PRIPOROČILO KOMISIJE (EU) 2022/758

z dne 27. aprila 2022

o zaščiti novinarjev in zagovornikov človekovih pravic, ki se udejstvujejo pri udeležbi javnosti, pred očitno neutemeljenimi in zlorabljenimi sodnimi postopki (strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti)

EVROPSKA KOMISIJA JE –

ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti člena 292 Pogodbe,

ob upoštevanju naslednjega:

(1) Člen 2 Pogodbe o Evropski uniji določa, da Unija temelji na vrednotah spoštovanja človekovega dostojanstva, svobode, demokracije, enakosti, pravne države in spoštovanja človekovih pravic, vključno s pravicami pripadnikov manjšin.

(2) Člen 10(3) Pogodbe o Evropski uniji določa, da ima vsak državljan Unije pravico sodelovati v demokratičnem življenju Unije. Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem besedilu: Listina) med drugim določa pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja (člen 7), varstva osebnih podatkov (člen 8), svobode izražanja in obveščanja, kar vključuje spoštovanje svobode in pluralnosti medijev, (člen 11) ter do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča (člen 47).

(3) Pravica do svobode izražanja in obveščanja, kakor je določena v členu 11 Listine, vključuje pravico do mnenja ter sprejemanja in širjenja vesti in idej brez vmešavanja javnih organov in ne glede na državne meje. Čeprav ne gre za absolutno pravico, morajo biti kakršne koli omejitve predpisane z zakonom in spoštovati bistveno vsebino te pravice, dovoljene pa so le, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (člen 52(1) Listine).

(4) V skladu s členom 52(3) Listine in Pojasnili k Listini bi moral člen 11 Listine imeti enako vsebino in obseg kot člen 10 Evropske konvencije o človekovih pravicah o svobodi izražanja in obveščanja, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice. Člen 10 Evropske konvencije o človekovih pravicah varuje svobodo izražanja in obveščanja. Na področju uporabe Evropske konvencije o človekovih pravicah mora biti vsaka omejitev določena z zakonom, potrebna v demokratični družbi in sprejeta za doseganje legitimnih ciljev iz člena 10(2) Evropske konvencije o človekovih pravicah.

(5) Evropska konvencija o človekovih pravicah državam pogodbenicam nalaga tudi pozitivno obveznost, da varujejo svobodo in pluralnost medijev ter ustvarijo ugodno okolje za sodelovanje v javnih razpravah (1). Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice nadalje opredeljuje, da je svoboda izražanja eden od bistvenih temeljev demokratične družbe in ne velja le za informacije ali ideje, ki so sprejete z odobravanjem ali se štejejo za neškodljive ali nepomembne, temveč tudi za tiste, ki žalijo, šokirajo ali vznemirjajo državo ali katero koli skupino prebivalstva (2). Nadalje je pojasnilo, da „morajo biti v demokratični družbi tudi majhne in neformalne aktivistične skupine zmožne uspešno opravljati svoje dejavnosti“ in da „obstaja močan javni interes, da se takim skupinam in posameznikom, ki so zunaj običajne javnosti, omogoči, da prispevajo k javni razpravi z razširjanjem informacij in idej o zadevah v splošnem javnem interesu“ (3).

(6) Novinarji imajo pomembno vlogo pri spodbujanju javne razprave ter posredovanju in sprejemanju informacij, mnenj in idej (4). Bistveno je, da imajo na voljo dovolj prostora, da prispevajo k odprti, svobodni in pošteni razpravi ter da se borijo proti dezinformacijam in drugim manipulativnim vmešavanjem, tudi s strani akterjev iz tretjih držav. Novinarji bi morali imeti možnost uspešno opravljati svojo dejavnost, da bi se državljanom v evropskih demokracijah zagotovil dostop do različnih mnenj.

(7) V evropskih demokracijah imajo pomembno vlogo tudi zagovorniki človekovih pravic, zlasti pri zagotavljanju spoštovanja temeljnih pravic, demokratičnih vrednot, socialne vključenosti, varstva okolja in pravne države. Morali bi imeti možnost, da brez bojazni pred ustrahovanjem dejavno sodelujejo v javnem življenju ter izrazijo svoje mnenje tako o političnih zadevah kot v postopkih odločanja. Zagovorniki človekovih pravic so posamezniki ali organizacije, ki se ukvarjajo z varstvom temeljnih in različnih drugih pravic, vključno z okoljskimi in podnebnimi pravicami, pravicami žensk, pravicami LGBTIQ, pravicami ljudi z manjšinskim rasnim ali etničnim poreklom, pravicami delavcev ali verskimi svoboščinami.

(8) Za zdravo in uspešno demokracijo mora biti ljudem omogočeno dejavno sodelovanje v javnih razpravah. Da bi zagotovili pomenljivo udeležbo, bi morali imeti ljudje dostop do zanesljivih informacij, ki jim omogočajo oblikovanje lastnega mnenja in uporabo lastne presoje v javnem prostoru, v katerem se lahko svobodno izražajo različna stališča.

(9) Za spodbujanje tega okolja je pomembno, da se novinarji in zagovorniki človekovih pravic zaščitijo pred očitno neutemeljenimi in zlorabljenimi sodnimi postopki zoper udeležbo javnosti (splošno znanimi kot strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti (strategic lawsuit against public participation – SLAPP)). Pri teh sodnih postopkih gre za bodisi očitno neutemeljene bodisi v celoti ali delno neutemeljene postopke, ki vsebujejo elemente zlorabe, zaradi česar se upravičeno domneva, da je glavni namen sodnega postopka preprečiti, omejiti ali kaznovati udeležbo javnosti. Za take zlorabe so značilni nesorazmerna, pretirana ali nerazumna narava zahtevka ali njegovega dela, obstoj več zahtevkov, ki jih tožeča stranka uveljavlja v zvezi s podobnimi zadevami, ali ustrahovanje, nadlegovanje ali grožnje tožnika ali njihovih zastopnikov pred začetkom očitno neutemeljenega sodnega postopka ali sodnega postopka, ki pomeni zlorabo. Ti postopki pomenijo zlorabo sodnih postopkov in nepotrebno obremenjujejo sodišča, saj njihov cilj ni dostop do sodnega varstva, temveč nadlegovanje in utišanje toženih strank. Dolgotrajni postopki obremenjujejo nacionalne sodne sisteme.

(10) Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti se lahko pojavljajo v obliki široke palete pravnih zlorab, zlasti v civilnih ali kazenskih zadevah, pa tudi v upravnopravnih zadevah, in lahko temeljijo na navedbah različnih razlogov.

(11) Take sodne postopke pogosto začnejo vplivni posamezniki ali subjekti (na primer lobistične skupine, korporacije in državni organi) z namenom utišati javno razpravo. Pogosto je pri tem prisotno neravnovesje moči med strankami, pri čemer ima tožeča stranka močnejši položaj kot tožena, na primer s finančnega ali političnega vidika. Čeprav tako neravnovesje moči pri očitno neutemeljenih ali zlorabljenih sodnih postopkih ni nepogrešljivo, pa se ob njegovi prisotnosti znatno povečajo škodljivi in zastraševalni učinki sodnih postopkov za onemogočanje udeležbe javnosti.

