druge metode v skladu z odstavkom 8. 7. Če je v Uredbi določena neobvezna uporaba metod, lahko pristojni organi uporabijo vse navedene metode, ki so primerne in ustrezne glede na naravo, velikost in stopnjo kompleksnosti poslovne in organizacijske strukture institucije, pri čemer se upoštevata: (a) pomembnost vrst izpostavljenosti, ki jih zajemajo bonitetni sistemi; (b) kompleksnost bonitetnih modelov in parametrov tveganja ter njihovega izvajanja. 8. Pristojni organi lahko poleg metod iz te uredbe uporabijo tudi druge metode, ki so primerne in ustrezne glede na naravo, velikost in stopnjo kompleksnosti poslovne in organizacijske strukture institucije, če je to potrebno za oceno skladnosti z zahtevami za uporabo pristopa IRB. 9. Pri uporabi metod iz te uredbe lahko pristojni organi upoštevajo rezultate nedavnih ocen, ki so jih izvedli sami ali drugi pristojni organi, če navedene ocene izpolnjujejo oba naslednja pogoja: (a) ocenjevanje je v celoti ali delno temeljilo na obveznih metodah; (b) predmet ocenjevanja je vključeval enak ali podoben bonitetni sistem v isti kategoriji izpostavljenosti.

Člen 3 Kakovost dokumentacije 1. Da bi pristojni organi preverili skladnost institucije z zahtevo glede dokumentacije iz člena 144(1), točka (e), Uredbe (EU) št. 575/2013, preverijo, ali je dokumentacija bonitetnih sistemov, kot so opredeljeni v členu 142(1), točka 1, Uredbe (EU) št. 575/2013 (v nadaljnjem besedilu: bonitetni sistemi): (a) dovolj natančna in točna, da jo je mogoče učinkovito uporabiti; (b) odobrena na primerni vodstveni ravni institucije; (c) za vsak dokument vsebuje vsaj zapis o vrsti dokumenta, avtorju, pregledovalcu, odobritelju, lastniku, datumih priprave in odobritve, številki različice in zgodovini sprememb dokumenta; (d) tretjim osebam omogoča, da preučijo in potrdijo delovanje bonitetnih sistemov ter zlasti preučijo in potrdijo, da je: (i) dokumentacija o sestavi bonitetnega sistema dovolj natančna, da lahko tretje osebe razumejo razloge za vse vidike bonitetnega sistema, vključno s predpostavkami, matematičnimi formulami in, kadar je vključena človeška presoja, odločitvami ter postopki za razvoj bonitetnega sistema; (ii) dokumentacija bonitetnega sistema dovolj natančna, da lahko tretje osebe razumejo delovanje, omejitve ter ključne predpostavke vsakega bonitetnega modela in vsakega parametra tveganja ter replicirajo razvoj modela; (iii) dokumentacija bonitetnega procesa dovolj natančna, da lahko tretje osebe razumejo metodo razvrščanja izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine in njihovo dejansko razvrstitev v bonitetne razrede ali skupine ter replicirajo razvrstitev. 2. Za namene odstavka 1 pristojni organ preveri, ali ima institucija vzpostavljene politike, v katerih so opisani posebni standardi za dokumentacijo, ki zagotavljajo, da: (a) je notranja dokumentacija dovolj natančna in točna; (b) so določene osebe ali enote odgovorne za zagotovitev, da je dokumentacija popolna, dosledna, točna, posodobljena, odobrena kot primerna in varna; (c) institucija ustrezno dokumentira svoje politike, postopke in metodologije v zvezi z uporabo pristopa IRB.

Člen 4 Sodelovanje tretjih oseb 1. Za ocenjevanje skladnosti z zahtevo glede trdnosti in celovitosti bonitetnih sistemov iz člena 144(1) Uredbe (EU) št. 575/2013, če je institucija naloge, dejavnosti ali funkcije v zvezi s sestavo, uvedbo in validacijo svojih bonitetnih sistemov prenesla na tretjo osebo ali je od tretje osebe kupila bonitetni sistem ali skupne podatke, pristojni organ preveri, ali navedeni prenos ali nakup ne ovira uporabe te uredbe ter: (a) ali višje vodstvo institucije, kot je opredeljeno v členu 3(1), točka 9, Direktive 2013/36/EU (v nadaljnjem besedilu: višje vodstvo), in upravljalni organ institucije ali odbor, ki ga imenuje navedeni upravljalni organ, dejavno sodelujeta pri nadzoru in odločanju v zvezi z nalogami, dejavnostmi ali funkcijami, prenesenimi na tretjo osebo, ali v zvezi z bonitetnimi sistemi, pridobljenimi od tretjih oseb; (b) ali ima osebje institucije zadostno znanje o nalogah, dejavnostih ali funkcijah, prenesenih na tretje osebe, ter o strukturi podatkov in bonitetnih sistemov, pridobljenih od tretjih oseb, ter jih razume; (c) ali je zagotovljena neprekinjenost funkcij ali procesov, oddanih v zunanje izvajanje, vključno s primernim načrtovanjem ravnanja v nepredvidljivih razmerah; (d) ali sodelovanje tretje osebe ne omejuje ali ovira notranje revizije ali druge kontrole nalog, dejavnosti in funkcij, prenesenih na tretje osebe; (e) ali ima pristojni organ popoln dostop do vseh relevantnih informacij. 2. Kadar tretja oseba sodeluje pri nalogah razvoja bonitetnega sistema in ocenjevanja tveganja za institucijo, pristojni organ preveri: (a) ali so točke (a) do (e) odstavka 1 izpolnjene; (b) ali navedena tretja oseba ne izvaja dejavnosti validacije v zvezi z navedenimi bonitetnimi sistemi in ocenami tveganja; (c) ali tretja oseba instituciji zagotavlja informacije, ki so potrebne za navedene dejavnosti validacije, ki jih je treba izvajati. 3. Kadar institucija za namene razvoja bonitetnega sistema in ocene parametrov tveganja uporablja skupne podatke institucij, tretja oseba pa razvije bonitetni sistem, lahko tretja oseba pomaga instituciji pri dejavnostih validacije z opravljanjem tistih nalog validacije, za katere je potreben dostop do skupnih podatkov. 4. Za namene uporabe odstavkov 1, 2 in 3 pristojni organi uporabijo vse naslednje metode: (a) pregledajo sporazume s tretjimi osebami in druge relevantne dokumente, v katerih so določene naloge tretje osebe; (b) pridobijo pisne izjave relevantnega osebja institucije ali tretje osebe, na katero je bila naloga, dejavnost ali funkcija prenesena, ali izvedejo razgovore z njo; (c) pridobijo pisne izjave višjega vodstva ali upravljalnega organa institucije ali tretje osebe, na katero je bila naloga, dejavnost ali funkcija prenesena, ali odbora institucije, ki ga imenuje upravljalni organ, ali izvedejo razgovore z njim; (d) po potrebi pregledajo druge relevantne dokumente institucije ali tretje osebe.

Člen 5 Začasna neskladnost z zahtevami pristopa IRB Za namene uporabe člena 146(a) Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organ: (a) pregleda, ali načrt institucije za pravočasno ponovno vzpostavitev skladnosti zadostuje za odpravo neskladnosti in ali je časovni okvir razumen, ob upoštevanju vsega naslednjega: (i) pomembnosti neskladnosti; (ii) obsega ukrepov, potrebnih za ponovno vzpostavitev skladnosti; (iii) virov, ki so instituciji na voljo; (b) redno spremlja napredek, dosežen pri izvajanju načrta institucije za pravočasno ponovno vzpostavitev skladnosti; (c) preveri skladnost institucije z relevantnimi zahtevami po izvedbi načrta, tako da uporabi metodologije ocenjevanja iz te uredbe.

POGLAVJE 2

METODOLOGIJA OCENJEVANJA ZA NAČRTE POSTOPNEGA UVAJANJA IN STALNA IZVZETJA STANDARDIZIRANEGA PRISTOPA

Člen 6 Splošno 1. Za ocenjevanje skladnosti institucije s pogoji za izvajanje pristopa IRB iz člena 148 Uredbe (EU) št. 575/2013 in pogoji za stalna izvzetja iz člena 150 navedene uredbe pristojni organi preverijo oboje od naslednjega: (a) ali sta začetno kritje institucije in načrt postopnega uvajanja pristopa IRB ustrezna v skladu s členom 7; (b) ali so razredi izpostavljenosti, vrste izpostavljenosti ali poslovne enote, v katerih se uporablja standardizirani pristop, primerne za stalno izvzetje iz pristopa IRB. 2. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 pristojni organi uporabijo vse naslednje metode: (a) pregledajo načrt institucije za postopno uvajanje pristopa IRB; (b) pregledajo relevantne notranje politike in postopke institucije, vključno z metodami izračuna za delež izpostavljenosti, ki bo krit s postopnim uvajanjem pristopa IRB in stalnim izvzetjem iz pristopa IRB; (c) pregledajo vloge in odgovornosti enot in upravljalnih organov, ki sodelujejo pri razvrščanju posameznih izpostavljenosti k pristopu IRB ali standardiziranemu pristopu; (d) pregledajo relevantne zapisnike sestankov notranjih organov institucije, vključno z upravljalnim organom, ali njenih odborov; (e) pregledajo relevantne ugotovitve funkcije notranje revizije ali drugih kontrolnih funkcij institucije; (f) pregledajo relevantna poročila o napredku, ki ga je institucija dosegla pri prizadevanju za odpravo pomanjkljivosti in zmanjšanje tveganj, ugotovljenih med revizijami; (g) pridobijo pisne izjave relevantnega osebja in višjega vodstva institucije ali izvedejo razgovore z njimi. 3. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 lahko pristojni organi: (a) pregledajo funkcionalno dokumentacijo informacijskih sistemov, ki se uporabljajo v procesu razvrščanja posameznih izpostavljenosti k pristopu IRB ali standardiziranemu pristopu; (b) izvedejo testiranje vzorcev in pregledajo dokumente v zvezi z značilnostmi dolžnikov ter v zvezi z odobritvijo in ohranjanjem izpostavljenosti, vključenih v vzorec; (c) pregledajo druge relevantne dokumente institucije.

