SL Uradni list Evropske unije L 335/1

DIREKTIVA 2009/138/ES EVROPSKEGA PARLAMENTA IN SVETA

z dne 25. novembra 2009

o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja (Solventnost II)

(prenovitev)

(Besedilo velja za EGP)

EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE STA –

ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in zlasti členov 47(2) in 55 Pogodbe,

ob upoštevanju predloga Komisije,

ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora (1),

po posvetovanju z Odborom regij,

v skladu s postopkom, določenim v členu 251 Pogodbe (2),

ob upoštevanju naslednjega:

(1) Potrebne so številne bistvene spremembe Prve direktive Sveta 73/239/EGS z dne 24. julija 1973 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja (3); Direktive Sveta 78/473/EGS z dne 30. maja 1978 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o sozavarovanju na ravni Skupnosti (4); Direktive Sveta 87/344/EGS dne 22. junija 1987 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zavarovanju stroškov postopka (5); Druge direktive Sveta 88/357/EGS z dne 22. junija 1988 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja, ki opredeljuje določbe za učinkovito uresničevanje svobode opravljanja storitev (6); Direktive Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju) (7); Direktive 98/78/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 1998 o dopolnilnem nadzoru nad zavarovalnicami v zavarovalniški skupini (8); Direktive 2001/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. marca 2001 o reorganizaciji in prenehanju zavarovalnic (9); Direktive 2002/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. novembra 2002 o življenjskem zavarovanju (10); in Direktive 2005/68/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2005 o pozavarovanju (11). Zaradi jasnosti bi bilo treba navedene direktive prenoviti.

(2) Da bi poenostavili začetek opravljanja in opravljanje dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja, je treba odpraviti največje razlike med zakoni držav članic glede pravil, ki veljajo za zavarovalnice in pozavarovalnice. Zato bi bilo treba zagotoviti pravni okvir, da bodo zavarovalnice in pozavarovalnice opravljale zavarovalne dejavnosti po vsem notranjem trgu, zaradi česar bodo zavarovalnice in pozavarovalnice s sedežem v Skupnosti lažje pokrivale povezana tveganja in obveznosti v Skupnosti.

(3) V interesu pravilnega delovanja notranjega trga je, da se vzpostavijo usklajena pravila v zvezi z nadzorom zavarovalniških skupin in, za zaščito upnikov, v zvezi z reorganizacijo in postopki prenehanja zavarovalnic.

(4) Primerno je, da določene zavarovalnice, ki nudijo zavarovalne storitve, niso vključene v sistem, ki ga vzpostavlja ta direktiva, in sicer zaradi svoje velikosti, pravnega statusa, narave – ker so tesno povezane z javnim sistemi zavarovanja – ali zaradi posebnih storitev, ki jih nudijo. Poleg tega je zaželeno, da se izključijo določene institucije v več državah članicah, katerih dejavnost pokriva samo zelo ozek sektor in je z zakonom omejena na določeno ozemlje ali na določene osebe.

(5) Zelo majhne zavarovalnice, ki izpolnjujejo določene pogoje, med drugim njihov dohodek iz bruto premij ni višji od pet milijonov EUR, so izključene iz področja uporabe te direktive. Vendar bi morale vse zavarovalnice in pozavarovalnice, ki že imajo licenco na podlagi te direktive, še naprej poslovati z licenco po izvedbi te direktive. Podjetjem, ki so izključena iz področja uporabe te direktive, bi moralo biti omogočeno izvajanje temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba. Ta podjetja lahko prosijo za dovoljenje na podlagi te direktive, da bi bila upravičena do enotne licence, ki jo ta direktiva predvideva.

(6) Državam članicam bi moralo biti omogočeno zahtevati, da se podjetja, ki izvajajo zavarovalne ali pozavarovalne posle in ki so izključena iz obsega te direktive, registrirajo. Države članice tudi lahko zahtevajo bonitetni in pravni nadzor za ta podjetja.