(12) Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti lahko zlasti negativno vplivajo na verodostojnost in ugled novinarjev in zagovornikov človekovih pravic ter izčrpajo njihove finančne in druge vire. Lahko imajo negativne psihološke posledice za osebe, zoper katere se vlagajo, in njihove družinske člane. Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti ogrožajo zmožnost novinarjev in zagovornikov človekovih pravic za opravljanje dejavnosti. Take tožbe lahko odložijo ali popolnoma preprečijo objavo informacij o zadevah v javnem interesu. Obstoj takih postopkov ima lahko širše odvračilni učinek zlasti na delo novinarjev in zagovornikov človekovih pravic, saj prispeva k samocenzuri v pričakovanju morebitnih prihodnjih sodnih postopkov, kar vodi v osiromašenje javne razprave v škodo družbe kot celote. Trajanje postopkov, finančni pritisk in grožnja s kazenskimi sankcijami so močna orodja za ustrahovanje in utišanje kritičnih glasov.

(13) Osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, se pogosto soočajo z več sodnimi postopki hkrati, v več jurisdikcijah. Sodni postopki, ki se začnejo v jurisdikciji ene države članice zoper osebo s stalnim prebivališčem v drugi državi članici, so za toženo stranko običajno bolj zapleteni in dražji. Tožeče stranke lahko pri strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti uporabijo tudi procesna orodja za podaljšanje trajanja postopkov in zvišanje pravdnih stroškov ter začnejo postopke v jurisdikciji, za katero menijo, da bo za njihovo zadevo ugodna, ne pa pri sodišču, ki je najprimernejše za obravnavo zahtevka.

(14) V Evropski uniji je čedalje več strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Nedavne študije (5) kažejo, da se taki postopki v državah članicah vse pogosteje uporabljajo.

(15) Evropski parlament je v svoji resoluciji z dne 25. novembra 2020 (6) obsodil uporabo strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, namenjeno utišanju ali ustrahovanju preiskovalnih novinarjev in medijskih hiš ter ustvarjanju ozračja strahu glede njihovega poročanja o nekaterih temah, ter pozval Komisijo, naj predstavi predlog za njihovo preprečevanje. Evropski parlament je svoji resoluciji (7) z dne 11. novembra 2021 z naslovom Krepitev demokracije ter svobode in pluralnosti medijev v EU: zloraba civilnopravnih in kazenskopravnih ukrepov za utišanje novinarjev, nevladnih organizacij in civilne družbe ponovno poudaril razširjenost tega pojava in potrebo po učinkovitih zaščitnih ukrepih za njegove žrtve po vsej Uniji.

(16) Platforma Sveta Evrope za spodbujanje zaščite novinarstva in varnosti novinarjev (8) poroča tudi o vse večjem številu opozoril o resnih grožnjah za varnost novinarjev in svobodo medijev v Evropi, tudi o več primerih sodnega ustrahovanja. V letnem poročilu za leto 2021, ki so ga partnerska združenja predložila platformi Sveta Evrope za spodbujanje zaščite novinarstva in varnosti novinarjev, je poudarjeno, da je bilo v letu 2020 znatno več opozoril v zvezi s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti v primerjavi z letom prej, in sicer tako z vidika števila opozoril kot tudi števila jurisdikcij zadevnih držav članic Sveta Evrope (9). Svet Evrope je v svojem priporočilu o zaščiti novinarstva ter varnosti novinarjev in drugih medijskih akterjev (10) z dne 13. aprila 2016 svojim državam članicam priporočil, naj sprejmejo potrebne zakonodajne in/ali druge ukrepe za preprečevanje neresne, nadležne ali zlonamerne uporabe prava in pravnih postopkov za ustrahovanje in utišanje novinarjev ter drugih medijskih akterjev.

(17) V poročilih Komisije o stanju pravne države za leti 2020 (11) in 2021 (12) je poudarjeno, da se novinarji in drugi, ki so vključeni v zaščito javnega interesa, v številnih državah članicah v zvezi s svojimi objavami in delom vse pogosteje soočajo z grožnjami in napadi v različnih oblikah, ki vključujejo tudi vlaganje strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti.

(18) Jasen primer uporabe strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti v Uniji je novinarka Daphne Caruana Galizia, ki je bila v času, ko je bila umorjena, izpostavljena več kot 40 civilnim in kazenskim sodnim postopkom zaradi žalitve časti in dobrega imena ter obrekovanja v povezavi z njenim preiskovalnim delom.

(19) Akcijski načrt za evropsko demokracijo (13), ki ga je Komisija predstavila 3. decembra 2020, poudarja temeljno vlogo svobodnih in pluralističnih medijev v demokracijah ter pomen civilne družbe. Med drugim poudarja pomembno vlogo neodvisnih in pluralističnih medijev pri omogočanju državljanom, da sprejemajo informirane odločitve, pa tudi v boju proti manipulaciji z informacijami in vmešavanju v informacijski prostor, tudi z dezinformacijami. V tem okviru je Komisija že sprejela Priporočilo Komisije (EU) 2021/1534 o zagotavljanju zaščite, varnosti in opolnomočenja novinarjev in drugih medijskih delavcev v Evropski uniji (14). Namen navedenega priporočila je zagotoviti varnejše delovne pogoje za vse medijske delavce ter jim omogočiti, da svoje delo opravljajo brez strahu in ustrahovanja – tako na spletu kot sicer. Glede na vse večjo grožnjo, ki jo svobodi medijev in udeležbi javnosti predstavljajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, bi morala Unija razviti skladen in učinkovit pristop k boju proti takim postopkom. To priporočilo dopolnjuje Priporočilo (EU) 2021/1534, pri čemer zagotavlja posebna priporočila glede strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Poleg zaščite novinarjev in drugih medijskih delavcev zajema tudi zagovornike človekovih pravic. To priporočilo bi moralo obravnavati posebno grožnjo, ki jo predstavljajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, in s tem podpirati pravilno delovanje sistema zavor in ravnovesij v zdravi demokraciji. Državam članicam bi moralo zagotoviti smernice za sprejetje učinkovitih, ustreznih in sorazmernih ukrepov za obravnavo takih postopkov ter v zvezi s tem zlasti zaščito novinarjev in zagovornikov človekovih pravic. Priporočeni ukrepi bi morali zajemati ozaveščanje in razvijanje strokovnega znanja, zlasti med pravnimi strokovnjaki in osebami, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, da se slednjim nudi podpora in podpre okrepljeno spremljanje.