Člen 7 Postopno uvajanje pristopa IRB 1. Pristojni organi pri ocenjevanju začetnega kritja in načrta institucije za postopno uvajanje pristopa IRB v skladu s členom 148 Uredbe (EU) št. 575/2013 preverijo: (a) ali načrt postopnega uvajanja vključuje vsaj: (i) specifikacijo obsega uporabe posameznega bonitetnega sistema in vrst izpostavljenosti, ki se ocenjujejo s posameznim bonitetnim modelom; (ii) načrtovane datume uporabe pristopa IRB za vsako vrsto izpostavljenosti; (iii) informacije o skupnih vrednostih izpostavljenosti v času ocenjevanja in zneskih izpostavljenosti, ki jim je dodeljena utež tveganja, izračunanih v skladu s pristopom, ki je bil ob ocenjevanju uporabljen za vsako vrsto izpostavljenosti; (b) ali načrt postopnega uvajanja zajema vse izpostavljenosti institucije in, kadar je ustrezno, nadrejenih oseb ter vse izpostavljenosti podrejenih družb institucije, razen če se izpostavljenosti ocenijo v skladu s členom 8; (c) ali se izvajanje načrtuje v skladu s členom 148(1), drugi in tretji pododstavek, Uredbe (EU) št. 575/2013; (d) ali institucija, kadar ima dovoljenje za uporabo pristopa IRB za vse kategorije izpostavljenosti, za izpostavljenosti iz naslova lastniških instrumentov uporablja pristop IRB, razen v primerih iz člena 148(5) Uredbe (EU) št. 575/2013; (e) ali so zaporedje in časovna obdobja izvajanja pristopa IRB določeni na podlagi dejanskih zmogljivosti institucije, ob upoštevanju razpoložljivosti podatkov, bonitetnih sistemov in obdobij izkušenj, kot je navedeno v členu 145 Uredbe (EU) št. 575/2013, ter se ne uporabljajo selektivno za doseganje manjših kapitalskih zahtev; (f) ali zaporedje izvajanja pristopa IRB zagotavlja prednost izvajanju kreditnih izpostavljenosti, povezanih z osnovno dejavnostjo institucije; (g) ali je končni rok za izvajanje pristopa IRB določen za vsako vrsto izpostavljenosti in poslovnih enot ter je razumen glede na naravo in obseg dejavnosti institucije. 2. Pristojni organi določijo, ali je rok iz odstavka 1, točka (g), razumen na podlagi vsega naslednjega: (a) kompleksnosti delovanja institucije, vključno z delovanjem nadrejenih oseb in podrejenih družb; (b) števila poslovnih enot in poslovnih področij v instituciji ter, kadar je primerno, njenih nadrejenih oseb in podrejenih družb institucije; (c) števila in kompleksnosti bonitetnih sistemov, ki jih izvajajo vsi subjekti, zajeti v načrtu postopnega uvajanja; (d) načrtov izvajanja bonitetnih sistemov v podrejenih družbah s sedežem v tretjih državah, kjer obstajajo znatne pravne ali druge ovire pri odobritvi modelov IRB; (e) razpoložljivosti točnih, primernih in popolnih časovnih nizov; (f) operativne sposobnosti institucije za razvoj in izvajanje bonitetnih sistemov; (g) predhodnih izkušenj institucije pri upravljanju posebnih vrst izpostavljenosti. 3. Pri ocenjevanju skladnosti institucije z načrtom za postopno uvajanje pristopa IRB, za katerega so pristojni organi izdali dovoljenje v skladu s členom 148 Uredbe (EU) št. 575/2013, lahko pristojni organi spremembe zaporedja in časovnega obdobja štejejo za primerne le, če je izpolnjen vsaj eden od naslednjih pogojev: (a) obstajajo pomembne spremembe v poslovnem okolju in zlasti spremembe na področju strategije, združitev in prevzemov; (b) obstajajo pomembne spremembe relevantnih regulativnih zahtev; (c) pristojni organ, notranja revizija ali funkcija validacije je ugotovila pomembne slabosti bonitetnih sistemov; (d) elementi iz odstavka 2 so se znatno spremenili ali pa kateri koli element iz odstavka 2 ni bil ustrezno upoštevan v načrtu za postopno uvajanje pristopa IRB, ki je bil odobren.

Člen 8 Pogoji za stalna izvzetja 1. Pristojni organi pri ocenjevanju, ali institucija izpolnjuje pogoje za stalno izvzetje standardiziranega pristopa v zvezi z izpostavljenostmi iz člena 150(1), točki (a) in (b), Uredbe (EU) št. 575/2013, preverijo: (a) ali institucija ocenjuje in upošteva razpoložljivost zunanjih podatkov za reprezentativne nasprotne stranke; (b) ali so stroški institucije za razvoj bonitetnega sistema za nasprotne stranke v zadevni kategoriji izpostavljenosti ocenjeni ob upoštevanju velikosti institucije ter narave in obsega njenih dejavnosti; (c) ali je operativna sposobnost institucije za razvoj in izvajanje bonitetnega sistema ocenjena ob upoštevanju narave in obsega dejavnosti institucije. 2. Pristojni organi pri ocenjevanju, ali institucija izpolnjuje pogoje za stalno izvzetje standardiziranega pristopa v zvezi z izpostavljenostmi iz člena 150(1), točka (c), Uredbe (EU) št. 575/2013, preverijo, ali je institucija preverila in upoštevala vsaj eno od naslednjega: (a) ali izpostavljenosti, vključno s številom portfeljev in poslovnih področij, ki se upravljajo ločeno, niso dovolj homogene, da bi omogočile razvoj trdnega in zanesljivega bonitetnega sistema; (b) ali je znesek izpostavljenosti, ki mu je dodeljena utež tveganja in je izračunan v skladu s standardiziranim pristopom, znatno višji od pričakovanega zneska izpostavljenosti, ki mu je dodeljena utež tveganja in je izračunan v skladu s pristopom IRB; (c) ali se izpostavljenosti nanašajo na poslovno enoto ali poslovno področje institucije, ki naj bi se ukinilo; (d) ali izpostavljenosti vključujejo portfelje, ki so predmet sorazmerne konsolidacije podrejenih družb v delni lasti v skladu s členom 18 Uredbe (EU) št. 575/2013. 3. Pristojni organi pri ocenjevanju, ali institucija izpolnjuje pogoje za stalno izvzetje standardiziranega pristopa, preverijo, ali institucija redno spremlja skladnost z zahtevami iz člena 150 Uredbe (EU) št. 575/2013.

