SL Uradni list Evropske unije L 25/37

SKLEP KOMISIJE (EU) 2015/120

z dne 29. oktobra 2014

o shemi pomoči SA.27317 (C 25/09) (ex N 673/08), ki jo Italija namerava izvesti za opremo za digitalno projekcijo

(notificirano pod dokumentarno številko C(2014) 7888)

(Besedilo v italijanskem jeziku je edino verodostojno)

(Besedilo velja za EGP)

EVROPSKA KOMISIJA JE –

ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije in zlasti prvega pododstavka člena 108(2) Pogodbe,

ob upoštevanju Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru in zlasti člena 62(1)(a) Sporazuma,

po pozivu vsem zainteresiranim stranem, naj predložijo svoje pripombe v skladu z navedenima določbama (1), in ob upoštevanju teh pripomb,

ob upoštevanju naslednjega:

I. POSTOPEK

(1) Italija je 30. decembra 2008 Komisijo uradno obvestila, da namerava uvesti davčne olajšave za naložbe in distribucijo na področju kinematografije ter tudi digitalne kinematografije. Italijanski organi so predložili dodatne informacije 2. aprila 2009 in 23. junija 2009.

(2) Komisija je z dopisom z dne 22. julija 2009 Italiji sporočila, da bo odobrila njene davčne olajšave za naložbe in distribucijo na področju kinematografije. Poleg tega ji je sporočila tudi, da bo glede predlagane davčne olajšave za naložbe v opremo za digitalno projekcijo začela postopek v skladu s členom 108(2) Pogodbe o delovanju Evropske unije.

(3) Sklep Komisije o začetku postopka je bil objavljen v Uradnem listu Evropske unije (2). Komisija je pozvala vse zainteresirane strani, naj predložijo svoje pripombe.

(4) Italijansko ministrstvo za kulturo in turizem ter Evropska komisija sta 21. oktobra 2009 v Rimu organizirala delavnico na to temo.

(5) Komisija je prejela pripombe zainteresiranih strani in jih je posredovala Italiji, da bi ta lahko nanje odgovorila; opažanja italijanskih organov je prejela 19. januarja 2010. Sledile so nadaljnje izmenjave informacij, vključno z dodatnimi dopisi italijanskih organov, ki jih je Komisija prejela 7. septembra 2010, 12. aprila 2011, 1. junija 2011, 1. decembra 2011, 10. maja 2012, 14. septembra 2012, 23. aprila 2013, 6. decembra 2013, 18. aprila 2014, 11. junija 2014 in 1. avgusta 2014.

II. OPIS UKREPA

1. Priglašeni ukrep

(6) Davčna olajšava za kinematografe, ki nameščajo opremo za digitalno projekcijo, je bila del davčnih ukrepov za filmski sektor, ki so jih uvedli italijanski organi. Skupni cilj teh ukrepov je bil spodbuditi tržno dinamiko v podporo italijanskim kulturnim filmom v okolju, ki je ugodno za konkurenčnost, ter promovirati take filme v Italiji in Evropi.

(7) Shema davčnih olajšav za digitalno kinematografijo omogoča 30-odstotno davčno olajšavo za stroške uvedbe opreme za digitalno projekcijo. Največja letna davčna olajšava je omejena na 50 000 EUR na platno.

(8) Upravičeni so lahko naslednji stroški: (a) nakup opreme za digitalno projekcijo in reprodukcijo; (b) nakup opreme za sprejemanje digitalnih signalov prek prizemnega in/ali satelitskega prenosa; (c) finančni zakup ali najem opreme in sistemov iz prejšnjih točk; zadevne pogodbe morajo vključevati obveznost nakupa sredstev po izteku zakupa ali določbo o vnaprejšnji uveljavitvi te možnosti s strani družbe, ki ta sredstva uporablja; (d) izdatki za dejavnosti usposabljanja osebja; (e) povezani in dodatni izdatki za obnovo in prilagoditev projekcijskih kabin, opreme in pripomočkov ter dodatnih prostorov, ki so se prej uporabljali za projekcijo filmov na 35 milimetrskem traku. Stroški iz zadnjih dveh točk ne smejo presegati 20 % skupnih stroškov za točke (a), (b) in (c).

(9) Glede na izvirno priglasitev italijanskih organov bi bila podpora brezpogojna za kinematografe z največ štirimi platni in za multiplekse s petimi do desetimi platni v mestih z največ 50 000 prebivalci. Za druge multiplekse z največ 24 platni bi kot pogoj za pomoč veljala obveznost prikazovanja kulturnih filmov v 50 % predstav in zamenjave najmanj 50 % platen za digitalne projekcije.

(10) Davčna olajšava se uporablja za filmske družbe, ki so davčne zavezanke v Italiji.

(11) Pravne podlage za shemo so naslednje: (a) zakon št. 244 z dne 24. decembra 2007 o določbah za pripravo letnega in večletnega državnega proračuna (legge 24.12.2007 n.244); (b) uredba z zakonsko močjo št. 91 z dne 8. avgusta 2013, ki je bila spremenjena v zakon št. 112 z dne 7. oktobra 2013 (decreto legge 8.8.2013, n.91, convertito, con modificazioni, dalla legge 7 ottobre 2013, n.112); (c) novi predpisi o izvajanju davčnih olajšav, ki se odobrijo kinematografom za uvedbo in pridobitev opreme za digitalno projekcijo.

2. Pomisleki Komisije

(12) Komisija je v sklepu o začetku postopka menila, da ukrep pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Italija se je s tem, ko je ponujala davčne olajšave, odrekla nekaterim davčnim prihodkom, zato je shema vključevala državna sredstva. Shema je zagotavljala gospodarsko prednost posameznim podjetjem, v tem primeru kinematografom. Glede na mednarodno trgovino s filmi bi lahko ta selektivna prednost vplivala na trgovino znotraj Unije. Komisija je dvomila, da je bila pomoč združljiva.

(13) Kot prvo je Komisija imela pomisleke o nujnosti predlagane davčne olajšave za digitalno kinematografijo. Podvomila je v predlagano največjo davčno olajšavo (v višini 50 000 EUR na platno): pri 30-odstotni davčni stopnji je to pomenilo najvišje upravičene stroške namestitve v višini 166 667 EUR na platno (50 000 EUR × 100/30). To je bilo višje od ocenjenih stroškov opreme za digitalno projekcijo, ki so jih predložili italijanski organi, tj. 100 000 EUR. Komisija je imela pomisleke, ali bi največja davčna olajšava morala biti tako visoka in ali so bili predloženi stroški prehoda ustrezno ocenjeni. Poleg tega je imela pomisleke, ali je bila namestitev opreme za projekcijo ločljivosti 2K (3), skladne z DCI (4), potrebna za prikazovanje italijanskih ali evropskih kulturnih filmov.