(20) Da bi zagotovili učinkovito zaščito pred strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti in preprečili zakoreninjenje tega pojava v Uniji, bi morale države članice zagotoviti, da so v njihovih pravnih okvirih, ki urejajo civilne, kazenske, gospodarske in upravne postopke, na voljo potrebni zaščitni ukrepi za obravnavo takih sodnih postopkov ob polnem spoštovanju demokratičnih vrednot in temeljnih pravic, vključno s pravico do poštenega sojenja in pravico do svobode izražanja. Za zagotovitev dosledne in učinkovite zaščite pred strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti bi si morale države članice prizadevati zagotoviti, da je na voljo zgodnja zavrnitev. Prav tako bi si morale prizadevati za zagotovitev drugih pravnih sredstev zoper zlorabo sodnih postopkov, in sicer za naložitev plačila stroškov, kar pomeni, da se lahko tožniku, ki je vložil strateško tožbo za onemogočanje udeležbe javnosti, naloži plačilo vseh stroškov postopka, za naložitev odškodnine vsem fizičnim ali pravnim osebam, ki so utrpele škodo zaradi strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, ter za možnost, da se stranki, ki je vložila strateško tožbo za onemogočanje udeležbe javnosti, naloži učinkovita, sorazmerna in odvračilna kazen. Glavni cilj tega, da se sodiščem omogoči naložitev kazni, je odvrniti morebitne tožnike od vlaganja strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Take kazni bi morale biti sorazmerne z ugotovljenimi elementi zlorabe. Sodišča bi lahko pri določanju višine kazni upoštevala, kako verjetno lahko strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, tudi glede na naravo zahtevka, dosežejo škodljiv ali zastraševalni učinek, ali je tožeča stranka sprožila več ali usklajene postopke v podobnih zadevah ter ali obstajajo poskusi ustrahovanja, nadlegovanja ali groženj toženi stranki.

(21) Države članice bi si morale prizadevati, da v svoje nacionalne zakonodaje za domače zadeve vključijo podobne zaščitne ukrepe, kot so tisti iz instrumentov Unije, katerih namen je obravnavati strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami. S tem bi se zagotovila dosledna in učinkovita zaščita pred takimi sodnimi postopki ter prispevalo k preprečevanju razraščanja tega pojava v Uniji.

(22) Države članice bi morale posebej pregledati svoje pravne okvire glede obrekovanja, da bi zagotovile, da tožniki v okviru strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti proti novinarjem ali zagovornikom človekovih pravic ne morejo nezakonito uporabljati obstoječih konceptov in opredelitev.

(23) Da bi preprečili zastraševalni učinek na javno razpravo, bi morale države članice zagotoviti, da kazni za obrekovanje niso pretirane in nesorazmerne. Posebno pozornost bi morale nameniti smernicam in priporočilom Sveta Evrope (15), ki obravnavajo pravni okvir za obrekovanje, zlasti na področju kazenskega prava. V zvezi s tem se države članice spodbuja, da iz svojega pravnega okvira odstranijo zaporne kazni za obrekovanje. Parlamentarna skupščina Sveta Evrope je v svoji resoluciji št. 1577 (2007) (16) države članice, ki za obrekovanje še vedno določajo zaporne kazni, pa čeprav te dejansko niso izrečene, pozvala, naj jih nemudoma odpravijo. Države članice se tudi spodbuja, da pri obravnavanju primerov obrekovanja dajejo prednost uporabi upravnega ali civilnega prava, če imajo take določbe manjši kaznovalni učinek od določb kazenskega prava (17).

(24) Kazenskopravno bi bilo treba primere obrekovanja obravnavati le kot zadnjo možnost, namesto tega pa bi bilo treba v skladu s smernicami mednarodnih organizacij dati prednost odzivanju z uporabo upravnega ali civilnega prava. Odbor Združenih narodov za človekove pravice (18) in Organizacija za varnost in sodelovanje v Evropi (19) sta priporočila odpravo obrekovanja iz kazenskopravnih predpisov. Podobno je pridržke v zvezi s tem izrazil tudi Svet Evrope (20).

(25) Pravica do varstva osebnih podatkov je podrobneje določena v Uredbi (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta (21). Pravica do varstva osebnih podatkov ni absolutna pravica. Člen 85 Splošne uredbe o varstvu podatkov določa, da države članice z zakonom usklajujejo pravico do varstva osebnih podatkov s pravico do svobode izražanja in obveščanja, vključno z obdelavo v novinarske namene ali zaradi akademskega, umetniškega ali književnega izražanja.

(26) Države članice bi morale samoregulativne organe in združenja pravnih delavcev spodbujati, da svoje deontološke standarde, vključno s kodeksi ravnanja, po potrebi uskladijo s tem priporočilom. Države članice bi morale po potrebi zagotoviti tudi, da deontološki standardi, katerih namen je pravne delavce odvrniti od ravnanj, ki bi lahko pomenila zlorabo postopka ali zlorabo njihovih drugih poklicnih odgovornosti v zvezi z integriteto sodnega postopka, ali jim taka ravnanja prepovedati, ter temu ustrezne disciplinske sankcije zajemajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. To bi morale spremljati ustrezne dejavnosti ozaveščanja in usposabljanja, da bi izboljšali poznavanje in učinkovitost obstoječih deontoloških standardov, ki so upoštevni za strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

(27) Pravni delavci so ključni akterji v strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, in sicer tako pri zastopanju strank v postopku kot pri pregonu posameznikov ali razsojanju v sporih. Zato je ključno, da imajo za to potrebno znanje in spretnosti. Države članice bi morale te pravne delavce podpirati in jim ponuditi priložnosti za usposabljanje. Usposabljanje bi lahko bistveno prispevalo h krepitvi njihovega znanja in zmožnosti za odkrivanje strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, tudi tistih z elementi tretjih držav, in za ustrezen odziv nanje. Tako usposabljanje bi moralo biti namenjeno sodnikom in sodnemu osebju na vseh ravneh sodišč, vključno s sodniki, tožilci, osebjem sodišč in tožilstev, pa tudi vsem drugim pravosodnim delavcem, ki so povezani s sodstvom ali kako drugače sodelujejo pri izvajanju sodne oblasti, ne glede na opredelitev v nacionalnem pravu, pravni status ali notranjo organizacijo, na regionalni in lokalni ravni, kjer se lahko na prvi stopnji pojavijo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. Tako usposabljanje bi moralo vključevati tudi druge pravne delavce, kot so odvetniki. Razvoj lokalnih zmogljivosti za usposabljanje lahko prispeva k dolgoročni trajnostnosti usposabljanja.

(28) Razširitev takega usposabljanja na novinarje, člane tiskovnih svetov, medijske delavce in zagovornike človekovih pravic bi jim pomagala prepoznati, kdaj se soočajo s takimi sodnimi postopki, in jim zagotovila kritične pravne spretnosti za zmanjšanje tveganja izpostavljenosti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti, oziroma bi jim zagotovila znanje, potrebno za njegovo boljše obvladovanje. Omogočila bi jim lahko tudi zanesljivo poročanje o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti. Pri usposabljanju novinarjev bi bilo treba upoštevati tudi etične standarde in smernice, ki jih določijo nacionalni tiskovni ali medijski sveti. Da bi prispevali k splošni krepitvi zmogljivosti in okrepili institucionalni odziv na strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, bi tako usposabljanje lahko vključevalo tudi organe za varstvo podatkov, nacionalne institucije za človekove pravice, institucije varuha človekovih pravic in državne regulativne organe na področju medijev.

(29) Ponudniki pravnega usposabljanja in združenja pravnih delavcev imajo zelo dobre možnosti, da zagotovijo usposabljanje o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti ter opredelijo cilje takega usposabljanja in ocenijo najustreznejšo metodologijo zanj. Usposabljanje, ki ga pravni delavci izvajajo za druge pravne delavce, omogoča, da se vsi učijo kot skupina, bolje izmenjujejo izkušnje in spodbujajo medsebojno zaupanje. Spodbujati bi bilo treba izmenjavo ustreznih praks na evropski ravni, tudi ob podpori Komisije in v sodelovanju z Evropsko mrežo institucij za izobraževanje v pravosodju (EJTN). Sodelovanje delavcev v pravni stroki in njihovih strokovnih združenj, vse od priprave analiz potreb do ocene rezultatov, je bistvenega pomena za zagotavljanje učinkovitosti in trajnostnosti dejavnosti usposabljanja.