POGLAVJE 3

METODOLOGIJA OCENJEVANJA FUNKCIJE VALIDACIJE NOTRANJIH OCEN TER NOTRANJEGA UPRAVLJANJA IN NADZORA INSTITUCIJE

ODDELEK 1

Splošne določbe

Člen 9 Splošno 1. Za ocenjevanje, ali je institucija skladna z zahtevami glede notranjega upravljanja, vključno z zahtevami glede višjega vodstva in upravljalnega organa, notranjega poročanja, nadzora kreditnega tveganja ter notranje revizije, nadzora in validacije, pristojni organi preverijo vse naslednje: (a) trdnost ureditev, mehanizmov in procesov validacije bonitetnih sistemov institucije ter primernost zaposlenih, odgovornih za izvajanje validacije (v nadaljnjem besedilu: funkcija validacije), iz člena 144(1), točki (c) in (f), člena 174, točka (d), člena 185 ter člena 188 Uredbe (EU) št. 575/2013 v zvezi z: (i) neodvisnostjo funkcije validacije v skladu s členom 10; (ii) popolnostjo in pogostostjo uporabe procesa validacije v skladu s členom 11; (iii) ustreznostjo metod in postopkov funkcije validacije v skladu s členom 12; (iv) zanesljivostjo procesa poročanja in procesa za obravnavo sklepov, ugotovitev in priporočil validacije v skladu s členom 13; (b) notranje upravljanje in nadzor institucije, vključno z enoto za nadzor kreditnega tveganja in notranjo revizijo institucije, kot je navedeno v členih 189, 190 in 191 Uredbe (EU) št. 575/2013, v zvezi z: (i) vlogo višjega vodstva in upravljalnega organa v skladu s členom 14; (ii) vodstvenimi poročili v skladu s členom 15; (iii) enoto za nadzor kreditnega tveganja v skladu s členom 16; (iv) notranjo revizijo v skladu s členom 17. 2. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 pristojni organi uporabijo vse naslednje metode: (a) pregledajo relevantne notranje politike in postopke institucije; (b) pregledajo relevantne zapisnike notranjih organov institucije, vključno z upravljalnim organom, ali njenih odborov; (c) pregledajo relevantna poročila v zvezi z bonitetnimi sistemi ter sklepe in odločitve, sprejete na podlagi navedenih poročil; (d) pregledajo relevantna poročila o dejavnostih funkcij nadzora kreditnega tveganja, notranje revizije, nadzora in validacije, ki jih pripravi osebje, odgovorno za posamezno navedeno funkcijo, ali katera koli druga kontrolna funkcija institucije, ter sklepe, ugotovitve in priporočila navedenih funkcij; (e) pridobijo pisne izjave relevantnega osebja in višjega vodstva institucije ali izvedejo razgovore z njimi. 3. Za oceno funkcije validacije pristojni organi poleg metod iz odstavka 2 uporabijo tudi vse naslednje metode: (a) pregledajo vloge in odgovornosti vsega osebja, ki sodeluje pri funkciji validacije; (b) pregledajo ustreznost in primernost letnega validacijskega delovnega načrta; (c) pregledajo validacijske priročnike, ki jih uporablja funkcija validacije; (d) pregledajo proces kategorizacije ugotovitev in relevantnih priporočil glede na njihovo pomembnost; (e) pregledajo doslednost sklepov, ugotovitev in priporočil funkcije validacije; (f) pregledajo vlogo funkcije validacije v notranjem postopku odobritve bonitetnega sistema in vse s tem povezane spremembe; (g) pregledajo akcijski načrt vseh relevantnih priporočil, tudi njegovo spremljanje, kot je bil odobren na primerni vodstveni ravni. 4. Za oceno enote za nadzor kreditnega tveganja iz člena 144(1), točka (c), in člena 190 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi poleg zahtev iz odstavka 2 uporabijo tudi obe naslednji metodi: (a) pregledajo vloge in odgovornosti vsega relevantnega osebja in višjega vodstva enote za nadzor kreditnega tveganja; (b) pregledajo relevantna poročila, ki jih enota za nadzor kreditnega tveganja in višje vodstvo predložita upravljalnemu organu ali imenovanemu odboru navedenega organa. 5. Za oceno notranje revizije ali druge primerljive neodvisne revizijske enote, kot je navedeno v členu 191 Uredbe (EU) št. 575/2013, pristojni organi poleg zahtev iz odstavka 2 uporabijo tudi vse naslednje metode: (a) pregledajo relevantne vloge in odgovornosti vsega relevantnega osebja, ki sodeluje pri notranji reviziji; (b) pregledajo ustreznost in primernost letnega delovnega načrta notranje revizije; (c) pregledajo relevantne revizijske priročnike in delovne programe ter ugotovitve in priporočila, vključena v relevantna revizijska poročila; (d) pregledajo akcijski načrt vseh relevantnih priporočil, tudi njegovo spremljanje, kot je bil odobren na primerni vodstveni ravni. 6. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 lahko pristojni organi poleg metod iz odstavka 2 pregledajo tudi druge relevantne dokumente institucije.

ODDELEK 2

Metodologija za ocenjevanje funkcije validacije

Člen 10 Neodvisnost funkcije validacije 1. Pristojni organi pri ocenjevanju neodvisnosti funkcije validacije za namene člena 144(1), točka (f), člena 174(d), člena 185 in člena 188 Uredbe (EU) št. 575/2013 preverijo, ali enota, odgovorna za funkcijo validacije, ali, kadar ni ločene enote, namenjene samo funkciji validacije, osebje, ki izvaja funkcijo validacije, izpolnjuje vse naslednje: (a) funkcija validacije je neodvisna od zaposlenih in vodstvenih funkcij, pristojnih za odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti in za oblikovanje ali razvoj modelov; (b) osebje, ki izvaja funkcijo validacije, se razlikuje od osebja, odgovornega za sestavo in razvoj bonitetnega sistema, in osebja, odgovornega za funkcijo nadzora kreditnega tveganja; (c) poroča neposredno višjemu vodstvu. 2. Kadar je enota, odgovorna za funkcijo validacije, organizacijsko ločena od enote za nadzor kreditnega tveganja in vsaka enota poroča različnim članom višjega vodstva, pristojni organi za namene odstavka 1 preverijo oboje od naslednjega: (a) ali ima funkcija validacije ustrezne vire za izvajanje svojih nalog, vključno z izkušenim in kvalificiranim osebjem; (b) ali prejemki osebja in višjega vodstva, odgovornih za funkcijo validacije, niso povezani z opravljanjem nalog, ki se nanašajo bodisi na nadzor kreditnega tveganja bodisi na odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti. 3. Kadar je enota, odgovorna za funkcijo validacije, organizacijsko ločena od enote za nadzor kreditnega tveganja in obe enoti poročata istemu članu višjega vodstva, pristojni organi za namene odstavka 1 preverijo vse naslednje: (a) ali ima funkcija validacije ustrezne vire za izvajanje svojih nalog, vključno z izkušenim in kvalificiranim osebjem; (b) ali prejemki osebja in višjega vodstva, odgovornih za funkcijo validacije, niso povezani z opravljanjem nalog, ki se nanašajo bodisi na nadzor kreditnega tveganja bodisi na odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti; (c) ali je vzpostavljen proces odločanja, s katerim se zagotovi, da višje vodstvo institucije ustrezno upošteva sklepe, ugotovitve in priporočila funkcije validacije; (d) ali se izvaja neprimeren vpliv na sklepe, ugotovitve in priporočila funkcije validacije; (e) ali se pravočasno sprejmejo in izvedejo vsi potrebni popravni ukrepi za obravnavanje sklepov, ugotovitev in priporočil funkcije validacije; (f) ali se z notranjo revizijo redno ocenjuje izpolnjevanje pogojev iz točk (a) do (e). 4. Kadar ni ločene enote, odgovorne za funkcijo validacije, pristojni organi za namene odstavka 1 preverijo vse naslednje: (a) ali ima funkcija validacije ustrezne vire za izvajanje svojih nalog, vključno z izkušenim in kvalificiranim osebjem; (b) ali prejemki osebja in višjega vodstva, odgovornih za funkcijo validacije, niso povezani z opravljanjem nalog, ki se nanašajo bodisi na nadzor kreditnega tveganja bodisi na odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti; (c) ali je vzpostavljen proces odločanja, s katerim se zagotovi, da višje vodstvo institucije ustrezno upošteva sklepe, ugotovitve in priporočila funkcije validacije; (d) ali se izvaja neprimeren vpliv na sklepe, ugotovitve in priporočila funkcije validacije; (e) ali se pravočasno sprejmejo in izvedejo vsi potrebni popravni ukrepi za obravnavanje sklepov, ugotovitev in priporočil funkcije validacije; (f) ali se z notranjo revizijo redno ocenjuje izpolnjevanje pogojev iz točk (a) do (e); (g) ali je osebje, ki izvaja funkcijo validacije, dejansko ločeno od osebja, ki izvaja druge naloge; (h) ali institucija ni globalna ali druga sistemsko pomembna institucija v smislu člena 131 Direktive 2013/36/EU. 5. Pristojni organi pri ocenjevanju neodvisnosti funkcije validacije ocenijo tudi, ali je izbira institucije glede na organizacijo funkcije validacije iz odstavkov 2, 3 in 4 ustrezna, pri čemer upoštevajo naravo, velikost in obseg institucije ter kompleksnost tveganj, povezanih z njenim poslovnim modelom.

Člen 11 Popolnost in pogostost procesa validacije 1. Pristojni organi pri ocenjevanju popolnosti funkcije validacije za namene zahtev iz člena 144(1), točka (f), člena 174, točka (d), člena 185 in člena 188 Uredbe (EU) št. 575/2013 preverijo: (a) ali je institucija opredelila in dokumentirala celoten proces validacije za vse bonitetne sisteme; (b) ali institucija izvaja proces validacije iz točke (a) dovolj pogosto. 2. Pristojni organi pri ocenjevanju popolnosti procesa validacije iz odstavka 1(a) preverijo, ali funkcija validacije: (a) kritično pregleda vse vidike specifikacije notranjih bonitetnih ocen in parametrov tveganja, vključno s postopki za zbiranje podatkov in čiščenje podatkov, izbirami metodologije in strukture modela ter procesom za izbiro spremenljivk; (b) preveri ustreznost izvajanja notranjih bonitetnih ocen in parametrov tveganja v informacijskih sistemih ter ali so opredelitve bonitetnih razredov in skupin uporabljene dosledno v vseh oddelkih in na vseh geografskih območjih institucije; (c) preveri delovanje bonitetnih sistemov, pri čemer upošteva vsaj razlikovanje tveganja ter količinsko opredelitev in stabilnost notranjih bonitetnih ocen in parametrov tveganja ter specifikacije modela; (d) preveri vse spremembe v zvezi z notranjimi ocenami in parametri tveganja ter njihovo pomembnost v skladu z Delegirano uredbo (EU) št. 529/2014 ter ali dosledno spremlja svoje sklepe, ugotovitve in priporočila. 3. Pristojni organi pri ocenjevanju, ali je pogostost procesa validacije iz odstavka 1(b) ustrezna, preverijo, ali se proces validacije redno izvaja za vse bonitetne sisteme institucije na podlagi letnega delovnega načrta in: (a) ali se za vse bonitetne sisteme vsaj enkrat letno izvajajo procesi, ki se zahtevajo v členu 185(b) in členu 188(c) Uredbe (EU) št. 575/2013 (v nadaljnjem besedilu: testiranje za nazaj); (b) ali se za bonitetne ocene, ki zajemajo pomembne vrste izpostavljenosti, vsaj enkrat letno izvaja preverjanje delovanja bonitetnih sistemov, kot je navedeno v odstavku 2(c). 4. Če institucija zaprosi za dovoljenje za uporabo notranjih bonitetnih ocen in parametrov tveganja bonitetnega sistema ali za kakršne koli pomembne spremembe notranjih bonitetnih ocen in parametrov tveganja bonitetnega sistema, pristojni organi preverijo, ali institucija izvede validacijo iz odstavka 2(a), (b) in (c), preden se bonitetni sistem uporabi za izračun kapitalskih zahtev ter za namene notranjega upravljanja tveganj.