(14) Kot drugo je Komisija imela pomisleke o sorazmernosti predlaganega ukrepa pomoči. Ugotovila je, da je za večje kinematografe verjetneje, da si lahko privoščijo opremo za digitalno projekcijo brez državne pomoči. Poleg tega je ugotovila, da so prikazovalcem na voljo komercialni modeli prehoda, kot so modeli pristojbine za virtualni film (Virtual Print Fee – VPF) (5). Zato jo je zanimalo, ali bi javna podpora v predlagani višini na platno izrinila komercialne nadomestne možnosti.

(15) Kot tretje je Komisija dvomila, da je bila predlagana davčna olajšava primeren ukrep pomoči. Ugotovila je, da je ocenjeni proračun ukrepa (16,8 milijona EUR) ustrezal stroškom namestitve v višini 56 milijonov EUR, kar je bilo znatno manj od ocenjenih stroškov prehoda (395,7 milijona EUR na podlagi stroškov v višini 100 000 EUR na platno). Poleg primernosti razpoložljivih sredstev je Komisija imela pomisleke tudi o tem, ali je bil predlagani ukrep zadostno usmerjen, da bi dosegel cilj v zvezi z izboljšanjem kroženja italijanskih in evropskih kulturnih filmov. Dvomila je, da italijanski organi lahko zagotovijo, da bi prikazovalci z digitalno opremo uvedli nadomestne komercialne modele, ki bi obiskovalcem italijanskih kinematografov ponujali večjo izbiro kulturnih filmov. Glede na to, da je bila uporaba davčne olajšave pogojena s tem, da ima upravičenec zadostne davčne obveznosti, in da je ukrep pomenil 70-odstotno naložbo s strani prikazovalca, je Komisija imela pomisleke o tem, ali bi kinematografi, ki najbolj potrebujejo pomoč, lahko to izkoristili. Poleg tega je dvomila, da bi predvidena enkratna podpora (v priglasitvi je bil napovedan dveletni pilotni ukrep) lahko zagotovila trajnostno rešitev za pričakovano krajšo življenjsko dobo in višje tekoče stroške, ki so povezani z namestitvijo digitalne opreme.

(16) Nazadnje je Komisija imela pomisleke o gospodarskem, socialnem in kulturnem učinku pomoči. Sicer je priznala, da bi uporaba državne pomoči za naložbo v prehod na digitalno tehnologijo v kinematografih lahko bila v skupnem interesu države članice, vendar je zahtevala zagotovila, da bo ukrep tehnološko nevtralen. Zahtevala je zlasti potrditev, da prikazovalci ne bodo prisiljeni vlagati v en sam digitalni standard namesto v druge. Poleg tega je od italijanskih organov zahtevala, da zagotovijo, da se lahko prikazujejo tudi tisti filmi, ki so posneti v odprti digitalni obliki, ki je po kakovosti slabša od digitalnega standarda opreme, za katero se je prejela podpora. Komisija je tudi ugotovila, da bi lahko pomoč za namestitev opreme za digitalno projekcijo posredno koristila pomembnejšim ameriškim produkcijskim hišam (v primeru opreme, skladne z DCI). Ob povečanem povpraševanju zaradi predlagane pomoči bi se lahko povišala cena opreme za projekcijo, katere zaloge so že tako ali tako omejene. Zaradi pomoči bi se lahko v Italiji hitreje dosegla kritična masa digitalnih kinematografov, kar bi posledično lahko pospešilo prehod na digitalno distribucijo in s tem tudi zaprtje tistih kinematografov, ki do takrat ne bi mogli namestiti digitalne opreme. Glede na navedeno je Komisija dvomila, da bi se morebitna izkrivljanja konkurence lahko izravnala s socialnimi in kulturnimi prednostmi pomoči.

3. Spremembe predlaganega ukrepa od začetka postopka

(17) Ko je Komisija začela postopek preiskave, se je italijanski ukrep v zvezi z davčno olajšavo za digitalno kinematografijo izvajal v okviru mejnih vrednosti de minimis (6). Italijanski organi nameravajo ob odobritvi Komisije v celoti izvesti ukrep v obsegu, ki presega mejne vrednosti de minimis.

(18) Italijanski organi ocenjujejo, da bo proračun ukrepa za obdobje 2014–2015 znašal približno 7,5 milijona EUR.

(19) Obdobje, obravnavano v tem sklepu, traja do 31. decembra 2022. Italijanski organi pričakujejo, da se bo davčna olajšava najbolj uporabljala v obdobju 2014–2015.

(20) Osnutki izvedbenih predpisov, ki jih italijanski organi nameravajo izvesti v celoti (v obsegu, ki presega mejne vrednosti de minimis), se v številnih pomembnih točkah razlikujejo od izvirne priglasitve.

(21) Kot prvo je bila v spremenjenih izvedbenih predpisih črtana zahteva, da morajo srednje veliki in veliki kinematografi kot pogoj za pridobitev pomoči prikazovati določeno število italijanskih in evropskih kulturnih filmov. V zadnjih letih so italijanski organi v primeru srednje velikih in velikih kinematografov težko spremljali izpolnjevanje te zahteve. Poleg tega trdijo, da je odprava te zahteve potrebna za ponovno vzpostavitev enakih konkurenčnih pogojev med večjimi kinematografi, ki potrebujejo pomoč, in mrežama kinematografov, ki prevladujeta na italijanskem kinematografskem trgu (glej odstavek 37).

(22) Kot drugo in v zvezi s tem je bila v spremenjenih izvedbenih predpisih uvedena mejna vrednost 60 platen. Kinematografski prikazovalci, ki imajo ali upravljajo večje število platen, niso upravičeni do davčne olajšave. Italijanski organi menijo, da je to dobra nadomestna možnost za programske zahteve, ki so bile prvotno uvedene za zagotovitev, da bi ukrep izpolnil svoje cilje in da bi se izključili tisti akterji na trgu, ki zaradi svoje tržne moči za prehod ne bi smeli potrebovati pomoči.

(23) Kot tretje je v skladu s spremenjenimi izvedbenimi predpisi potrebna izjava upravičenca za zagotovitev, da se prepreči prekomerno nadomestilo ali preusmeritev pomoči, če se davčna olajšava kombinira s komercialnimi modeli (VPF).

(24) Nazadnje spremenjeni predpisi omogočajo kombiniranje pomoči do intenzivnosti v višini največ 75 % skupnih stroškov. Za kinematografe z enim platnom ali dvema največja kumulativna intenzivnost pomoči znaša 90 %.