(30) Usposabljanje bi moralo obravnavati svobodo izražanja in obveščanja ter druge temeljne pravice v skladu z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, Evropsko konvencijo o človekovih pravicah in nacionalnim pravom ter zajemati praktične smernice o tem, kako uporabljati ustrezno sodno prakso, omejitve temeljnih pravic in razmerja med njimi, tudi glede svobode izražanja, postopkovna jamstva ter druge ustrezne določbe nacionalnega prava. Ustrezno bi bilo treba upoštevati priročnik Sveta Evrope za delavce v pravni stroki o varstvu pravice do svobode izražanja na podlagi EKČP (22).

(31) Usposabljanje bi moralo med drugim obravnavati varstvo osebnih podatkov, ki se lahko uporabijo za vložitev strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Obravnavati bi moralo tudi manipulacijo z informacijami in vmešavanje vanje, vključno z dezinformacijami.

(32) Usposabljanje bi moralo upoštevati nacionalni pravni okvir in okoliščine. Strukturirano in skladno združevanje tega s smernicami, ki jih je razvil Svet Evrope, pričevanji oseb, zoper katere so bile vložene strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, ter dobrimi praksami iz drugih držav članic bi lahko prispevalo k uspešnim učnim ciljem pri usposabljanju o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti. Usposabljanje se lahko uporabi tudi za spodbujanje izmenjave dobrih praks med državami članicami.

(33) Da bi dosegli širše občinstvo in spodbudili podporo, bi bilo treba pri usposabljanju o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti čim bolje izkoristiti nove tehnologije, vključno s spletnim usposabljanjem. Koristi takih dejavnosti usposabljanja bi dopolnjeval dostop do e-virov, posodobljenega gradiva in samostojnih učnih orodij o zadevni zakonodaji in smernicah.

(34) Da bi spodbudili sinergije s podobnimi pobudami za usposabljanje pravnih delavcev, bi lahko v usposabljanje o sorodnih temah, kot sta svoboda izražanja in pravna etika, vključili module usposabljanja o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti. Spodbujati bi bilo treba uporabo obstoječega gradiva in praks usposabljanja, kot so tisti, ki se promovirajo na evropskem portalu e-pravosodja, v Unescovem globalnem naboru orodij za pravosodne akterje (23) in na spletnih tečajih s spletišča HELP (izobraževanje o človekovih pravicah za delavce v pravni stroki) Sveta Evrope (24).

(35) Z vključitvijo strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti v pravne in novinarske učne načrte bi se pravnim delavcem in novinarjem pomagalo pridobiti boljše znanje za prepoznavanje takih postopkov ter jim zagotovilo posebno znanje za ustrezno odzivanje, ob tem pa bi se podpiral razvoj strokovnega znanja in strokovnih kompetenc predavateljev. Tako znanje bi lahko visokošolske ustanove ponujale na dopolnilnih tečajih ali seminarjih v zadnjih letnikih študijskega programa, na primer študentom prava in novinarstva.

(36) Države članice bi morale podpirati kampanje ozaveščanja o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, ki jih med drugim organizirajo nacionalni subjekti, vključno z nacionalnimi institucijami za človekove pravice in organizacijami civilne družbe.

(37) Komunikacijske dejavnosti v zvezi s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti bi lahko potekale v obliki publikacij, sporočil, javnih srečanj, konferenc, delavnic in spletnih seminarjev.

(38) Osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, imajo pogosto težave pri iskanju informacij o razpoložljivih virih podpore. Za lažjo identifikacijo subjektov ali organov, ki lahko zagotovijo pomoč v primeru strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, in za zagotovitev učinkovitosti podpore ob takih postopkih bi bilo treba informacije zbirati in dajati na voljo na eni točki, in sicer brezplačno in lahko dostopno. V ta namen bi morala vsaka država članica vzpostaviti nacionalno informacijsko točko, ki bi zbirala in izmenjevala informacije o razpoložljivih virih.

(39) Temeljni cilj dejavnosti ozaveščanja o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti bi moral biti spodbujanje ozaveščenosti o pomenu javnega prostora, ki omogoča demokratično udeležbo in dostop državljanov do pluralnosti mnenj in zanesljivih nepristranskih informacij.

(40) Za zagotavljanje učinkovitosti kampanj ozaveščanja, bi jih bilo treba usklajevati z nacionalnimi informacijskimi točkami in drugimi pristojnimi organi. Te kampanje ozaveščanja bi si morale prizadevati tudi za sinergije s kampanjami za ozaveščanje o združljivih temah, kot so tiste, ki se osredotočajo na spodbujanje odprte, svobodne in poštene razprave ter varstvo pravice do svobode izražanja, vključene pa bi morale biti v dejavnosti ozaveščanja, ki spodbujajo aktivno državljansko udeležbo, pluralizem mnenj in dostop do zanesljivih informacij. Po potrebi bi si morale prizadevati tudi za sinergije s krepitvijo odpornosti medijev, informacijske pismenosti, novinarskih standardov in preverjanja dejstev v okviru ukrepov za boj proti dezinformacijam, manipulaciji z informacijami in vmešavanju, tudi iz tujine. Ciljna skupina bi lahko med drugim zajemala posebne skupine, kot so medijski delavci, pravni delavci, člani organizacij civilne družbe, strokovnjaki za komuniciranje, akademiki, možganski trusti, politiki, javni uslužbenci, javni organi in zasebne družbe.

(41) Države članice bi si morale na kakršen koli način, ki se jim zdi primeren, prizadevati za zagotovitev razpoložljivosti informacij o procesnih jamstvih in drugih zaščitnih ukrepih znotraj svojih nacionalnih pravnih okvirov, vključno z informacijami o subjektih ali organih, na katere se je mogoče obrniti za pomoč pri strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti.

(42) Taki viri podpore so med drugim lahko odvetniške družbe, ki neodplačno zastopajo osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, pravne svetovalnice pri univerzah, ki zagotavljajo tako podporo, organizacije, ki beležijo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti in poročajo o njih, ter organizacije, ki zagotavljajo finančno in drugo pomoč osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

(43) Osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, morajo imeti ustrezne zmožnosti za soočanje s takimi postopki. Zato je treba razviti zmogljivosti v državah članicah, da se zagotovi podpora tistim, zoper katere se vlagajo take tožbe. Države članice bi morale nuditi financiranje organizacijam, ki usmerjajo in podpirajo osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, in spodbujati tako financiranje, ki je na voljo na ravni Unije.