Člen 12 Ustreznost metod in postopkov funkcije validacije Pristojni organi pri ocenjevanju ustreznosti metod in postopkov validacije za namene zahtev iz člena 144(1), točka (f), člena 174, točka (d), člena 185 in člena 188 Uredbe (EU) št. 575/2013 preverijo, ali te metode in postopki omogočajo dosledno in smiselno ocenjevanje delovanja notranjih bonitetnih sistemov in sistemov ocenjevanja tveganja ter: (a) ali so metode in postopki validacije primerni za ocenjevanje točnosti in doslednosti bonitetnega sistema; (b) ali so metode in postopki validacije primerni glede na naravo, stopnjo kompleksnosti in obseg uporabe bonitetnih sistemov institucije ter razpoložljivost podatkov; (c) ali metode in postopki validacije jasno določajo cilje, standarde in omejitve validacije, vsebujejo opis vseh testov za validacijo, podatkovnih nizov in procesov čiščenja podatkov ter določajo vire podatkov in referenčna časovna obdobja ter fiksne cilje in dovoljena odstopanja za opredeljeno metriko tako za začetno kot tudi redno validacijo; (d) ali se uporabljene metode validacije ter zlasti opravljeni testi, referenčni podatkovni niz, uporabljen za validacijo, in zadevno čiščenje podatkov dosledno uporabljajo skozi čas; (e) ali metode validacije vključujejo testiranje za nazaj ter primerjalno analizo, kot je določeno v členu 185(c) in členu 188(d) Uredbe (EU) št. 575/2013; (f) ali metode validacije upoštevajo način upoštevanja ekonomskih ciklov in s tem povezane sistematične spremenljivosti pri donosih iz lastniških instrumentov v notranjih bonitetnih ocenah in parametrih tveganja, zlasti v zvezi z ocenjevanjem PD.

Člen 13 Zanesljivost procesa poročanja ter procesa za obravnavanje sklepov, ugotovitev in priporočil validacije Pristojni organi pri ocenjevanju zanesljivosti procesa poročanja ter procesa obravnavanja sklepov, ugotovitev in priporočil validacije za namene zahtev iz člena 144(1), točka (f), člena 174, točka (d), člena 185 in člena 188 Uredbe (EU) št. 575/2013 preverijo: (a) ali so v poročilih o validaciji opredeljeni in opisani uporabljene metode validacije, opravljeni testi, uporabljen referenčni podatkovni niz in zadevni procesi čiščenja podatkov ter ali vključujejo rezultate navedenih testov, sklepe validacije, ugotovitve in ustrezna priporočila; (b) ali se sklepi, ugotovitve in priporočila iz poročil o validaciji neposredno sporočijo višjemu vodstvu in upravljalnemu organu institucije ali njegovemu imenovanemu odboru; (c) ali se sklepi, ugotovitve in priporočila iz poročil o validaciji odražajo v spremembah in izboljšavah pri oblikovanju notranjih bonitetnih ocen in ocen tveganja, tudi v primerih, opisanih v prvem stavku člena 185(e) in členu 188(e) Uredbe (EU) št. 575/2013; (d) ali proces odločanja institucije poteka na primerni vodstveni ravni.

ODDELEK 3

Metodologija za ocenjevanje notranjega upravljanja in nadzora

Člen 14 Vloga višjega vodstva in upravljalnega organa Pri ocenjevanju korporativnega upravljanja institucije iz člena 189 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi preverijo: (a) ali so proces odločanja institucije, njena hierarhija, linije poročanja in ravni odgovornosti jasno določeni v notranji dokumentaciji institucije ter se dosledno odražajo v zapisnikih njenih notranjih organov; (b) ali upravljalni organ ali njegov imenovani odbor in višje vodstvo odobrita vsaj naslednje pomembne vidike bonitetnih sistemov: (i) vse relevantne politike v zvezi s sestavo in izvajanjem bonitetnih sistemov ter uporabo pristopa IRB, vključno s politikami, ki se nanašajo na vse pomembne vidike bonitetnega razvrščanja ter procese ocenjevanja in validacije parametrov tveganja; (ii) vse relevantne politike upravljanja tveganj, vključno s politikami, ki se nanašajo na informacijsko infrastrukturo in načrtovanje ravnanja v nepredvidljivih razmerah; (iii) parametre tveganja vseh bonitetnih sistemov, ki se uporabljajo v postopkih notranjega upravljanja tveganj in pri izračunu kapitalskih zahtev; (c) ali upravljalni organ ali njegov imenovani odbor z uradno odločitvijo določi primerno organizacijsko strukturo za zanesljivo izvajanje bonitetnih sistemov; (d) ali upravljalni organ ali njegov imenovani odbor z uradno odločitvijo potrdi specifikacijo sprejemljive ravni tveganja, pri čemer upošteva shemo notranjega bonitetnega sistema institucije; (e) ali ima višje vodstvo dobro znanje o vseh bonitetnih sistemih institucije, njihovi sestavi in delovanju, o zahtevah za pristop IRB in pristopu institucije k izpolnjevanju navedenih zahtev; (f) ali višje vodstvo obvešča upravljalni organ ali njegov imenovani odbor o vsaki pomembni spremembi vzpostavljenih politik ali odstopanju od njih, ki pomembno vpliva na delovanje bonitetnih sistemov institucije; (g) ali lahko višje vodstvo redno zagotavlja dobro delovanje bonitetnih sistemov; (h) ali višje vodstvo sprejme relevantne ukrepe, kadar so slabosti bonitetnih sistemov ugotovljene z nadzorom kreditnega tveganja, validacijo, notranjo revizijo ali katero koli drugo kontrolno funkcijo.

Člen 15 Vodstvena poročila Pri ocenjevanju ustreznosti vodstvenih poročil iz člena 189 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi preverijo: (a) ali vodstvena poročila vključujejo informacije o vsem naslednjem: (i) profilu tveganosti dolžnikov ali izpostavljenosti po bonitetnih razredih; (ii) prehodih med bonitetnimi razredi; (iii) oceni relevantnih parametrov tveganja za bonitetni razred; (iv) primerjavi dejanskih stopenj neplačil in, kadar se uporabljajo lastne ocene, dejanskih LGD in dejanskih konverzijskih faktorjev s pričakovanji; (v) predpostavkah in rezultatih stresnih testov; (vi) delovanju bonitetnega procesa, področjih, na katerih so potrebne izboljšave, in statusu prizadevanj za izboljšanje predhodno ugotovljenih pomanjkljivosti; (vii) poročilih o validaciji; (b) ali sta oblika in pogostost vodstvenih poročil ustrezni glede na pomembnost in vrsto informacij ter raven prejemnika v hierarhiji, pri čemer se upošteva organizacijska struktura institucije; (c) ali vodstvena poročila omogočajo višjemu vodstvu spremljanje kreditnega tveganja v celotnem portfelju izpostavljenosti, ki jih zajema pristop IRB; (d) ali so vodstvena poročila sorazmerna z naravo, velikostjo in stopnjo kompleksnosti poslovne in organizacijske strukture institucije.