(25) Poleg teh sprememb lahko upravičenci od leta 2012 prenesejo davčne olajšave za digitalno kinematografijo na dobavitelje digitalne opreme, banke, finančne posrednike in zavarovalnice (glej odstavek 56).

III. PRIPOMBE ZAINTERESIRANIH STRANI

(26) Komisija je prejela približno 20 pripomb zainteresiranih tretjih strani, ki so se odzvale na javno posvetovanje o ukrepu pomoči, ki je potekalo leta 2009. Pripombe so poslale naslednje strani: — evropske in italijanske trgovinske organizacije, ki zastopajo distributerje in kinematografe, francosko združenje Commission Supérieure Technique de l'Image et du Son (CST) ter evropski forum za digitalno kinematografijo (EDCF); — francoski organi, filmska sklada iz Nemčije in Združenega kraljestva ter mreža evropskih regionalnih filmskih skladov (Cineregio); več pripomb se je nanašalo tudi na publikacije EFAD o tej temi (7); — številna podjetja, strokovnjaki iz filmskega sektorja ter posamezniki iz Italije, Francije, Švice in Združenega kraljestva. Poleg tega je oktobra 2009 v Rimu potekala delavnica na to temo.

(27) Kar zadeva nujnost pomoči, so vse strani, ki so poslale pripombe, poudarile potrebo po državni pomoči pri prehodu na digitalno kinematografijo, pri čemer se je ta prehod štel za neizogibnega. Francoski organi in filmski sklad Združenega kraljestva so pojasnili, da so splošne koristi digitalne kinematografije hkrati vključevale tudi asimetrično porazdelitev stroškov, povezanih s prehodom (ki jih krije prikazovalec), in neposrednih finančnih koristi (za distributerja). Zaradi te asimetričnosti je bilo težko pravočasno izvesti prehod brez zunanje pomoči. V zvezi s tem so strani, ki so poslale pripombe, navedle jasno nevarnost, da bodo številni manjši neodvisni in/ali oddaljeni evropski kinematografi zapustili trg, če sistemi za digitalno projekcijo ne bodo dostopnejši in cenovno ugodnejši. EFAD je v svoji izjavi iz septembra 2009 navedel, da za 30 % evropskih platen obstaja nevarnost, da se ne bodo več uporabljala. Francoski organi in nemški filmski sklad so poudarili, da bi odsotnost pomoči negativno vplivala tako na prikazovanje filmov kot tudi na njihovo distribucijo. Dolgotrajen prehod, ki bi vključeval vzporedno kroženje analognih in digitalnih filmskih kopij, bi bil predrag, zlasti za manjše distributerje filmov. Poleg tega bi odsotnost pomoči znatno negativno vplivala na kroženje evropskih filmov, kulturno raznolikost in dostop evropskih državljanov do kulture.

(28) Vse strani, ki so poslale pripombe, so tudi poudarile, da se t. i. standardi DCI na splošno sprejemajo kot skupni standard za digitalno kinematografijo. Spodbujanje enega samega svetovnega standarda se je za kinematografe štelo za pozitiven element in ne za slabost, saj zagotavlja enake konkurenčne pogoje.

(29) Kar zadeva stroške namestitve opreme za digitalno projekcijo, se 100 000 EUR na platno na splošno ni štelo za pretirano oceno. Več strani, ki so poslale pripombe, je dejansko trdilo, da bi lahko bili stroški precej višji, na primer kadar so potrebna znatna dela v projekcijskih kabinah, kar lahko velja zlasti za majhne kinematografe. Kljub temu so nekatere strani, ki so poslale pripombe, navedle, da se cene opreme za digitalno kinematografijo znižujejo.

(30) Več strani, ki so poslale pripombe, je trdilo, da bi bilo treba državno pomoč tudi v primeru, da bi bili stroški prehoda precej višji od razpoložljive državne podpore (kot se zdi, da je veljalo za italijansko davčno olajšavo), obravnavati kot dopolnilo k drugim virom prihodkov, kot so na primer VPF in lastna sredstva prikazovalcev.

(31) Kar zadeva sorazmernost pomoči, so bile nekatere zainteresirane strani kritične do davčne olajšave, saj so pričakovale, da bodo od pomoči najverjetneje imeli koristi večji kinematografi. Druge strani so trdile, da bi pomoč morebiti lahko bila primerna za večje kinematografe na podlagi programskih obveznosti. Vendar so nekatere strani, ki so poslale pripombe, ponovile, kar je navedeno v izjavi EFAD, in poudarile, da je pomembno, da se ne uvedejo razlike v obravnavanju, na primer (kar zadeva italijansko davčno olajšavo) zaradi različne stopnje davčnih obveznosti zadevnih kinematografov ali (splošneje) zaradi omejitve dostopa na podlagi programa, velikosti in lokacije kinematografov. Mednarodna zveza združenj distributerjev filmov (FIAD) je trdila, da se na trenutnem kinematografskem trgu in v splošnih gospodarskih razmerah niti pomembnejši prikazovalci morda ne štejejo za dobičkonosne.

(32) Kar zadeva razpoložljivost komercialnih poslovnih modelov prehoda in njihove uporabe med manjšimi kinematografi, so si bila mnenja precej različna. Nekateri so trdili, da ni standardnega poslovnega modela prehoda na digitalno kinematografijo. Drugi so trdili, da veliko kinematografov nima dostopa do sporazumov o VPF, ki jih ponujajo tretji integratorji (glej tudi opombo 5), zaradi narave in obsega programov (obseg ustvarjenih VPF je odvisen od števila filmov, vključenih v program v prvem tednu njihovega predvajanja, in/ali števila platen kinematografa). Mreža Europa Distribution je trdila, da komercialni poslovni modeli delujejo le za bolj dobičkonosne kinematografe in velike komercialne distributerje. Po podatkih iz spremnega dokumenta EFAD bi se lahko model VPF uporabil le pri približno 10 000 evropskih platnih od skupno 30 000. Ena od strani, ki so poslale pripombe, je trdila, da so komercialni modeli VPF prav tako primerni za manjše kinematografe. Francoski organi so trdili, da razpoložljivi komercialni modeli prehoda v nobenem primeru ne krijejo vseh stroškov prehoda na digitalno kinematografijo (na primer stroškov posodobitve projekcijskih kabin) in da je vedno potreben tudi prispevek kinematografskega prikazovalca. V teh primerih bi lahko ključno dopolnilno vlogo imela tudi javna podpora.