(7) Direktiva Sveta 72/166/EGS z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (12); Sedma direktiva Sveta 83/349/EGS z dne 13. junija 1983 o konsolidiranih računovodskih izkazih, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (13); Druga direktiva Sveta 84/5/EGS z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (14); Direktiva 2004/39/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov (15); ter Direktiva 2006/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij (16) določajo splošna pravila na področjih računovodstva, zavarovanja avtomobilske odgovornosti, finančnih instrumentov in kreditnih institucij in dajejo opredelitve pojmov na teh področjih. Primerno je, da se nekatere izmed opredelitev pojmov, določenih v navedenih direktivah, uporabljajo za namene te direktive.

(8) Za začetek opravljanja zavarovalniških dejavnosti ali dejavnosti pozavarovanja mora biti potrebno predhodno dovoljenje. Zato je treba določiti pogoje in postopek za izdajo tega dovoljenja ter za zavrnitev.

(9) Direktive, ki jih ta direktiva razveljavlja, ne določajo nobenih pravil v zvezi z obsegom poslov pozavarovanja, za izvajanje katerih je zavarovalnica lahko pooblaščena. Vsa pravila v zvezi s tem morajo določiti države članice.

(10) Sklicevanja na zavarovalnice in pozavarovalnice v tej direktivi se nanašajo tudi na lastne zavarovalnice in lastne pozavarovalnice, razen kadar za njih obstajajo posebne določbe.

(11) Ker ta direktiva predstavlja bistven instrument za doseganje notranjega trga, bi se moralo zavarovalnicam in pozavarovalnicam, ki so pridobile dovoljenje v matični državi članici, dovoliti opravljanje katere koli ali vseh dejavnosti v vsej Skupnosti, in sicer z ustanovitvijo podružnic ali zagotavljanjem storitev. Zato je primerno, da se doseže taka uskladitev, ki je potrebna in zadostna za dosego medsebojnega priznavanja dovoljenj in nadzornih sistemov, s tem pa enotnega dovoljenja, ki je veljavno po vsej Skupnosti in ki omogoča, da nadzor nad podjetjem izvaja matična država članica.

(12) Direktiva 2000/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. maja 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju avtomobilske odgovornosti (Četrta direktiva o zavarovanju avtomobilske odgovornosti) (17) določa pravila za imenovanje pooblaščencev za obravnavo odškodninskih zahtevkov. Ta pravila bi se morala uporabljati za namene te direktive.

(13) Pozavarovalnice bi morale svoje cilje omejiti na dejavnosti pozavarovanja in s tem povezane dejavnosti. Ta zahteva pozavarovalnici ne bi smela preprečiti, da nadaljuje z dejavnostmi, kot so svetovanje na področju statistike ali aktuarstva, analize tveganj ali raziskovalne dejavnosti za stranke. Vključuje lahko tudi funkcijo holdinga in dejavnosti v zvezi z dejavnostjo finančnega sektorja v smislu točke 2(8) Direktive 2002/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2002 o dopolnilnem nadzoru kreditnih institucij, zavarovalnic in investicijskih družb v finančnem konglomeratu (18). Ta zahteva v nobenem primeru ne omogoča izvajanja nepovezanih bančnih in finančnih dejavnosti.

(14) Zaščita imetnikov polic predpostavlja, da za zavarovalnice in pozavarovalnice veljajo učinkovite zahteve glede solventnosti, katerih posledica je učinkovita razporeditev kapitala v Evropski uniji. Glede na razvoj trga sedanji sistem ni več primeren. Zato je treba uvesti nov regulativni okvir.

(15) V skladu z najnovejšimi spremembami na področju upravljanja tveganj in v okviru Mednarodnega združenja zavarovalniških nadzornikov, Mednarodnega odbora za računovodske standarde in Mednarodnega aktuarskega združenja ter spričo najnovejšega razvoja v drugih finančnih sektorjih bi bilo treba sprejeti ekonomski pristop na osnovi tveganja, ki bo spodbujal zavarovalnice in pozavarovalnice, da pravilno merijo in obvladujejo svoja tveganja. Usklajevanje bi bilo treba izboljšati z zagotavljanjem posebnih pravil za vrednotenje sredstev in obveznosti, vključno z zavarovalno-tehničnimi rezervacijami.