Člen 16 Enota za nadzor kreditnega tveganja 1. Pri ocenjevanju notranjega upravljanja in nadzora institucije v zvezi z enoto za nadzor kreditnega tveganja iz člena 190 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi preverijo: (a) ali so enota ali enote za nadzor kreditnega tveganja ločene ter neodvisne od zaposlenih in vodstvenih funkcij, pristojnih za odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti; (b) ali so enota ali enote za nadzor kreditnega tveganja delujoče in ustrezne za svoje naloge. 2. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1(a) pristojni organi preverijo: (a) ali so enota ali enote za nadzor kreditnega tveganja prepoznavne organizacijske strukture v instituciji; (b) ali so vodja enote za nadzor kreditnega tveganja ali vodje takih enot del višjega vodstva; (c) ali je funkcija upravljanja kreditnega tveganja organizirana ob upoštevanju načel iz člena 76(5) Direktive 2013/36/EU; (d) ali osebje in višje vodstvo, odgovorno za enoto ali enote za nadzor kreditnega tveganja, nista odgovorna za odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti; (e) ali višji vodstveni delavci enote ali enot za nadzor kreditnega tveganja in enot, pristojnih za odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti, poročajo različnim članom upravljalnega organa institucije ali njenega imenovanega odbora; (f) ali prejemki osebja in višjega vodstva, odgovornih za enoto ali enote za nadzor kreditnega tveganja, niso povezani z opravljanjem nalog, ki se nanašajo na odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti. 3. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1(b) pristojni organi preverijo: (a) ali so enota ali enote za nadzor kreditnega tveganja sorazmerne z naravo, velikostjo in stopnjo kompleksnosti poslovne in organizacijske strukture institucije ter zlasti kompleksnostjo bonitetnih sistemov in njihovega izvajanja; (b) ali imajo enota ali enote za nadzor kreditnega tveganja ustrezne vire ter izkušene in kvalificirane zaposlene za izvajanje vseh relevantnih dejavnosti; (c) ali so enota ali enote za nadzor kreditnega tveganja odgovorne za sestavo ali izbiro, izvajanje in nadzor ter delovanje bonitetnih sistemov, kot je določeno v členu 190(1), drugi stavek, Uredbe (EU) št. 575/2013, in ali področja odgovornosti navedene enote ali enot vključujejo področja, navedena v členu 190(2) navedene uredbe; (d) ali enota ali enote za nadzor kreditnega tveganja višje vodstvo redno obveščajo o delovanju bonitetnih sistemov, področjih, na katerih so potrebne izboljšave, in statusu prizadevanj za izboljšanje predhodno ugotovljenih pomanjkljivosti.

Člen 17 Notranja revizija 1. Pri ocenjevanju notranjega upravljanja in nadzora institucije v zvezi s službo notranje revizije ali drugo podobno neodvisno revizijsko enoto, kot je navedeno v členu 191 Uredbe (EU) št. 575/2013, pristojni organi preverijo: (a) ali služba notranje revizije ali druga podobna neodvisna revizijska enota vsaj enkrat letno pregleda: (i) vse bonitetne sisteme institucije; (ii) dejavnosti funkcije nadzora kreditnega tveganja; (iii) dejavnosti procesa odobritve posla; (iv) dejavnosti funkcije nadzora notranje funkcije validacije; (b) ali se s pregledom iz točke (a) olajša specifikacija področij, na katerih je potreben podroben pregled skladnosti z vsemi zahtevami, ki se uporabljajo za pristop IRB, iz členov 142 do 191 Uredbe (EU) št. 575/2013, v letnem delovnem načrtu; (c) ali je služba notranje revizije ali druga podobna neodvisna revizijska enota delujoča in ustrezna za svoje naloge. 2. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1(c) pristojni organi preverijo: (a) ali služba notranje revizije ali druga podobna neodvisna revizijska enota višjemu vodstvu in upravljalnemu organu institucije zagotovi zadostne informacije o skladnosti bonitetnih sistemov z vsemi veljavnimi zahtevami za pristop IRB; (b) ali je služba notranje revizije ali druga podobna neodvisna revizijska enota sorazmerna z naravo, velikostjo in stopnjo kompleksnosti poslovne in organizacijske strukture institucije ter zlasti kompleksnostjo bonitetnih sistemov in njihovega izvajanja; (c) ali ima služba notranje revizije ali druga podobna neodvisna revizijska enota ustrezne vire ter izkušene in kvalificirane zaposlene za izvajanje vseh relevantnih dejavnosti; (d) ali služba notranje revizije ali druga podobna neodvisna revizijska enota ni vključena v kateri koli vidik delovanja bonitetnih sistemov, ki jih pregleduje v skladu z odstavkom 1(a); (e) ali je služba notranje revizije ali druga podobna neodvisna revizijska enota neodvisna od zaposlenih in vodstva, pristojnih za odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti, ter poroča neposredno višjemu vodstvu; (f) ali prejemki osebja in višjega vodstva, odgovornih za funkcijo notranje revizije, niso povezani z opravljanjem nalog, ki se nanašajo na odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti.

POGLAVJE 4

METODOLOGIJA OCENJEVANJA ZA TEST UPORABNOSTI IN TEST IZKUŠENJ

Člen 18 Splošno 1. Za ocenjevanje, ali je institucija skladna z zahtevami glede uporabe bonitetnih sistemov za namene člena 144(1), točka (b), člena 145, člena 171(1), točka (c), člena 172(1), točka (a), člena 172(1), točka (c), člena 172(2) in člena 175(3) Uredbe (EU) št. 575/2013, pristojni organi preverijo: (a) ali imajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub bonitetnih sistemov, ki se uporabljajo pri izračunu kapitala, ključno vlogo pri upravljanju tveganj, odobritvi kreditov in procesu odločanja v skladu s členom 19; (b) ali imajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub bonitetnih sistemov, ki se uporabljajo pri izračunu kapitala, ključno vlogo pri procesu razporejanja notranjega kapitala v skladu s členom 20; (c) ali imajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub bonitetnih sistemov, ki se uporabljajo pri izračunu kapitala, ključno vlogo pri funkcijah korporativnega upravljanja v skladu s členom 21; (d) ali so podatki in ocene, ki jih institucija uporablja za izračun kapitala, ter podatki in ocene, ki se uporabljajo za notranje namene, skladni in ali so v primeru neskladij v celoti dokumentirani in razumni; (e) ali so bonitetni sistemi na splošno skladni z zahtevami iz členov 169 do 191 Uredbe (EU) št. 575/2013 in jih je institucija uporabljala vsaj tri leta pred uporabo pristopa IRB, kot je določeno v členu 145 Uredbe (EU) št. 575/2013, v skladu s členom 22. 2. Za namene ocenjevanja v skladu z odstavkom 1 pristojni organi uporabijo vse naslednje metode: (a) pregledajo relevantne notranje politike in postopke institucije; (b) pregledajo relevantne zapisnike notranjih organov institucije, vključno z upravljalnim organom, ali njenih odborov, ki sodelujejo pri upravljanju obvladovanja kreditnega tveganja; (c) pregledajo dodelitev pristojnosti za sprejemanje odločitev o kreditih ter priročnike za upravljanje kreditov in sheme komercialnih kanalov; (d) pregledajo analizo odobritev kreditov, ki jo je opravila institucija, in podatke o zavrnjenih vlogah za kredit, vključno z vsem naslednjim: (i) odločitvami o kreditih, ki odstopajo od kreditne politike institucije (v nadaljnjem besedilu: izjeme); (ii) primeri, v katerih je posledica človeške presoje odstopanje od vhodnih podatkov ali rezultatov bonitetnih sistemov (v nadaljnjem besedilu: razveljavitve), in utemeljitvami razveljavitev; (iii) neocenjenimi izpostavljenostmi in razlogi za manjkajoče bonitetne ocene; (iv) ročnimi odločitvami in razmejitvenimi točkami; (e) pregledajo politike institucije za prestrukturiranje kreditov; (f) pregledajo dokumentirano redno poročanje o kreditnem tveganju; (g) pregledajo dokumentacijo o izračunu notranjega kapitala institucije in razporejanju notranjega kapitala k vrstam tveganja, podrejenim družbam in portfeljem; (h) pregledajo relevantne ugotovitve notranje revizije ali drugih kontrolnih funkcij institucije; (i) pregledajo poročila o napredku, ki ga je institucija dosegla pri prizadevanjih za odpravo pomanjkljivosti in zmanjšanje tveganj, ugotovljenih med relevantnimi revizijami; (j) pridobijo pisne izjave relevantnega osebja in višjega vodstva institucije ali izvedejo razgovore z njimi. 3. Za namene ocenjevanja v skladu z odstavkom 1 lahko pristojni organi uporabijo tudi vse naslednje dodatne metode: (a) pregledajo dokumentacijo sistemov zgodnjega opozarjanja; (b) pregledajo metodologijo popravkov zaradi kreditnega tveganja in dokumentirane analize njene skladnosti z izračunom kapitalskih zahtev; (c) pregledajo dokumentirane analize tveganju prilagojenega dobička institucije; (d) pregledajo politike določanja cen institucije; (e) pregledajo postopke za izterjavo in poplačilo dolgov; (f) pregledajo priročnike za načrtovanje in poročila o vključitvi stroškov tveganja v proračun; (g) pregledajo politiko prejemkov in zapisnike odbora za prejemke; (h) pregledajo druge relevantne dokumente institucije.