(33) Kar zadeva primernost pomoči, so zainteresirane strani izjavile, da bi državna pomoč na splošno pomagala manjšim kinematografom, da konkurirajo z močnejšimi velikimi multipleksi, in da bi ustvarila enake konkurenčne pogoje. Pričakuje se, da bodo obiskovalci z namestitvijo opreme za digitalno kinematografijo imeli večjo izbiro. Strani, ki so poslale pripombe, so poudarile tudi druge prednosti, povezane z digitalno kinematografijo, kot so kakovost projekcije, prilagodljivost programov in nižji stroški distribucije. Francoski organi so trdili, da se primernost podpore za digitalno kinematografijo ne bi smela obravnavati v smislu večje raznolikosti programov, temveč v smislu preprečevanja zaprtja kinematografov. Po njihovem mnenju bi se velika izbira filmov lahko zagotovila z digitalizacijo različnih vrst kinematografov. EDCF je trdil, da bi od italijanskega ukrepa lahko imeli koristi tudi manj dobičkonosni kinematografi, če bi se lahko davčne olajšave krile z DDV.

(34) Nekatere strani, ki so poslale pripombe, so omenile kratkoročnost davčne olajšave in to primerjale z dolgoročnimi izzivi prehoda na digitalno kinematografijo. Vendar se je hkrati trdilo, da so standardi dovolj uveljavljeni, da bi se obdržali vsaj desetletje, ali da življenjske dobe opreme za digitalno opremo še ni mogoče določiti. Nemški filmski sklad je izjavil, da bi bili stroški podpore za prehod na digitalno kinematografijo nižji od stroškov, povezanih z obnovo kinematografov in kulturno raznolikostjo, potrebno po zaprtju tistih akterjev, ki ne bi mogli sami financirati prehoda. Nemčija je tudi poudarila, da sta zaradi posebnih nacionalnih in regionalnih razmer v vsaki državi članici potrebna posebej oblikovan ukrep pomoči in prilagojena oblika pomoči. V izjavi EFAD je izraženo enako mnenje, pri čemer je bilo poudarjeno, da ni enotne rešitve, ki bi ustrezala vsem. Italijansko združenje kinematografskih prikazovalcev (ANEC) pričakuje, da se bodo razmere do konca življenjske dobe digitalne opreme znatno spremenile, tako da zamenjava ne bo tako velik izziv. Poleg tega je EDCF izjavil, da bi bilo morebitne dodatne tekoče stroške mogoče kriti z novimi viri prihodkov za zadevne kinematografe.

(35) Kar zadeva gospodarski, socialni in kulturni učinek pomoči, so strani, ki so poslale pripombe, na splošno poudarile potrebo po enem samem standardu za digitalno kinematografijo in splošno priznavanje standardov DCI. V izjavi EFAD je bilo navedeno, da se v okviru podpore za digitalno kinematografijo ne bi smela vsiljevati tehnološka rešitev in da bi bilo treba proučiti tehnološke razmere v sektorju. Mreža Europa Distribution je opozorila, da bi se zaradi neupoštevanja industrijskega standarda številni kinematografi lahko zaprli. ANEC je potrdil, da se lahko kinematografi v okviru ukrepa vsekakor prosto odločajo, v kateri standard bodo vlagali. Več strani, ki so poslale pripombe, je trdilo, da bi se lahko oprema, skladna z DCI, uporabljala tudi za prikazovanje nadomestnih programov drugačnih (nižjih) digitalnih standardov, medtem ko obratno (tj. prikazovanje filmskih kopij, skladnih z DCI, z opremo za projekcijo v ločljivosti na primer 1.3K) ni mogoče. Strani, ki so poslale pripombe, so menile, da ni nevarnosti povišanja cen. Pričakuje se namreč, da se bodo cene sčasoma dejansko znižale. V zvezi s tem so francoski organi in EFAD v svojem spremnem dokumentu poudarili, da bi moral biti vsak ukrep pomoči oblikovan tako, da preprečuje izkrivljanje konkurence na trgu z digitalno opremo. Zato bi moral vsak ukrep pomoči temeljiti na oceni stroškov digitalne opreme, pri čemer bi morala biti pomoč omejena v skladu z ocenjenimi stroški. Strani, ki so poslale pripombe, niso izrazile pomislekov, ki jih ima Komisija, tj. da bi se z državno pomočjo pospešil prehod in s tem tudi zaprtje kinematografov (glej odstavek 16). Državna pomoč se namreč dejansko šteje za trajnostno rešitev za izziv digitalne kinematografije. Italijanska zveza umetniških kinematografov je opozorila na omejen geografski doseg kinematografov, kar po njenem mnenju pomeni, da bi bili izkrivljajoči učinki na konkurenco majhni.

IV. PRIPOMBE ITALIJE

1. Nujnost pomoči

(36) Italijanski organi so Komisiji zagotovili informacije o značilnostih italijanskega kinematografskega trga (nazadnje posodobljeno oktobra 2013). Ocenjuje se, da je v Italiji skupno 3 936 platen v 1 872 kinematografih. Razlikovati je mogoče med štirimi kategorijami kinematografov: (a) velike mreže kinematografov (8) z več kot 60 platni. V Italiji sta le dve taki mreži, in sicer UCI in The Space. Skupaj imata 787 platen v 76 kinematografih; (b) majhne mreže kinematografov. Takih mrež je 15, pri čemer ima vsaka največ 60 platen. V to kategorijo spadajo 104 kinematografi, ki imajo skupaj 513 platen; (c) majhni komercialni kinematografi. V to kategorijo spada 351 kinematografov, ki imajo skupaj 1 287 platen; (d) manjši kinematografi, ki imajo večinoma samo eno platno (90 % kinematografov), vključno s sezonskimi in/ali cerkvenimi kinematografi. V to kategorijo spada 1 340 kinematografov, ki imajo skupaj približno 1 500 platen.

(37) Medtem ko največji mreži kinematografov (kategorija (a)) predstavljata 40 % nacionalnega tržnega deleža, kinematografi iz kategorije (d) predstavljajo le 5–10 % tržnega deleža.

(38) Shema davčnih olajšav je usmerjena v kinematografe iz kategorij od (b) do (d). Italijanski organi zlasti zaradi močnega tržnega položaja obeh velikih mrež kinematografov menijo, da je državna pomoč potrebna za izvedbo digitalnega prehoda teh kinematografskih prikazovalcev, ki so vsi majhni ali srednje veliki.

(39) Po podatkih ministrstva za kulturo in turizem so bile v obdobju 2010–2013 (podatki iz aprila 2014) prošnje za davčne olajšave za digitalno kinematografijo vložene za skupaj 1 603 platna. Ukrep, ki se je izvajal v skladu s pravili de minimis, se je izkazal za posebej priljubljenega takoj po uvedbi leta 2010, ko je od njega imelo koristi 671 platen.