(44) Za uspešnejši boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti je potrebno bolj sistematično spremljanje tega pojava. V zbranih podatkih bi moralo biti dovolj informacij za organe in druge zadevne deležnike, da bi jih ti lahko količinsko opredelili in bolje razumeli, tudi z vidika zagotavljanja potrebne podpore osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. Države članice bi morale ob upoštevanju svojih institucionalnih ureditev na področju pravosodne statistike (25) enega ali več organov zadolžiti za zbiranje in združevanje podatkov o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, vloženih pri nacionalnih sodiščih. Ti organi lahko zbirajo podatke od več deležnikov. Za lažje zbiranje podatkov lahko organi, zadolženi za zbiranje podatkov, vzpostavijo kontaktne točke, ki pravosodnim organom, strokovnim organizacijam, nevladnim organizacijam, zagovornikom človekovih pravic, novinarjem in drugim deležnikom omogočajo izmenjavo podatkov o očitno neutemeljenih in zlorabljenih sodnih postopkih. Države članice bi morale enega od teh organov zadolžiti za usklajevanje informacij in letno sporočanje na nacionalni ravni zbranih zbirnih podatkov Komisiji, in sicer z začetkom do konca leta 2023. Države članice bi morale poskrbeti za odgovornost za zbrane podatke. V ta namen bi morale zagotoviti, da postopek zbiranja podatkov upošteva strokovne standarde ter da so organi, zadolženi za zbiranje podatkov in statistiko o njih, dovolj samostojni. Treba je izpolnjevati zahteve glede varstva podatkov.

(45) Države članice bi lahko pri zadolžitvi organov za zbiranje podatkov in poročanje razmislile o vzpostavitvi sinergij z ustreznimi instrumenti na področju pravne države in varstva temeljnih pravic. Pomembno vlogo lahko imajo tudi morebitne nacionalne institucije za človekove pravice ter drugi subjekti, kot so uradi varuhov človekovih pravic, organi za enakost, upoštevni pa so lahko tudi drugi pristojni organi, kot so organi, imenovani na podlagi Direktive (EU) 2019/1937 Evropskega parlamenta in Sveta (26). Nacionalne informacijske točke, ki zagotavljajo pregled virov podpore, ter subjekti ali organi, zadolženi za zbiranje in sporočanje podatkov, bi bili lahko ob upoštevanju zahtev in meril iz tega priporočila v isti organizaciji.

(46) Organi, zadolženi za zbiranje podatkov, bi morali informacije o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti v dostopni obliki objavljati na svojih spletiščih in po potrebi prek drugih ustreznih orodij. Pri tem bi morali zagotoviti polno spoštovanje temeljnih pravic, vključno s pravico do zasebnosti in varstva osebnih podatkov posameznikov, ki so vpleteni v strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

(47) Za ugotavljanje razlik glede trajanja očitno neutemeljenih in zlorabljenih sodnih postopkov bi bilo treba, ko je to mogoče, zbrati natančne informacije o dogodkih, ravnanjih ali dejanjih, s katerimi so se taki postopki začeli in končali, ter o njihovih datumih. Med zbranimi podatki bi morale biti po potrebi tudi informacije o ozadju zadeve, na primer v primeru ponavljajočih se predhodnih sodnih postopkov proti isti toženi stranki ali s strani iste tožeče stranke.

(48) Strokovna skupina EU za boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti (27), ki jo je ustanovila Komisija, bi lahko po potrebi podpirala razvoj primerljivih meril po državah članicah, ki bi jih lahko organi, zadolženi za zbiranje in sporočanje podatkov o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, zlahka uporabljali.

(49) Strokovna skupina EU za boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti podpira izmenjavo in razširjanje prakse in znanja med strokovnjaki o vprašanjih, povezanih s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti. Organom bi lahko med drugim zagotovila tehnično pomoč pri vzpostavljanju informacijskih točk, razvoju gradiva za usposabljanje in organizaciji pravne pomoči.

(50) Cilj programa za državljane, enakost, pravice in vrednote (CERV), vzpostavljenega z Uredbo (EU) 2021/692 Evropskega parlamenta in Sveta (28), je zaščititi in spodbujati pravice in vrednote iz Pogodb in Listine. Za ohranitev in nadaljnji razvoj demokratičnih družb, ki temeljijo na pravni državi, program CERV med drugim zagotavlja možnost financiranja dejavnosti, povezanih s krepitvijo zmogljivosti in ozaveščanjem o Listini, tudi glede svobode izražanja. Program za pravosodje, vzpostavljen z Uredbo (EU) 2021/692 (29), med drugim določa možnost financiranja dejavnosti, povezanih z usposabljanjem v pravosodju, da bi spodbudili skupno pravno in pravosodno kulturo, ki temelji na pravni državi, ter podprli in spodbujali dosledno in učinkovito izvajanje pravnih instrumentov Unije, upoštevnih v okviru navedenega programa –

SPREJELA NASLEDNJE PRIPOROČILO:

PREDMET UREJANJA

1. To priporočilo določa smernice za države članice za sprejetje učinkovitih, ustreznih in sorazmernih ukrepov za obravnavo strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti ter za zaščito zlasti novinarjev in zagovornikov človekovih pravic pred takimi postopki ob polnem spoštovanju demokratičnih vrednot in temeljnih pravic.

VELJAVNI OKVIRI

2. Države članice bi morale načeloma zagotoviti, da so v njihovih pravnih okvirih določeni potrebni zaščitni ukrepi za obravnavo strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti ob polnem spoštovanju demokratičnih vrednot in temeljnih pravic, vključno s pravico do poštenega sojenja in pravico do svobode izražanja.

3. Države članice bi si morale prizadevati zagotoviti, da so na voljo procesna jamstva za odobritev zgodnje zavrnitve strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Prav tako bi si morale prizadevati za zagotovitev drugih pravnih sredstev zoper strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, in sicer za naložitev plačila stroškov, kar pomeni, da se lahko tožniku, ki je vložil strateško tožbo za onemogočanje udeležbe javnosti, naloži plačilo vseh stroškov postopka, za naložitev odškodnine vsem fizičnim ali pravnim osebam, ki so utrpele škodo zaradi strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, ter za možnost, da se stranki, ki je vložila strateško tožbo za onemogočanje udeležbe javnosti, naloži učinkovita, sorazmerna in odvračilna kazen.

4. Države članice bi si morale prizadevati, da v svoje nacionalne zakonodaje za domače zadeve vključijo podobne zaščitne ukrepe, kot so tisti iz instrumentov Unije, katerih namen je obravnavati strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami.

5. Države članice bi morale zagotoviti, da njihova pravila, ki se uporabljajo za obrekovanje, ne vplivajo neupravičeno na svobodo izražanja, obstoj odprtega, svobodnega in pluralnega medijskega okolja ter udeležbo javnosti.

6. Države članice bi morale zagotoviti, da so njihova pravila, ki se uporabljajo za obrekovanje, dovolj jasna, tudi glede njihovih pojmov, da se zmanjša tveganje njihove napačne rabe ali zlorabe.

7. Države članice bi morale zagotoviti, da kazni za obrekovanje niso pretirane in nesorazmerne. Države članice bi morale posebej upoštevati smernice in priporočila Sveta Evrope ( 30 ) , ki obravnavajo pravni okvir za obrekovanje, zlasti na področju kazenskega prava. V zvezi s tem se države članice spodbuja, da iz svojega pravnega okvira odstranijo zaporne kazni za obrekovanje. Države članice se spodbuja, da pri obravnavanju primerov obrekovanja dajejo prednost uporabi upravnega ali civilnega prava ( 31 ) , če imajo take določbe manjši kaznovalni učinek od določb kazenskega prava.