Člen 19 Test uporabnosti pri upravljanju tveganj, odločanju in procesu odobritve kreditov 1. Pri ocenjevanju, ali imajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub bonitetnih sistemov, uporabljene pri izračunu kapitalskih zahtev, ključno vlogo pri upravljanju tveganj in procesu odločanja institucije ter pri njenem procesu odobritve kreditov v skladu s členom 144(1), točka (b), Uredbe (EU) št. 575/2013 v zvezi z razvrščanjem v bonitetne razrede ali skupine v skladu s členom 171(1), točka (c), in členom 171(2) navedene uredbe, v zvezi z razvrščanjem izpostavljenosti v skladu s členom 172(1), točke (a), (b) in (c), navedene uredbe ter v zvezi z dokumentacijo bonitetnega sistema v skladu s členom 175(3) navedene uredbe, pristojni organi preverijo: (a) ali je število neocenjenih izpostavljenosti in zastarelih ocen nepomembno; (b) ali imajo navedene notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub pomembno vlogo, zlasti pri: (i) odločanju o odobritvi, zavrnitvi, prestrukturiranju in obnovitvi kreditnega posla; (ii) oblikovanju kreditnih politik z vplivanjem na zgornje meje izpostavljenosti, tehnike zmanjševanja in potrebne kreditne izboljšave ali na kateri koli drug vidik globalnega profila kreditnega tveganja institucije; (iii) izvajanju procesa spremljanja dolžnikov in izpostavljenosti. 2. Kadar institucije uporabljajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub na katerem koli od naslednjih področij, pristojni organi ocenijo, kako ta uporaba prispeva k navedenim ocenam in ocenam, ki imajo ključno vlogo pri upravljanju tveganj in procesih odločanja institucije ter pri njeni odobritvi kreditov, kot je navedeno v odstavku 1: (a) oblikovanje cen za posamezni kreditni posel ali dolžnika; (b) sistem zgodnjega opozarjanja, uporabljen za upravljanje kreditnega tveganja; (c) oblikovanje ter izvajanje politik in postopkov za izterjavo in poplačilo; (d) izračun popravkov zaradi kreditnega tveganja, kadar je to v skladu z veljavnim računovodskim okvirom; (e) dodelitev ali prenos pristojnosti za proces odobritve kreditov s strani upravnega odbora na notranje odbore, višje vodstvo in osebje.

Člen 20 Test uporabnosti pri razporejanju notranjega kapitala 1. Pristojni organi pri ocenjevanju, ali imajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub bonitetnih sistemov, uporabljene pri izračunu kapitalskih zahtev, ključno vlogo pri razporejanju notranjega kapitala institucije, kot je navedeno v členu 144(1), točka (b), Uredbe (EU) št. 575/2013, ocenijo, ali imajo te bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub pomembno vlogo pri: (a) ocenjevanju zneska notranjega kapitala, za katerega institucija meni, da je ustrezen za kritje narave in ravni tveganja, ki mu je ali bi mu lahko bila izpostavljena, kot je navedeno v členu 73 Direktive 2013/36/EU; (b) razporejanju notranjega kapitala med vrstami tveganja, podrejenimi družbami in portfelji. 2. Če institucije pri izračunu stroškov tveganja za institucijo za proračunske namene upoštevajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub, pristojni organi ocenijo, kako upoštevanje navedenih elementov prispeva k tem bonitetnim ocenam ter ocenam neplačil in izgub, ki imajo ključno vlogo pri razporejanju notranjega kapitala institucije.

Člen 21 Test uporabnosti pri funkcijah korporativnega upravljanja 1. Pristojni organi pri ocenjevanju, ali imajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub bonitetnih sistemov, uporabljene pri izračunu kapitalskih zahtev, ključno vlogo pri funkcijah korporativnega upravljanja institucije, kot je navedeno v členu 144(1), točka (b), Uredbe (EU) št. 575/2013, ocenijo, ali imajo te bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub pomembno vlogo pri: (a) vodstvenih poročilih; (b) spremljanju kreditnega tveganja na ravni portfelja. 2. Če institucije upoštevajo notranje bonitetne ocene ter ocene neplačil in izgub na katerem koli od naslednjih področij, pristojni organi ocenijo, kako upoštevanje navedenih elementov prispeva k tem bonitetnim ocenam ter ocenam neplačil in izgub, ki imajo ključno vlogo pri funkcijah korporativnega upravljanja iz odstavka 1: (a) načrtovanje notranjih revizij; (b) oblikovanje politik prejemkov.

Člen 22 Test izkušenj 1. Pri ocenjevanju, ali je institucija bonitetne sisteme, ki so na splošno skladni z zahtevami iz členov 169 do 191 Uredbe (EU) št. 575/2013, uporabljala vsaj tri leta pred uporabo pristopa IRB za namene izračuna kapitalskih zahtev, kot je navedeno v členu 145 Uredbe (EU) št. 575/2013, pristojni organi preverijo: (a) ali so se navedeni bonitetni sistemi uporabljali v procesih upravljanja tveganj in odločanja ter odobritve kreditov institucije iz člena 19(1)(b); (b) ali je na voljo ustrezna dokumentacija o učinkovitem delovanju bonitetnih sistemov za navedena tri leta, zlasti v zvezi z zadevnimi poročili o spremljanju, validaciji in reviziji. 2. Za namene ocenjevanja vloge za dovoljenje za razširitev pristopa IRB v skladu z načrtom postopnega uvajanja se odstavek 1 uporablja tudi, kadar se razširitev nanaša na izpostavljenosti, ki se znatno razlikujejo od obsega obstoječega kritja, tako da ni mogoče razumno domnevati, da obstoječe izkušnje zadostujejo za izpolnitev zahtev iz člena 145(1) in (2) Uredbe (EU) št. 575/2013 v zvezi z dodatnimi izpostavljenostmi, kot je določeno v členu 145(3) Uredbe (EU) št. 575/2013.

POGLAVJE 5

METODOLOGIJA OCENJEVANJA ZA RAZVRŠČANJE IZPOSTAVLJENOSTI V BONITETNE RAZREDE ALI SKUPINE

Člen 23 Splošno 1. Za ocenjevanje skladnosti institucije z zahtevami glede razvrstitve dolžnikov ali izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine iz členov 169, 171, 172 in 173 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi preverijo oboje od naslednjega: (a) ustreznost opredelitev, procesov in meril, ki jih institucija uporablja za razvrščanje ali pregledovanje razvrstitve izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine, vključno z obravnavo razveljavitev, v skladu s členom 24; (b) celovitost postopka razvrščanja iz člena 173 Uredbe (EU) št. 575/2013, vključno z neodvisnostjo postopka razvrščanja, ter preglede razvrščanja v skladu s členom 25. 2. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 pristojni organi uporabijo vse naslednje metode: (a) pregledajo relevantne notranje politike in postopke institucije; (b) pregledajo vloge in odgovornosti enot, odgovornih za odobravanje in obnavljanje izpostavljenosti, ter enot, odgovornih za razvrščanje izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine; (c) pregledajo relevantne zapisnike notranjih organov institucije, vključno z upravljalnim organom, ali njenih odborov; (d) pregledajo notranja poročila institucije glede izvajanja postopka razvrščanja; (e) pregledajo relevantne ugotovitve notranje revizije ali drugih kontrolnih funkcij institucije; (f) pregledajo poročila o napredku, ki ga je institucija dosegla pri prizadevanjih za odpravo pomanjkljivosti pri procesu razvrščanja ali pregleda in zmanjšanje tveganj, ugotovljenih med revizijami; (g) pridobijo pisne izjave relevantnega osebja in višjega vodstva institucije ali izvedejo razgovore z njimi; (h) pregledajo merila, ki jih uporabljajo zaposleni, ki so odgovorni za človeško presojo pri razvrščanju izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine. 3. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 lahko pristojni organi uporabijo tudi vse naslednje dodatne metode: (a) pregledajo funkcionalno dokumentacijo relevantnih informacijskih sistemov; (b) izvedejo testiranje vzorcev in pregledajo dokumente v zvezi z značilnostmi dolžnika ter v zvezi z odobritvijo in ohranjanjem izpostavljenosti; (c) izvedejo svoje teste v zvezi s podatki institucije ali zahtevajo, da institucija izvede posebne teste; (d) pregledajo druge relevantne dokumente institucije.