(40) Vendar se je izkazalo, da izvajanje ukrepa pomoči v skladu s pravili de minimis ni bilo dovolj, da bi se razmere spremenile. Zlasti srednje veliki kinematografi z več platni so zaradi tega lahko digitalizirali le nekatera platna.

(41) Italijanski organi menijo, da je digitalizacija italijanskih kinematografov še vedno v zaostanku. Oktobra 2013 je stopnja digitalizacije znašala približno 62 % (9). Po ocenah, ki so jih italijanski organi zagotovili junija 2014, je treba digitalizirati vsaj še 700 kinematografskih platen.

(42) Zaradi tega je ogroženo znatno število kinematografov, ki so večinoma majhni ali srednje veliki. Njihovo zaprtje ne bi pomenilo le izgube delovnih mest na ravni prikazovalcev, temveč bi tudi vplivalo na distribucijo filmov in obiskovalcem omejilo izbiro.

(43) Italijanski organi so izpostavili zlasti vlogo kinematografov s samo enim platnom in srednje velikih kinematografov v Italiji. Stalna navzočnost prve skupine je ključna za zagotovitev, da imajo vsi državljani enak dostop do kinematografov, vključno s kinematografi v majhnih podeželskih in gorskih mestih. Druga skupina, v kateri so srednje veliki kinematografi, pa je temelj distribucije in prikazovanja kakovostnih filmov v Italiji. Njihova stalna navzočnost je pomembna zato, ker ponujajo nadomestno možnost za veliki mreži kinematografov, ki prevladujeta na trgu.

(44) Italijanski organi pričakujejo, da bodo tradicionalni filmi v le nekaj tednih ali mesecih popolnoma izginili s trga. Ker je tak razvoj dogodkov vedno bolj verjeten, italijanski organi poudarjajo potrebo po izvajanju ukrepa v obsegu, ki presega mejne vrednosti de minimis.

(45) Kar zadeva največjo predlagano davčno olajšavo (50 000 EUR na platno) in ocenjene stroške opreme za digitalno projekcijo, so italijanski organi spremenili svoje ocene povprečnih stroškov digitalnega prehoda na platno na 50 000–60 000 EUR (podatki iz aprila in junija 2014). To pomeni, da največja davčna olajšava ustreza stroškom prehoda, ki so znatno višji od ocenjenih povprečnih stroškov prehoda. Vendar italijanski organi trdijo, da so davčne olajšave izračunane na podlagi odstotka dejansko nastalih stroškov. Na podlagi povprečne naložbe v višini 50 000 EUR bi zagotovljena davčna olajšava (pri 30 %) znašala 15 000 EUR. Največje davčne olajšave se torej v praksi praviloma niso uporabljale. Ne glede na to največja mejna vrednost zagotavlja, da so zneski pomoči tudi v primeru neobičajno visokih stroškov prehoda še vedno omejeni v absolutnem smislu.

(46) Kar zadeva nujnost pomoči, je pomembno poudariti tudi, da glede na najnovejše navedbe italijanskih organov stroški digitalnega prehoda še vedno znašajo več deset tisoč EUR na platno. Številni kinematografi, predvsem manjši, ne morejo zbrati dovolj sredstev iz zasebnih virov, še zlasti ne v trenutnih gospodarskih razmerah v Italiji in Evropi.

2. Sorazmernost pomoči

(47) Italijanski organi na splošno poudarjajo, da davčna olajšava dopolnjuje komercialne modele prehoda in ne konkurira z modeli VPF.

(48) Spremenjeni izvedbeni predpisi vsebujejo številne določbe, ki zagotavljajo sorazmernost ukrepa pomoči. Te določbe upoštevajo tržne mehanizme, ki so na voljo za prehod na digitalno kinematografijo (tj. modele VPF).

(49) Za davčne olajšave lahko zaprosijo le kinematografski prikazovalci z največ 60 platni. To pomeni, da sta italijanski mreži kinematografov (UCI in The Space) izključeni iz pomoči. Italijanski organi trdijo, da se je pri prehodu teh prevladujočih akterjev na trgu uspešno uporabljal klasični model VPF. Poleg tega akterja glede na svojo tržno moč (glej odstavek 37) ne bi smela biti odvisna od državne pomoči za digitalni prehod.

(50) Po podatkih italijanskih organov sta veliki mreži kinematografov edini, ki sta izkoristili klasični model VPF. Vendar so tudi manjši upravljavci kinematografov uporabili komercialne mehanizme, da bi si olajšali digitalni prehod. V Italiji je bil na podlagi sporazuma med združenjem distributerjev in združenjem prikazovalcev razvit nadomestni model VPF, prilagojen srednje velikim in majhnim kinematografom. V spodnji preglednici so opisane glavne razlike in podobnosti med klasičnim in nadomestnim modelom VPF, kot sta se izvajala v Italiji. Primerjava med klasičnim in nadomestnim modelom VPF v Italiji Klasični model VPF v Italiji Nadomestni model VPF v Italiji Tretji „integrator“ (ki ima sklenjene pogodbe o VPF z distributerji) sklene sporazum s kinematografskim prikazovalcem. Na podlagi sporazuma med združenjem distributerjev in združenjem prikazovalcev. Brez tretjih strani. Prikazovalec ni lastnik digitalne opreme in je ne plača vnaprej. Prikazovalec je že od samega začetka lastnik digitalne opreme in vnaprej krije vse stroške nakupa. Distributerji oziroma prikazovalci prispevajo k postopni amortizaciji stroškov prek VPF oziroma mesečnih plačil. Distributerji običajno krijejo 75 % stroškov, prikazovalci pa 25 %. Distributerji plačujejo VPF za digitalno prikazovanje filmov. Te pristojbine lahko krijejo do 75 % stroškov digitalnega prehoda. Od prikazovalca se v vsakem primeru pričakuje, da bo kril 5 500 EUR stroškov.

(51) Italijanski organi so ob upoštevanju navedenega spremenili izvedbene predpise za zagotovitev, da se prepreči prekomerno nadomestilo ali preusmeritev pomoči, če se davčna olajšava kombinira s komercialnimi modeli (VPF). Upravičenec mora dati izjavo, da prosi za davčno olajšavo le zaradi kritja lastnih dejanskih stroškov (glej odstavek 23). Italijanski organi so izjavili, da bodo z rednim preverjanjem pri ministrstvu za kulturo in turizem za vsak primer posebej zagotovili, da pomoč krije le tisti del naložbe, ki ga dejansko mora kriti kinematografski prikazovalec.