8. Države članice bi si morale prizadevati za vzpostavitev ustreznega razmerja v svojih zakonodajah med pravico do varstva osebnih podatkov ter pravico do svobode izražanja in obveščanja, da se ti pravici uskladita, kot zahteva člen 85(2) Uredbe (EU) 2016/679.

9. Države članice bi morale sprejeti ustrezne ukrepe za zagotovitev, da deontološka pravila, ki urejajo ravnanje pravnih delavcev in disciplinske sankcije za kršitev teh pravil, upoštevajo in zajemajo ustrezne ukrepe za odvračanje od strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti. Države članice bi morale samoregulativne organe in združenja pravnih delavcev spodbujati, da svoje deontološke standarde, vključno s kodeksi ravnanja, uskladijo s tem priporočilom. Priporoča se tudi ustrezno ozaveščanje in usposabljanje.

USPOSABLJANJE

10. Države članice bi morale podpirati možnosti usposabljanja o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti za pravne delavce, kot so sodniki in sodno osebje na vseh ravneh sodišč, odvetnike ter osebe, zoper katere bi se lahko vlagale take tožbe. Usposabljanje bi moralo biti osredotočeno na pridobivanje strokovnega znanja za odkrivanje takih postopkov in ustrezno odzivanje.

11. Države članice bi morale združenja pravnih delavcev in ponudnike pravnega usposabljanja spodbujati k ponujanju usposabljanj o tem, kako obravnavati strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. Komisija bo ponudnike usposabljanja na evropski ravni, kakršna je Evropska mreža za izobraževanje v pravosodju, spodbujala k zagotavljanju takih usposabljanj. V razvoj, organizacijo, izvajanje in ocenjevanje usposabljanj bi morali biti vključeni delavci v pravni stroki in njihova strokovna združenja.

12. Usposabljanje bi moralo zajemati upoštevne vidike Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in Evropske konvencije o človekovih pravicah. Zajemati bi moralo praktične smernice o uporabi prava Unije, nacionalne sodne prakse, sodne prakse Sodišča Evropske unije in sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice glede ugotavljanja, ali omejitve uveljavljanja pravice do svobode izražanja izpolnjujejo zahteve iz člena 52 Listine oziroma člena 10(2) Evropske konvencije o človekovih pravicah, ter glede razmerja med pravico do svobode izražanja in obveščanja in drugimi temeljnimi pravicami.

13. Usposabljanje bi moralo zajemati tudi procesna jamstva zoper strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, če so na voljo, ter pristojnost in ustrezno pravo, ki se uporablja v zadevah s področja temeljnih pravic ter v kazenskih, upravnih, civilnih in gospodarskih zadevah.

14. Dejavnosti usposabljanja bi morale obravnavati tudi obveznost držav članic v skladu z Uredbo (EU) 2016/679, da z zakonom uskladijo varstvo osebnih podatkov s pravico do svobode izražanja in obveščanja. Zajemati bi morale pravila, ki jih države članice sprejmejo v ta namen, in posebne izjeme ali odstopanja od Uredbe (EU) 2016/679, ki se uporabljajo za obdelavo podatkov v novinarske namene ali za namene akademskega, umetniškega ali literarnega izražanja ( 32 ) . Ustrezno bi bilo treba upoštevati elemente iz Priloge k temu priporočilu.

15. Države članice bi morale razmisliti o vključitvi takega usposabljanja v usposabljanje o svobodi izražanja in pravni etiki.

16. Usposabljanje novinarjev, drugih medijskih delavcev in zagovornikov človekovih pravic bi moralo okrepiti njihove zmožnosti za soočanje s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti. Osredotočati bi se moralo na to, kako naj navedene osebe prepoznajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti in kako naj ravnajo pri soočanju s takimi sodnimi postopki, ter jih informirati o njihovih pravicah in obveznostih, da bi se lahko ustrezno zavarovale pred takimi postopki. Usposabljanje novinarjev bi moralo zajemati tudi etične standarde in smernice, ki jih določijo nacionalni tiskovni ali medijski sveti.

17. Države članice bi lahko visokošolske ustanove spodbudile, da v svoje učne načrte, zlasti za pridobitev diplome iz prava ali novinarstva, vključijo znanje o tem, kako prepoznati strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

18. Usposabljanje bi lahko vključevalo pričevanja oseb, zoper katere so bile vložene strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti. Usposabljanje bi lahko ob čim boljšem izkoriščanju znanja, pridobljenega v okviru strokovne skupine EU za boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti, spodbujalo tudi izmenjavo izkušenj med državami članicami.

OZAVEŠČANJE

19. Države članice se spodbujajo k podpiranju pobud, med drugim nacionalnih institucij za človekove pravice in organizacij civilne družbe, namenjenih ozaveščanju o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti in organizaciji informacijskih kampanj v zvezi z njimi. Posebno pozornost bi bilo treba nameniti obravnavanju oseb, zoper katere bi se lahko vlagale take tožbe.

20. Dejavnosti ozaveščanja bi si morale prizadevati za preprosto in dostopno pojasnjevanje vprašanja strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, da bi se taki postopki zlahka prepoznali.

21. Dejavnosti ozaveščanja bi morale zagotavljati informacije o obstoječih podpornih strukturah, vključno z napotitvijo na nacionalne informacijske točke, ki zbirajo in izmenjujejo informacije o razpoložljivih virih. Prizadevanja za ozaveščanje bi morala zagotoviti tudi jasen pregled nad pravnimi možnostmi za obrambo, ki so v nacionalnih okvirih na voljo v primeru strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, in nad tem, kako jih je mogoče učinkovito uporabiti.

22. Tudi kampanje ozaveščanja proti negativnim odnosom, stereotipom in predsodkom bi lahko obravnavale strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

23. Spodbujanje boljšega razumevanja narave in obsega učinka strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti bi bilo treba vključiti v dejavnosti ozaveščanja o pravici do svobode izražanja, ki so namenjene posebnim skupinam, kot so medijski delavci, pravni delavci, člani organizacij civilne družbe, akademiki, možganski trusti, strokovnjaki za komuniciranje, javni uslužbenci, politiki, javni organi in zasebne družbe.

MEHANIZMI PODPORE

24. Države članice bi morale zagotoviti, da imajo osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, dostop do individualne in neodvisne podpore. V ta namen bi morale države članice opredeliti in podpreti organizacije, ki zagotavljajo smernice in podporo takim osebam. Take organizacije lahko vključujejo združenja pravnih delavcev, medijske in tiskovne svete, krovna združenja zagovornikov človekovih pravic, združenja na ravni Unije in nacionalni ravni, odvetniške družbe, ki neodplačno zastopajo osebe, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, pravne svetovalnice pri univerzah in druge nevladne organizacije.

25. Vsaka država članica bi morala vzpostaviti informacijsko točko, ki bo zbirala in izmenjevala informacije o vseh organizacijah, ki zagotavljajo smernice in podporo osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

26. Države članice se spodbuja, naj za zagotavljanje finančne podpore uporabijo nacionalna sredstva in sredstva Unije ter promovirajo financiranje, ki je na ravni Unije na voljo organizacijam, ki zagotavljajo smernice in podporo osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti, zlasti da se jim zagotovijo zadostna sredstva za hitro odzivanje na take postopke.