Člen 24 Opredelitve, procesi in merila razvrščanja 1. Pristojni organi pri ocenjevanju ustreznosti opredelitev, procesov in meril, ki jih institucija uporablja za razvrščanje ali pregled razvrščanja izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine v skladu s členi 169, 171, 172 in 173 Uredbe (EU) št. 575/2013, preverijo: (a) ali so vzpostavljeni ustrezni postopki in mehanizmi, ki zagotavljajo dosledno razvrščanje dolžnikov ali izpostavljenosti v primeren bonitetni sistem; (b) ali so vzpostavljeni ustrezni postopki in mehanizmi za zagotovitev, da se vsaka izpostavljenost institucije razvrsti v bonitetni razred ali skupino v skladu z bonitetnim sistemom; (c) ali so za izpostavljenosti do podjetij, institucij, enot centralne ravni držav in centralnih bank ter izpostavljenosti iz naslova lastniških instrumentov, kadar institucija uporablja pristop PD/LGD iz člena 155(3) Uredbe (EU) št. 575/2013, vzpostavljeni ustrezni postopki in mehanizmi za zagotovitev, da se vse izpostavljenosti do istega dolžnika razvrstijo v isti bonitetni razred dolžnika, vključno z izpostavljenostmi na različnih poslovnih področjih, v oddelkih, na geografskih lokacijah, v pravnih subjektih v skupini in informacijskih sistemih, ter za zagotovitev pravilne uporabe izvzetja iz obveznosti iz člena 170(2) Uredbe (EU) št. 575/2013, da imajo institucije bonitetno lestvico dolžnika, ki izkazuje izključno količinsko opredelitev tveganja neplačila dolžnika za izpostavljenosti iz naslova posebnih kreditnih aranžmajev, ter izvzetja iz obveznosti iz člena 172(1)(e) navedene uredbe, da se posamezne izpostavljenosti do istega dolžnika razvrstijo v isti bonitetni razred dolžnika; (d) ali so opredelitve in merila, ki se uporabljajo za razvrščanje, dovolj podrobna za zagotovitev, da vsi odgovorni zaposleni na vseh poslovnih področjih, v oddelkih, na geografskih lokacijah in v pravnih subjektih v skupini enotno razumejo bonitetne razrede ali skupine ter razvrščajo vanje, ne glede na to, kateri informacijski sistem se uporablja; (e) ali so vzpostavljeni ustrezni postopki in mehanizmi za pridobitev vseh relevantnih informacij o dolžnikih in izpostavljenostih; (f) ali so upoštevane vse relevantne, trenutno razpoložljive in najnovejše informacije; (g) ali so v primeru izpostavljenosti do podjetij, institucij, enot centralne ravni držav in centralnih bank ter izpostavljenosti iz naslova lastniških instrumentov, kadar institucija uporablja pristop PD/LGD, upoštevane tako finančne kot tudi nefinančne informacije; (h) ali je institucija, če informacije, potrebne za razvrstitev izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine, manjkajo ali niso posodobljene, določila dovoljena odstopanja za opredeljene metrike in sprejela pravila, da bi to dejstvo ustrezno in konservativno upoštevala; (i) ali se računovodski izkazi, starejši od 24 mesecev, štejejo za zastarele in se obravnavajo konservativno; (j) ali je razvrstitev v bonitetne razrede ali skupine del postopka odobritve kredita v skladu s členom 19; (k) ali so merila za razvrstitev v bonitetne razrede ali skupine skladna s kreditnimi standardi in politikami institucije za ravnanje s problematičnimi dolžniki in izpostavljenostmi. 2. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 pristojni organi ocenijo primere, v katerih se za razveljavitev vhodnih podatkov ali rezultatov bonitetnega sistema uporabi človeška presoja v skladu s členom 172(3) Uredbe (EU) št. 575/2013. Preverijo: (a) ali obstajajo dokumentirane politike, ki določajo razloge za razveljavitve in njihov največji obseg ter navajajo, v katerih fazah postopka razvrščanja so razveljavitve dovoljene; (b) ali so razveljavitve zadostno utemeljene s sklicevanjem na razloge, določene v politikah iz točke (a), in ali je ta utemeljitev dokumentirana; (c) ali institucija redno izvaja analizo gibanja izpostavljenosti, katerih bonitetna ocena je bila razveljavljena, vključno z analizo razveljavitev, ki jo opravi vsak član osebja, ki uporablja razveljavitve, in ali so rezultati te analize upoštevani v procesu odločanja na primerni ravni upravljanja; (d) ali institucija zbira popolne informacije o razveljavitvah, vključno z informacijami pred razveljavitvami in po njih, redno spremlja število in utemeljitve razveljavitev ter analizira učinek razveljavitev na gibanje modela; (e) da število in utemeljitve razveljavitev ne kažejo znatnih slabosti bonitetnega modela. 3. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 pristojni organi preverijo, ali opredelitve, procesi in merila ocenjevanja izpolnjujejo vse naslednje: (a) določene so skupine povezanih strank, kot so opredeljene v Uredbi (EU) št. 575/2013; (b) informacije o bonitetnih ocenah in neplačilih drugih relevantnih subjektov v skupini povezanih strank se pri bonitetni razvrstitvi dolžnika upoštevajo tako, da bonitetne ocene posameznega relevantnega subjekta v skupini odražajo različne razmere vsakega relevantnega subjekta in njegove odnose z drugimi relevantnimi subjekti v skupini; (c) primeri, v katerih so dolžniki razvrščeni v boljši razred kot njihovi nadrejeni subjekti, so dokumentirani in utemeljeni.

Člen 25 Celovitost postopka razvrščanja 1. Pri ocenjevanju neodvisnosti postopka razvrščanja v skladu s členom 173 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi preverijo: (a) da osebje in vodstvo, odgovorno za končno odobritev razvrstitve ali pregleda razvrščanja izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine, ni vključeno v odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti ali pristojno zanj; (b) ali višje vodstvo enot, odgovornih za končno odobritev razvrstitve ali pregleda razvrščanja izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine, in višje vodstvo enot, pristojnih za odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti, poročata različnim članom upravljalnega organa ali relevantnemu imenovanemu odboru institucije; (c) da prejemki osebja in vodstva, odgovornih za končno odobritev razvrstitve ali pregleda razvrščanja izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine, niso povezani z opravljanjem nalog, ki se nanašajo na odobravanje ali obnavljanje izpostavljenosti; (d) ali se za razveljavitve v razredu izpostavljenosti na drobno uporabljajo enake prakse, kot so navedene v točkah (a), (b) in (c). 2. Pri ocenjevanju ustreznosti in pogostosti postopka razvrščanja iz člena 173 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi preverijo: (a) ali ustrezne in podrobne politike določajo pogostost pregledov in merila za potrebo po pogostejših pregledih ob upoštevanju večjega tveganja dolžnikov ali problematičnih izpostavljenosti ter ali se te politike skozi čas dosledno uporabljajo; (b) ali se pregled razvrstitve opravi v največ 12 mesecih po odobritvi razvrstitve in ali se morebitne prilagoditve, za katere se med pregledom ugotovi, da so potrebne, izvedejo v istem roku; (c) ali se pregled razvrstitve opravi, ko so na voljo nove pomembne informacije o dolžniku ali izpostavljenosti, in ali se morebitne prilagoditve, za katere se med pregledom ugotovi, da so potrebne, izvedejo brez odlašanja; (d) ali je institucija opredelila merila in procese za ocenjevanje pomembnosti novih informacij in posledične potrebe po prerazvrstitvi ter ali se ta merila in procesi uporabljajo dosledno; (e) ali se pri pregledu razvrstitve uporabljajo najnovejše razpoložljive informacije; (f) ali so, kadar iz praktičnih razlogov razvrstitev ni bila pregledana, kot je določeno v točkah (a) do (e), vzpostavljene ustrezne politike za opredelitev, spremljanje in izboljšanje stanja ter ali so sprejeti ukrepi za zagotovitev ponovne vzpostavitve skladnosti s točkami (a) do (e); (g) ali je višje vodstvo redno obveščeno o pregledih razvrstitve izpostavljenosti v bonitetne razrede ali skupine in o morebitnih zamudah pri pregledih razvrstitve iz točke (f); (h) ali obstajajo ustrezne politike za učinkovito pridobivanje in redno posodabljanje relevantnih informacij ter ali se to primerno odraža v pogojih pogodb z dolžniki. 3. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 2 pristojni organi ocenijo vrednost in število izpostavljenosti, ki niso bile pregledane v skladu z odstavkom 2, točke (a) do (e), in preverijo, ali se navedene izpostavljenosti pri izračunu zneskov izpostavljenosti, ki jim je dodeljena utež tveganja, obravnavajo konservativno. Ocenjevanje in preverjanje se izvedeta ločeno za vsak bonitetni sistem in vsak parameter tveganja.

POGLAVJE 6

METODOLOGIJA OCENJEVANJA ZA IDENTIFICIRANJE NEPLAČIL

Člen 26 Splošno 1. Za ocenjevanje, ali institucija opredeli vse primere, ki se štejejo za neplačila v skladu s členom 178(1) do (5) Uredbe (EU) št. 575/2013 in Delegirano uredbo Komisije (EU) 2018/171 (5), pristojni organi preverijo vse naslednje: (a) podrobno specifikacijo in praktično uporabo sprožilcev za opredelitev neplačila dolžnika v skladu s členom 27; (b) trdnost in učinkovitost procesa, ki ga institucija uporabi za opredelitev dolžnika v skladu s členom 28; (c) sprožilce in proces, ki jih institucija uporabi za prerazvrstitev neplačnika v status plačnika v skladu s členom 29. 2. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 pristojni organi uporabijo vse naslednje metode: (a) pregledajo notranja merila, politike in postopke institucije, da ugotovijo, ali je prišlo do neplačila (v nadaljnjem besedilu: opredelitev neplačila), in obravnavajo neplačane izpostavljenosti; (b) pregledajo vloge in odgovornosti enot in upravljalnih organov, ki sodelujejo pri identificiranju neplačila dolžnika ter upravljanju neplačanih izpostavljenosti; (c) pregledajo relevantne zapisnike notranjih organov institucije, vključno z upravljalnim organom, ali njenih odborov; (d) pregledajo relevantne ugotovitve notranje revizije ali drugih kontrolnih funkcij institucije; (e) pregledajo poročila o napredku, ki ga je institucija dosegla pri prizadevanjih za odpravo pomanjkljivosti in zmanjšanje tveganj, ugotovljenih med relevantnimi revizijami; (f) pridobijo pisne izjave relevantnega osebja in višjega vodstva institucije ali izvedejo razgovore z njimi; (g) pregledajo merila, ki jih uporabljajo zaposleni, odgovorni za ročno dodelitev statusa neplačila dolžniku ali izpostavljenosti, in merila za vrnitev v status plačila. 3. Za namene preverjanja v skladu z odstavkom 1 lahko pristojni organi uporabijo tudi vse naslednje dodatne metode: (a) pregledajo funkcionalno dokumentacijo informacijskih sistemov, ki se uporabljajo v procesu identificiranja neplačila dolžnika; (b) izvedejo testiranje vzorcev in pregledajo dokumente v zvezi z značilnostmi dolžnika ter v zvezi z odobritvijo in ohranjanjem izpostavljenosti; (c) izvedejo svoje teste v zvezi s podatki institucije ali zahtevajo, da institucija izvede posebne teste; (d) pregledajo druge relevantne dokumente institucije.