(52) Poleg tega so bile uvedene največje kumulativne intenzivnosti pomoči, da bi se zagotovila sorazmernost ukrepa pomoči. Pri tem se razlikuje med najmanjšimi kinematografi (z enim platnom ali dvema) in drugimi kinematografi (glej odstavek 24).

3. Primernost pomoči

(53) Komisija je v sklepu o začetku postopka dvomila, da ocenjeni proračun ukrepa zadostuje za kritje ocenjenih stroškov prehoda. Italijanski organi so zagotovili posodobljene ocene proračuna in stroškov (glej odstavka 18 in 45), iz katerih so razvidne najnovejše razmere, ki se obravnavajo z ukrepom pomoči. Na podlagi povprečne davčne olajšave v višini 15 000 EUR in ob upoštevanju ocenjenega proračuna sheme (glej odstavek 18) bi ukrep pomoči v obdobju 2014–2015, tj. obdobju, ko naj bi se najbolj uporabljal, lahko koristil 500 platnom. To ustreza znatnemu številu platen, ki jih je še treba digitalizirati (glej odstavek 40).

(54) Čeprav je bila zahteva v zvezi s kulturnimi programi v okviru sheme pomoči odpravljena, so italijanski organi trdili, da ima shema še vedno zelo kulturno usmerjen cilj. Z izvedbo celovite digitalizacije italijanskega kinematografskega trga naj bi se namreč izboljšalo kroženje različnih vrst filmov in povečale možnosti za kroženje kulturnih filmov. Če vse različne vrste kinematografov v Italiji ne bodo mogle izvesti digitalnega prehoda, bi to lahko negativno vplivalo na kulturo.

(55) Italijanski organi vztrajajo pri tem, da bi se lahko ukrep davčne olajšave kril z neposrednimi davki, dolgovanimi italijanskemu davčnemu organu (davek od dobička pravnih oseb), posrednimi davki (kot je DDV) ter davčnimi odtegljaji in prispevki za socialno varnost (ki jih delodajalci plačujejo za zaposlene). Pri izračunu davčnih olajšav se upoštevajo vsi ti davki. Na ta način je shema bolj dostopna, saj njena uporaba ni odvisna od stopnje dobička zadevnega podjetja.

(56) Poleg tega je bila s členom 51 uredbe z zakonsko močjo št. 83 iz leta 2012 uvedena možnost, da se lahko davčne olajšave prenesejo na dobavitelje digitalne opreme, banke, finančne posrednike in zavarovalnice (glej odstavek 25). Tako je ukrep pomoči bolj dostopen manjšim kinematografom, zlasti tistim, ki so družinsko vodeni in nimajo zaposlenih.

(57) Davčne olajšave so že med izvajanjem ukrepa v skladu s pravili de minimis koristile vsem vrstam kinematografov, vključno z najmanjšimi kinematografi na trgu. Spodnji tortni grafikon vsebuje pregled upravičencev shem (2010–2013), ki to tudi dokazuje. Upravičenci glede na vrsto kinematografov (2010–2013; na podlagi števila platen) (podatki so bili nazadnje posodobljeni aprila 2014, zagotovilo pa jih je ministrstvo za kulturo in turizem)

(58) Iz zagotovljenih podatkov je razvidno, da sta se leta 2012, še bolj pa leta 2013, znatno povečala število in delež majhnih kinematografov, ki so imeli koristi od davčne olajšave. Po podatkih italijanskih organov je med letom 2010 in koncem leta 2013 skupno 325 kinematografov ali 24,3 % od 1 340 najmanjših kinematografov v Italiji lahko uporabilo davčno olajšavo za digitalni prehod.

4. Gospodarski, socialni in kulturni učinek

(59) Italijanski organi poudarjajo, da je zagotovitev obsežnega prehoda na digitalno kinematografijo pomembna za kulturo. Namestitev digitalne opreme ima številne pomembne prednosti (kot je večja prilagodljivost) za celoten kinematografski sektor (in nenazadnje tudi za obiskovalce kinematografov). Vendar so stroški prehoda visoki in neenakomerno porazdeljeni, pri čemer so kinematografi najbolj obremenjeni. Zlasti manjši akterji na trgu ne morejo izvesti prehoda brez državne pomoči. Tržni modeli prehoda (VPF), ki so bili razviti, niso dovolj, da bi se izravnalo to neravnovesje, poleg tega pa vsi kinematografi nimajo enakega dostopa do njih.

(60) Italijanski organi potrjujejo, da mehanizmi sheme po njihovem mnenju ne izpodbijajo načela tehnološke nevtralnosti.

V. OCENA UKREPA POMOČI

1. Obstoj pomoči

(61) V členu 107(1) PDEU je določeno naslednje: „Razen če Pogodbi ne določata drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva z notranjim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“

(62) Kot je pojasnjeno v sklepu o začetku postopka in na kratko omenjeno v odstavku 12, ukrep pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Vir financiranja so davčne olajšave, kar pomeni, da se Italija odreka nekaterim davčnim prihodkom. V okviru sheme bodo nekatere filmske družbe imele finančne koristi, zaradi česar ukrep posameznim podjetjem zagotavlja selektivno prednost. Upravičenci konkurirajo z drugimi podjetji, ki morda nimajo koristi od sheme. Zato shema izkrivlja konkurenco ali bi jo lahko izkrivljala. Glede na mednarodno trgovino s filmi bi lahko ukrep vplival na trgovino znotraj Unije.

2. Združljivost pomoči

(63) Italijanski organi ukrep upravičujejo kot pomoč za pospeševanje kulture. Nenehno poudarjajo, da je čimprejšnja izvedba digitalizacije kinematografije v Italiji pomembna za kulturo. Cilj ukrepa pomoči je zagotoviti, da lahko vse vrste kinematografov izvedejo digitalni prehod kljub njegovim visokim stroškom.

(64) Ko je Komisija sprejela sklep o začetku postopka glede ukrepa, ni opredelila svoje politike glede podpore za digitalno projekcijo. Zato je pozneje sprejela novo sporočilo o državni pomoči za filmsko produkcijo in produkcijo drugih avdiovizualnih del (10), s katerim je posodobila pravila, ki se uporabljajo za oceno združljivosti državne pomoči za filmsko produkcijo in produkcijo drugih avdiovizualnih del v skladu s členom 107(3)(d) PDEU.

(65) V novem sporočilu o kinematografiji se jasno priznava, da se pomoč za kinematografe lahko oceni kot pomoč za pospeševanje kulture v smislu člena 107(3)(d) PDEU. Zato se združljivost zadevne pomoči lahko oceni v skladu s to določbo. V sporočilu o kinematografiji je določeno, da je pomoč za posodobitev kinematografov, vključno z njihovo digitalizacijo, lahko upravičena, če je nujna, sorazmerna in primerna.