27. Države članice bi morale zagotoviti, da je toženim strankam v strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti cenovno ugodno in lahko dostopno na voljo pravna pomoč.

28. Države članice bi morale olajšati izmenjavo informacij in dobrih praks med organizacijami, ki zagotavljajo smernice in podporo osebam, zoper katere se vlagajo strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti.

ZBIRANJE PODATKOV, POROČANJE IN SPREMLJANJE

29. Države članice bi morale ob upoštevanju svojih institucionalnih ureditev na področju pravosodne statistike enega ali več organov zadolžiti za zbiranje in združevanje podatkov o strateških tožbah za onemogočanje udeležbe javnosti, vloženih v njihovi jurisdikciji, ob polnem spoštovanju zahtev glede varstva podatkov. Države članice bi morale zagotoviti, da je en izmed teh organov ob polnem spoštovanju zahtev glede varstva podatkov zadolžen za usklajevanje informacij in letno sporočanje na nacionalni ravni zbranih zbirnih podatkov Komisiji, in sicer z začetkom do konca leta 2023. Komisija bo objavila letni povzetek prejetih prispevkov.

30. Strokovna skupina EU za boj proti strateškim tožbam za onemogočanje udeležbe javnosti bi lahko po potrebi podpirala razvoj in čim boljšo uporabo standardov in predlog za zbiranje podatkov.

31. Podatki iz točke 29 bi morali vključevati: (a) število strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti, vloženih v zadevnem letu; (b) število zgodnje zavrženih strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti v zadevnem letu, in sicer z začetkom leta 2022, ter zavrnjenih tako iz vsebinskih kot postopkovnih razlogov; (c) število sodnih postopkov, razvrščenih glede na vrsto tožene stranke (npr. novinar, zagovornik človekovih pravic, medijska hiša); (d) število sodnih postopkov, razvrščenih glede na vrsto tožeče stranke (npr. politik, fizična oseba, družba in to, ali je tožnik tuji subjekt); (e) podatke o dejanjih udeležbe javnosti, zaradi katerih so bili začeti sodni postopki; (f) podatke o ocenjenih zneskih začetne odškodnine, ki jih zahtevajo tožeče stranke; (g) opis različnih pravnih podlag, ki jih tožeče stranke uporabljajo, ter s tem povezane številčne podatke; (h) podatke o trajanju postopkov, ki zajemajo vse stopnje; (i) podatke o čezmejnih elementih ter (j) če so na voljo, druge podatke, vključno s podatki o sodnih stroških postopkov, in po potrebi, če je ustrezno, podatke o zgodovinskem ozadju zadev.

32. Organ iz točke 29, ki zagotavlja usklajevanje, bi moral podatke v dostopni obliki objaviti na svojem spletišču in po potrebi prek drugih ustreznih orodji, pri tem pa sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev varstva pravic tistih, ki so vpleteni v sodne postopke v zvezi s strateškimi tožbami za onemogočanje udeležbe javnosti.

KONČNE DOLOČBE

33. Države članice bi morale za izvajanje posebnih določb tega priporočila v celoti izkoristiti finančno podporo, ki je za to na voljo na ravni Unije, ter promovirati možnosti financiranja, ki so na voljo javnim in zasebnim subjektom, vključno z organizacijami civilne družbe, zlasti v okviru programa CERV in programa za pravosodje.

34. Države članice bi morale Komisiji do konca leta 2023 in nato na zahtevo v skladu s pravili o varstvu podatkov posredovati poročilo o izvajanju tega priporočila, ki vsebuje zbirne podatke, konsolidirane na ravni držav članic. Komisija bo po potrebi z državami članicami in deležniki na ustreznih forumih razpravljala o ukrepih in dejavnostih, sprejetih za uporabo priporočila.

35. Komisija bo najpozneje pet let po datumu sprejetja tega priporočila ocenila učinek na razvoj strateških tožb za onemogočanje udeležbe javnosti v Evropski uniji. Na podlagi tega bo Komisija opredelila, ali so potrebni dodatni ukrepi za zagotovitev ustrezne zaščite osebam, zoper katere se vlagajo take tožbe, pri čemer upošteva ugotovitve iz poročil Komisije o stanju pravne države in druge ustrezne informacije, vključno z zunanjimi podatki.

V Bruslju, 27. aprila 2022 Za Komisijo Didier REYNDERS član Komisije

(1) Glej na primer sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 14. septembra 2010 v zadevi Dink proti Turčiji (pritožbe št. 2668/07, 6102/08, 30079/08, 7072/09 in 7124/09), točka 137. Glede pozitivnih obveznostih iz člena 10 Evropske konvencije o človekovih pravicah glej tudi poročilo raziskovalnega oddelka Evropskega sodišča za človekove pravice, https://www.echr.coe.int/documents/research_report_article_10_eng.pdfI.

(2) Glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 7. decembra 1976 v zadevi Handyside proti Združenemu kraljestvu (pritožba št. 5493/72), točka 49.

(3) Glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 15. februarja 2005 v zadevi Steel in Morris proti Združenemu kraljestvu (pritožba št. 68416/01), točka 89.

(4) V Priporočilu CM/Rec(2022)4 Odbora ministrov Sveta Evrope o spodbujanju ugodnega okolja za kakovostno novinarstvo v digitalni dobi je navedeno, da „[...] kakovostno novinarstvo, ki temelji na standardih poklicne etike in se pojavlja v različnih oblikah glede na geografske, pravne in družbene okoliščine, sledi dvojnemu cilju, in sicer delovati kot javni varuh v demokratičnih družbah ter prispevati k ozaveščenosti in razsvetljenosti javnosti“, https://search.coe.int/cm/pages/result_details.aspx?objectid=0900001680a5ddd0. Resolucija 2213 (2018) o statusu novinarjev v Evropi, ki jo je sprejela parlamentarna skupščina Sveta Evrope, v zvezi s poklicnimi novinarji navaja „misijo obveščanja javnosti o splošnih ali posebnih zanimivih temah, in sicer kar najbolj odgovorno in objektivno.“ https://search.coe.int/cm/pages/result_details.aspx?objectid=0900001680a5ddd0.

(5) Academic network on European citizenship rights, Ad hoc request – SLAPP in the EU context (Akademska mreža za pravice iz evropskega državljanstva, ad hoc zahtevek – Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti v okviru EU), 29. maj 2020, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/ad-hoc-literature-review-analysis-key-elements-slapp_en.pdf, str. 4 ter Academic network on European citizenship rights, Strategic Lawsuits Against Public Participation (SLAPP) in the European Union: A comparative study, (Akademska mreža za pravice iz evropskega državljanstva, Strateške tožbe za onemogočanje udeležbe javnosti v okviru EU): Primerjalna študija, 30. junij 2021, https://ec.europa.eu/info/files/strategic-lawsuits-against-public-participation-slapp-european-union-comparative-study_en.

(6) P9_TA(2020)0320. Parlament je v tej resoluciji ponovil tudi navedbe iz svoje resolucije z dne 28. marca 2019 (P8_TA(2019)0328).

(7) P9_TA(2021)0451.