Člen 27 Sprožilci za identificiranje neplačila dolžnika 1. Pri ocenjevanju podrobne specifikacije in praktične uporabe sprožilcev za opredelitev neplačila dolžnika, ki jih uporablja institucija, ter njihove skladnosti s členom 178(1) do (5) Uredbe (EU) št. 575/2013 in Delegirano uredbo (EU) 2018/171, pristojni organi preverijo: (a) ali je vzpostavljena ustrezna politika glede štetja dni zamude, vključno z ozdravljenimi izpostavljenostmi, odobritvijo podaljšanj, spremembami ali odlogi, obnovitvami in pobotom obstoječih računov; (b) ali opredelitev neplačila, ki jo uporablja institucija, vključuje vsaj vse sprožilce neplačila iz člena 178(1) in (3) Uredbe (EU) št. 575/2013; (c) ali je področje uporabe posamezne opredelitve neplačila, kadar institucija uporablja več kot eno opredelitev neplačila v svojih pravnih subjektih, jasno opredeljeno in ali so razlike med opredelitvami utemeljene. 2. Za namene preverjanja iz odstavka 1 pristojni organi ocenijo, ali se opredelitev neplačila izvaja v praksi in je dovolj podrobna, da jo lahko vsi člani osebja dosledno uporabljajo za vse vrste izpostavljenosti, ter ali so vsi naslednji potencialni kazalniki verjetnosti neplačila dovolj natančno opredeljeni: (a) status nedonosnosti; (b) dogodki, ki pomenijo posebne popravke zaradi kreditnega tveganja, ki so posledica zaznanega znatnega zmanjšanja kreditne kakovosti; (c) prodaja kreditnih obveznosti, ki pomenijo pomembno ekonomsko izgubo, povezano s kreditom; (d) dogodki, ki pomenijo nujno prestrukturiranje; (e) dogodki, ki pomenijo podobno zaščito kot stečaj; (f) drugi kazalniki verjetnosti neplačila. 3. Pristojni organi preverijo, ali politike in postopki zagotavljajo, da dolžniki niso razvrščeni kot neplačniki, kadar se uporablja kateri od sprožilcev neplačila.

Člen 28 Trdnost in učinkovitost postopka ugotavljanja neplačila dolžnika 1. Pri ocenjevanju trdnosti in učinkovitosti postopka ugotavljanja neplačila dolžnika v skladu s členom 178 Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi preverijo: (a) ali so vzpostavljeni ustrezni postopki in mehanizmi za zagotovitev pravočasnega ugotavljanja vseh neplačil, zlasti ali sta zbiranje in posodabljanje relevantnih informacij učinkovita in dovolj pogosta; (b) ali se, kadar identificiranje neplačila dolžnika temelji na samodejnih postopkih, izvedejo testi, s katerimi se preveri, ali informacijski sistem pravilno prepozna neplačila; (c) ali so za namene identificiranja neplačila dolžnika na podlagi človeške presoje merila za ocenjevanje dolžnikov in sprožilcev neplačila v notranji dokumentaciji dovolj podrobno določena, da se zagotovi doslednost pri identificiranju neplačila s strani vseh članov osebja, ki sodelujejo pri takem identificiranju; (d) ali so, kadar institucija uporablja opredelitev neplačila na ravni dolžnika, vzpostavljeni ustrezni postopki in mehanizmi za zagotovitev, da se po ugotovitvi neplačila za dolžnika vse izpostavljenosti do tega dolžnika registrirajo kot neplačane v vseh relevantnih sistemih, na poslovnih področjih in geografskih lokacijah v instituciji in njenih podrejenih družbah ter po potrebi v njeni nadrejeni osebi in njenih podrejenih družbah; (e) ali zamuda, kadar se dodelitev statusa neplačila vsem izpostavljenostim do dolžnika iz točke (d) odloži zaradi neplačila ene ali več izpostavljenosti dolžnika, ne povzroči napak ali nedoslednosti pri upravljanju tveganj, poročanju o tveganjih, izračunu kapitalskih zahtev ali uporabi podatkov za količinsko opredelitev tveganja. 2. Za namene preverjanja iz odstavka 1 pristojni organi ocenijo uporabo praga pomembnosti, opredeljenega v skladu s členom 178(2), točka (d), Uredbe (EU) št. 575/2013, pri opredelitvi neplačila in skladnost navedenega praga pomembnosti s pragom pomembnosti kreditne obveznosti v zamudi, ki ga določijo pristojni organi v skladu z Delegirano uredbo (EU) 2018/171, ter preverijo: (a) ali so vzpostavljeni ustrezni postopki in mehanizmi za zagotovitev, da se status neplačila dodeli v skladu s členom 178(1), točka (b), Uredbe (EU) št. 575/2013 na podlagi ocene iz člena 178(2), točka (d), navedene uredbe in v skladu s pragom pomembnosti, ki se nanaša na kreditno obveznost v zamudi, kot so jo pristojni organi opredelili v skladu z Delegirano uredbo (EU) 2018/171; (b) ali je postopek štetja dni zamude skladen s pogodbenimi ali pravnimi obveznostmi dolžnika, ustrezno odraža delna plačila in se dosledno uporablja. 3. V primeru izpostavljenosti na drobno pristojni organi poleg preverjanja iz odstavka 1 in ocenjevanja iz odstavka 2 preverijo: (a) ali ima institucija jasno politiko v zvezi z uporabo opredelitve neplačila za izpostavljenosti na drobno na ravni dolžnika ali na ravni posameznega kreditnega posla; (b) ali je politika iz točke (a) usklajena z upravljanjem tveganj institucije in se dosledno uporablja; (c) kadar institucija uporablja opredelitev neplačila na ravni posameznega kreditnega posla: (i) ali so vzpostavljeni ustrezni postopki in mehanizmi, s katerimi se zagotovi, da je kreditni posel, ko se ugotovi, da je neplačan, označen kot neplačan v vseh relevantnih sistemih v instituciji; (ii) kadar obstaja časovna zamuda v zvezi z dodelitvijo statusa neplačila kreditnega posla v vseh ustreznih sistemih iz točke (i), ali ta časovna zamuda ne povzroči napak ali nedoslednosti pri upravljanju tveganj, poročanju o tveganjih, izračunu kapitalskih zahtev ali uporabi podatkov pri količinski opredelitvi tveganja.

Člen 29 Prerazvrstitev v status plačila 1. Pri ocenjevanju trdnosti sprožilcev in postopka prerazvrstitve neplačnika v status plačnika v skladu s členom 178(5) Uredbe (EU) št. 575/2013 pristojni organi preverijo: (a) ali se sprožilci za prerazvrstitev določijo za vsak sprožilec neplačila ter ali sta identificiranje in obravnavanje kreditnih obveznosti, ki so predmet nujnega prestrukturiranja, jasno določena; (b) ali je prerazvrstitev mogoča šele, ko se prenehajo uporabljati vsi sprožilci neplačila in so izpolnjeni vsi relevantni pogoji za prerazvrstitev; (c) ali so sprožilci in postopek prerazvrstitve določeni preudarno, zlasti tako, da zagotavljajo, da se prerazvrstitev v status plačila ne izvede, če institucija pričakuje, da kreditna obveznost ne bo v celoti plačana, ne da bi institucija uporabila ukrepe, kot je unovčenje zavarovanja. 2. Za namene ocenjevanja iz odstavka 1 pristojni organi preverijo, ali politike in postopki institucije ne omogočajo prerazvrstitve neplačnika v status plačnika zgolj zaradi sprememb pogojev kreditnih obveznosti, razen če institucija ugotovi, da te spremembe omogočajo, da se za dolžnika ne šteje več, da verjetno ne bo plačal. 3. Pristojni organi preverijo analizo, na kateri so temeljila merila institucije za prerazvrstitev. Preverijo, ali analiza upošteva prejšnjo evidenco neplačil institucije in delež neplačnikov, ki so bili po prerazvrstitvi v status plačnika v kratkem času ponovno razvrščeni v status neplačnika.

POGLAVJE 7

METODOLOGIJA OCENJEVANJA ZA SESTAVO, OPERATIVNE PODROBNOSTI IN DOKUMENTACIJO BONITETNIH SISTEMOV

ODDELEK 1

Splošno

Člen 30 Splošno 1. Za ocenjevanje skladnosti institucije z zahtevami glede sestave, upravljanja in dokumentiranja bonitetnih sistemov, ko