(a) Nujnost ukrepa

(66) Kot so dokazali italijanski organi in kot potrjujejo zainteresirane strani v svojih pripombah, je prehod na digitalno kinematografijo izziv za filmski sektor in vpliva na celotno evropsko kinematografijo, zlasti na manjše kinematografe. Z zaprtjem kinematografov, zlasti neodvisnih majhnih in srednje velikih kinematografov v manjših mestih, bi se zmanjšala raznolikost in regionalni doseg ponujenih filmov. To pomeni, da dolgotrajen in neenakomeren prehod negativno vpliva na prikazovanje in distribucijo filmov, nenazadnje pa tudi na evropske obiskovalce.

(67) Italija kljub izvajanju davčnega ukrepa v skladu s pravili de minimis še naprej zaostaja pri prehodu na digitalno kinematografijo.

(68) Hkrati se je na trgu presegla „kritična točka“ prehoda, saj je bilo ob koncu leta 2013 v Italiji digitaliziranih več kot 60 % platen, s čimer so se razmere poslabšale za tiste kinematografe, ki za prehod potrebujejo državno pomoč. Razpoložljivost 35-milimetrskih filmov namreč kratkoročno dejansko ni zagotovljena.

(69) Ukrep ni usmerjen le v najmanjše kinematografe, temveč tudi v večje komercialne kinematografe in mreže. Vendar so največje mreže kinematografov (z več kot 60 platni) izključene iz pomoči. Italijanski organi so trdili, da davčne olajšave, odobrene vsem manjšim kinematografom, zagotavljajo enake konkurenčne pogoje v sektorju, v katerem prevladujeta zelo veliki mreži kinematografov.

(70) Cilj davčne olajšave je pomagati kinematografom, ki zlasti v trenutnih gospodarskih razmerah ne morejo zbrati dovolj zasebnih sredstev za drag prehod na digitalno kinematografijo.

(71) Komisija ob upoštevanju navedenega meni, da se lahko ukrep pomoči šteje za nujnega za ohranitev in ponovno oživitev raznolikosti kinematografov v Italiji v digitalnem okviru. Nadaljnja prisotnost različnih vrst kinematografov, od umetniških kinematografov s samo enim platnom do kinematografov z več platni in komercialnimi programi, je ključna za zagotovitev, da se italijanskim obiskovalcem še naprej ponuja raznolika izbira filmov. Kot so zainteresirane strani priznale v svojih pripombah, je prehod na digitalno kinematografijo izziv za celoten filmski sektor, pri čemer le največje mreže kinematografov zlahka dostopajo do komercialnih modelov prehoda. Iz podatkov o trgu, ki so jih zagotovili italijanski organi, je razvidno, da izvajanje ukrepa v skladu s pravili de minimis ni zadostovalo za izvedbo tega prehoda, kar zlasti velja za kinematografe z več kot enim platnom. Nekateri kinematografi so sicer res imeli dostop do sporazumov o VPF, vendar komercialni modeli prehoda ne krijejo vseh stroškov prehoda na digitalno kinematografijo (glej odstavek 32). V teh primerih se lahko za nujno šteje tudi javna podpora, vendar mora biti dopolnilna, da se zagotovi sorazmernost ukrepa ne glede na vrsto zadevnega kinematografa.

(b) Sorazmernost ukrepa

(72) Italijanski organi so iz davčne olajšave izključili kinematografske prikazovalce z več kot 60 platni. Struktura italijanskega kinematografskega trga kaže na jasno razliko med upravljavci z največ 60 platni in večjimi upravljavci (glej odstavka 36 in 37). Zato se zdi, da je uvedena mejna vrednost sorazmerna glede na cilj sheme.

(73) Poleg tega davčna olajšava krije le del (30 %) stroškov prehoda in je omejena na 50 000 EUR na leto. Italijanski organi so s tem, ko so znesek pomoči določili z odstotkom dejanskih stroškov digitalizacije, zagotovili sorazmernost pomoči, čeprav se lahko stroški v posameznih primerih razlikujejo. Kot je izpostavilo več strani, ki so poslale pripombe (odstavek 29), so lahko stroški digitalizacije v nekaterih primerih nadpovprečno visoki, na primer kadar so potrebna znatna dela v projekcijskih kabinah. V takih neobičajnih primerih omejitev v višini 50 000 EUR vseeno zagotavlja sorazmernost zneskov pomoči v absolutnem smislu.

(74) Medtem ko je bilo v sklepu o začetku postopka izpostavljeno vprašanje izrinjanja komercialnih modelov prehoda na digitalno kinematografijo, je iz odstavka 50 razvidno, da sta bila v Italiji razvita dva različna komercialna modela prehoda. Slednja se lahko kombinirata s predlagano davčno olajšavo za digitalno kinematografijo. Italijanski organi so v spremenjene izvedbene predpise vključili posebne določbe za zagotovitev, da se prepreči prekomerno nadomestilo ali preusmeritev pomoči (npr. distributerjem ali integratorjem VPF) v primeru kombiniranja zasebnih in javnih sredstev za prehod na digitalno kinematografijo. Italijanski organi na ta način spodbujajo optimalno sinergijo med razpoložljivimi tržnimi modeli in državno pomočjo, da bi se olajšala izvedba digitalizacije.

(75) Davčna olajšava se lahko kombinira tudi z drugimi ukrepi pomoči. Italijanski organi so za zagotovitev sorazmernosti pomoči uvedli največje kumulativne intenzivnosti pomoči v višini 90 % za majhne kinematografe (z enim platnom ali dvema) in 75 % za druge vrste kinematografov.

(76) Na splošno mora biti prošnji priložen certificiran dokument, v katerem so navedeni dejanski nastali stroški za vsako platno, pri čemer mora ministrstvo za kulturo in turizem to preveriti za vsak primer posebej. Poleg tega izvedbeni predpisi določajo izterjavo davčne olajšave (vključno z obrestmi in kaznimi), če se zahteve ne izpolnijo.

(c) Primernost ukrepa

(77) Pojasnila italijanskih organov in uvedba prenosljivosti davčnih olajšav zagotavljajo, da bo ukrep vplival na ustrezne upravičence sheme. Dostop do sheme bi morali imeti tudi najmanj dobičkonosni kinematografi.

(78) Ukrep se več ne predlaga kot pilotni ukrep, temveč bi se izvajal do konca leta 2022.