(8) Platforma Sveta Evrope od leta 2015 olajšuje zbiranje in razširjanje informacij o resnih pomislekih glede medijske svobode in varnosti novinarjev v državah članicah Sveta Evrope. Sodelujoče partnerske organizacije, tj. povabljene mednarodne nevladne organizacije in združenja novinarjev, objavljajo opozorila o kršitvah svobode medijev ter letna poročila o stanju medijske svobode in varnosti novinarjev v Evropi. Od držav članic Sveta Evrope se pričakuje, da bodo ukrepale in obravnavale vprašanja ter platformo obvestile o ukrepih, ki jih sprejmejo v odziv na opozorila. Nizka stopnja odzivanja držav članic Sveta Evrope, ki so tudi države članice EU, kaže na potrebo po nadaljnjem ukrepanju. https://www.coe.int/en/web/media-freedom.

(9) Leta 2021 je bilo na platformi za spodbujanje zaščite novinarstva in varnosti novinarjev (coe.int) objavljenih 282 opozoril, pri čemer se jih je več nanašalo na primere sodnega ustrahovanja, torej oportunistično, samovoljno ali nadležno uporabo zakonodaje, vključno z zakonodajo, ki ureja obrekovanje, boj proti terorizmu, nacionalno varnost, huliganstvo ali boj proti ekstremizmu. V letnem poročilu za leto 2021, ki so ga partnerske organizacije predložile platformi Sveta Evrope za spodbujanje zaščite novinarstva in varnosti novinarjev, je bilo ugotovljeno povečanje števila opozoril in zadevnih jurisdikcij držav članic Sveta Evrope glede na leto 2020 – 1680a2440e (coe.int).

(10) Priporočilo CM/Rec(2016)4 Odbora ministrov državam članicam o zaščiti novinarstva ter varnosti novinarjev in drugih medijskih akterjev, https://search.coe.int/cm/Pages/result_details.aspx?ObjectId=09000016806415d9#_ftn1.

(11) COM(2020) 580 final z dne 30. septembra 2020.

(12) COM(2021) 700 final z dne 20. julija 2021.

(13) COM(2020) 790 final z dne 3. decembra 2020.

(14) Priporočilo Komisije (EU) 2021/1534 z dne 16. septembra 2021 o zagotavljanju zaščite, varnosti in opolnomočenja novinarjev in drugih medijskih delavcev v Evropski uniji (UL L 331, 20.9.2021, str. 8).

(15) Glej med drugim Resolucijo št. 1577 Parlamentarne skupščine Sveta Evrope z naslovom Na poti k dekriminalizaciji obrekovanja (2007) https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en, priporočilo Parlamentarne skupščine Sveta Evrope o dekriminalizaciji obrekovanja 1814 (2007) https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17587&lang=en, študijo Generalnega sekretariata Sveta Evrope o svobodi izražanja in obrekovanju – Študija sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (2012) https://rm.coe.int/study-on-the-alignment-of-laws-and-practices-concerning-alignment-of-l/16804915c5 ter, nazadnje, študijo Sveta Evrope o sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice (2016) https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=09000016806ac95b.

(16) Resolucija št. 1577 (2007) Parlamentarne skupščine Sveta Evrope z dne 4. oktobra 2007 z naslovom Na poti k dekriminalizaciji obrekovanja, https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en.

(17) Glej tudi splošno pripombo št. 34 Odbora Združenih narodov za človekove pravice – Člen 19: Svoboda mnenja in izražanja z dne 12. septembra 2011, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf in posebno poročilo Urada predstavnika za svobodo medijev pri Organizaciji za varnost in sodelovanje v Evropi o pravnem nadlegovanju in zlorabi pravosodnega sistema zoper medije z dne 23. novembra 2021, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

(18) Splošna pripomba št. 34 Odbora Združenih narodov za človekove pravice – Člen 19: Svoboda mnenja in izražanja z dne 12. septembra 2011, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf.

(19) Urad predstavnika za svobodo medijev pri Organizaciji za varnost in sodelovanje v Evropi, Posebno poročilo o pravnem nadlegovanju in zlorabi pravosodnega sistema zoper medije z dne 23. novembra 2021, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

(20) Priporočilo CM/Rec(2016)4 Odbora ministrov državam članicam o zaščiti novinarstva ter varnosti novinarjev in drugih medijskih akterjev, glej točko 6.

(21) Uredba (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov) (UL L 119, 4.5.2016, str. 1).

(22) Priročnik Sveta Evrope za delavce v pravni stroki o varstvu pravice do svobode izražanja na podlagi EKČP (2017), https://rm.coe.int/handbook-freedom-of-expression-eng/1680732814.

(23) Globalni nabor orodij za pravosodne akterje: mednarodni pravni standardi na področju svobode izražanja, dostopa do informacij in varnosti novinarjev (2021), https://unesdoc.unesco.org/ark:/48223/pf0000378755.

(24) https://www.coe.int/en/web/help/home.

(25) Glej Smernice o pravosodnih statistikah Evropske komisije za učinkovitost pravosodja (CEPEJ) z 12. plenarnega zasedanja (Strasbourg, 10. do 11. december 2008) – CEPEJ-GT-EVAL (coe.int).

(26) Direktiva (EU) 2019/1937 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2019 o zaščiti oseb, ki prijavijo kršitve prava Unije (UL L 305, 26.11.2019, str. 17).

(27) Register strokovnih skupin Komisije in drugih podobnih subjektov (europa.eu).

(28) Uredba (EU) 2021/692 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. aprila 2021 o vzpostavitvi programa Državljani, enakost, pravice in vrednote ter razveljavitvi Uredbe (EU) št. 1381/2013 Evropskega parlamenta in Sveta in Uredbe Sveta (EU) št. 390/2014 (UL L 156, 5.5.2021, str. 1).

(29) Cilj Uredbe (EU) 2021/692 je prispevati k razvoju evropskega območja pravice ter okrepiti demokracijo, pravno državo in varstvo temeljnih pravic.

(30) Glej med drugim Resolucijo št. 1577 Parlamentarne skupščine Sveta Evrope z naslovom Na poti k dekriminalizaciji obrekovanja (2007) https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17588&lang=en, priporočilo Parlamentarne skupščine Sveta Evrope o dekriminalizaciji obrekovanja 1814 (2007) https://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17587&lang=en, študijo Generalnega sekretariata Sveta Evrope o svobodi izražanja in obrekovanju – Študija sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (2012) https://rm.coe.int/study-on-the-alignment-of-laws-and-practices-concerning-alignment-of-l/16804915c5 ter, nazadnje, študijo Sveta Evrope o sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice (2016) https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=09000016806ac95b.

(31) Zunaj okvira Sveta Evrope (glej prejšnjo opombo) se na mednarodni ravni množijo zahteve po dekriminalizaciji obrekovanja. Glej splošno pripombo št. 34 Odbora Združenih narodov za človekove pravice – Člen 19: Svoboda mnenja in izražanja z dne 12. septembra 2011, https://www2.ohchr.org/english/bodies/hrc/docs/gc34.pdf in posebno poročilo Urada predstavnika za svobodo medijev pri Organizaciji za varnost in sodelovanje v Evropi o pravnem nadlegovanju in zlorabi pravosodnega sistema zoper medije z dne 23. novembra 2021, https://www.osce.org/files/f/documents/c/f/505075_0.pdf.

(32) Za več informacij o prenosu člena 85 Splošne uredbe o varstvu podatkov v nacionalno pravo glej delovni dokument služb Komisije, str. 26.