(79) Iz podatkov italijanskih organov (odstavka 57 in 58) je razvidno, da je ukrep dostopen vsem vrstam zadevnih kinematografov, zlasti manjšim. Poudariti je treba, da znatno povečanje števila kinematografov z največ štirimi platni, ki so imeli koristi od davčnih olajšav (v skladu s pravili de minimis), v letih 2012 in 2013 sovpada z uvedbo prenosljivosti davčnih olajšav leta 2012 (odstavek 25), čeprav so na to morda vplivali tudi drugi dejavniki.

(80) Na splošno se ukrep zdi primeren za zaščito raznolikosti kinematografov na italijanskem trgu, od kinematografov s samo enim platnom do majhnih komercialnih kinematografov in različnih vrst multipleksov. Ta raznolikost platen je predpogoj za raznoliko izbiro filmov, ki se na navedenih platnih prikazujejo.

(d) Izkrivljanje konkurence in vpliv na trgovino

(81) Izkrivljanja konkurence in vpliv na trgovino so omejeni. Čezmejni vpliv kinematografov je omejen na prisotnost mednarodnih upravljavcev kinematografov in mednarodno razsežnost trgovine s filmi na splošno. Vendar imajo posamezni kinematografi zaradi svoje lokacije neizogibno omejen geografski doseg, saj obiskovalci za obisk kinematografa ne želijo potovati daleč.

(82) Ukrep se nanaša na pomoč za naložbe in zagotavlja enkratno korist za kinematografe, ki se soočajo z enkratnim prehodom. Davčna olajšava zagotavlja, da lahko vsi kinematografi izvedejo digitalni prehod, vendar ne izkrivlja neupravičeno konkurence v smislu njihovega vsakdanjega delovanja.

(83) Poleg tega se pričakuje, da bo izvedba prehoda na digitalno kinematografijo v Evropi koristila celotni evropski filmski industriji. Glede na to pomisleki o standardih za digitalno kinematografijo iz sklepa o začetku postopka več niso relevantni. Iz pripomb tretjih strani je razvidno, da se v sektorju na splošno podpirajo prevladujoči standardi za digitalno kinematografijo.

VI. ZAKLJUČEK

(84) Komisija glede na navedeno meni, da ima pomoč dobro opredeljen kulturno usmerjen cilj. Pomisleki o nujnosti, sorazmernosti, primernosti in učinku iz sklepa o začetku postopka so bili obravnavani. Izkrivljanja konkurence in vplivi ukrepa na trgovino so omejeni in niso v nasprotju s skupnim interesom. V skladu s tem se davčna olajšava za opremo za digitalno projekcijo lahko šteje za združljivo z notranjim trgom na podlagi člena 107(3)(d) Pogodbe o delovanju Evropske unije –

SPREJELA NASLEDNJI SKLEP:

Člen 1

Ukrep državne pomoči, ki ga Italija namerava izvesti za opremo za digitalno projekcijo na podlagi zakona št. 244 z dne 24. decembra 2007, uredbe z zakonsko močjo št. 91 z dne 8. avgusta 2013 in osnutkov predpisov o izvajanju davčnih olajšav, ki se odobrijo kinematografom za uvedbo in pridobitev opreme in strojev za digitalno projekcijo, je združljiv z notranjim trgom v smislu člena 107(3)(d) Pogodbe o delovanju Evropske unije.

Izvajanje ukrepa pomoči se zato odobri.

Člen 2

Ta sklep je naslovljen na Italijansko republiko.

V Bruslju, 29. oktobra 2014 Za Komisijo Joaquín ALMUNIA Podpredsednik

(1) UL C 196, 20.8.2009, str. 9.

(2) Glej opombo 1.

(3) 2K se nanaša na ločljivost platna, ki znaša 2 048 × 1 080 slikovnih pik.

(4) DCI se nanaša na specifikacije DCI, ki so bile prvotno opredeljene za ameriški trg leta 2005 v okviru skupnega podjetja pomembnejših ameriških produkcijskih hiš (Disney, Fox, Paramount, Sony Pictures Entertainment, Universal in Warner Bros. Studios), imenovanega Digital Cinema Initiatives.

(5) Ti komercialni modeli prehoda temeljijo na VPF, ki jo distributerji plačajo za digitalno projekcijo svojih filmov v kinematografih. Sistem VPF temelji na predpostavki, da se določen delež sredstev, ki jih prihrani distributer, ki distribuira filme v digitalni obliki, uporabi za plačilo stroškov digitalne opreme, ki jih krijejo kinematografski prikazovalci. Običajno taki sporazumi o VPF vključujejo tretjo stran (t. i. „integratorja“), ki deluje kot posrednik, pri čemer pobira VPF od distributerjev ter namešča in morebiti tudi financira opremo v kinematografih. Glej tudi odstavek 50 za pregled razpoložljivih modelov VPF v Italiji.

(6) Do konca leta 2010 se je ukrep izvajal na podlagi sporočila Komisije „Začasni okvir Skupnosti za ukrepe državnih pomoči v podporo dostopu do financiranja ob trenutni finančni in gospodarski krizi“ (UL C 83, 7.4.2009, str. 1). Po letu 2010 pa se je izvajal na podlagi Uredbe Komisije (ES) št. 1998/2006 z dne 15. decembra 2006 o uporabi členov 87 in 88 Pogodbe pri pomoči de minimis (UL L 379, 28.12.2006, str. 5). Komisija je leta 2013 sprejela novo uredbo o pomoči de minimis, in sicer Uredbo Komisije (EU) št. 1407/2013 z dne 18. decembra 2013 o uporabi členov 107 in 108 Pogodbe o delovanju Evropske unije pri pomoči de minimis (UL L 352, 24.12.2013, str. 1).

(7) Evropsko združenje direktorjev filmskih agencij (EFAD), San Sebastian Statement: Urgent and comprehensive public support needed for the digitisation of cinemas (Izjava iz San Sebastiana: Nujna in obsežna javna podpora za digitalizacijo kinematografov) (San Sebastian, 21. septembra 2009), in spremni dokument EFAD z naslovom The case for public intervention in the digital transition of cinema (Razlog za javno posredovanje pri prehodu na digitalno kinematografijo) (oktober 2009).

(8) Italijanski organi so mrežo kinematografov opredelili kot družbo, ki ima v lasti vsaj 15 platen v najmanj treh kinematografih.

(9) Podatki nacionalnega združenja kinematografskih prikazovalcev (ANEC), ki jih je zagotovilo ministrstvo za kulturo in turizem.

(10) Sporočilo Komisije o državni pomoči za filmsko produkcijo in produkcijo drugih avdiovizualnih del (UL C 332, 15.11.2013, str. 1).