(16) Glavni cilj ureditve in nadzora zavarovalnic in pozavarovalnic je primerna zaščita imetnikov polic in upravičencev. Izraz upravičenec krije vsako fizično ali pravno osebo, ki je upravičena do pravice na podlagi pogodbe o zavarovanju. Finančna stabilnost ter pravični in stabilni trgi so drugi cilji ureditve in nadzora zavarovanja in pozavarovanja, ki bi jih prav tako bilo treba upoštevati, vendar pa ne bi smeli ogroziti glavnega cilja.

(17) Ureditev solventnosti s to direktivo naj bi dodatno izboljšala varstvo imetnikov polic. Vključevala bo zahtevo, da države članice zagotovijo nadzornim organom sredstva za izpolnjevanje obveznosti, določenih v tej direktivi. To zajema vse potrebne zmogljivosti, vključno s finančnimi in človeškimi viri.

(18) Nadzorni organi držav članic bi morali zato razpolagati z vsemi sredstvi, ki so potrebna za zagotovitev pravilnega poslovanja zavarovalnic in pozavarovalnic na celotnem ozemlju Skupnosti iz naslova pravice do ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev. Da se zagotovi učinkovitost nadzora, bi morali biti vsi ukrepi, ki jih sprejmejo nadzorni organi, sorazmerni z naravo, obsegom in zahtevnostjo tveganj, povezanih s poslovanjem zavarovalnice ali pozavarovalnice, ne glede na pomen zadevnega podjetja za splošno finančno stabilnost za trg.

(19) Ta direktiva ne bi smela biti preobremenjujoča za majhne in srednje velike zavarovalnice. Eden od načinov za dosego tega cilja je ustrezna uporaba načela sorazmernosti. To načelo bi moralo veljati tako za zahteve glede zavarovalnic in pozavarovalnic kot za izvajanje nadzornih pooblastil.

(20) Ta direktiva zlasti ne bi smela biti preobremenjujoča za zavarovalnice, ki so specializirane v zagotavljanju posebnih vrst zavarovanj ali storitev za posebne segmente strank, ter bi morala prepoznati, da je takšen način specializacije dragoceno orodje za uspešno in učinkovito obvladovanje tveganja. Za uresničitev tega cilja ter ustrezno uporabo načela sorazmernosti bi bilo treba predvideti določbo, ki posebej omogoča podjetjem, da uporabljajo lastne podatke pri kalibraciji parametrov v modulih tveganja za standardno formulo zahtevanega solventnostnega kapitala.

(21) Ta direktiva bi morala upoštevati tudi posebno naravo lastnih zavarovalnic in pozavarovalnic. Ker krijejo le tveganja industrijske ali trgovinske skupine, kateri pripadajo, bi bilo treba poskrbeti za ustrezen pristop, ki bo v skladu z načelom sorazmernosti upošteval naravo, obseg in kompleksnost njihovega poslovanja.

(22) Pri nadzoru dejavnosti pozavarovanja bi bilo treba upoštevati posebne značilnosti pozavarovalnic, zlasti njihovo globalno naravo in dejstvo, da so njihovi imetniki polic sami zavarovalnice in pozavarovalnice.

(23) Nadzorni organi bi morali imeti možnost, da od zavarovalnic in pozavarovalnic pridobijo informacije, ki jih potrebujejo za nadzor, vključno, če je primerno, z informacijami, ki jih je javnosti razkrila zavarovalnica ali pozavarovalnica v finančnih poročilih, pri kotaciji ter v skladu z drugimi pravnimi ali predpisanimi zahtevami.

(24) Nadzorni organi matične države članice bi morali biti odgovorni za spremljanje finančne trdnosti zavarovalnic in pozavarovalnic. V ta namen bi morali izvajati redne preglede in ocene.

(25) Nadzornim organom bi moralo biti omogočeno upoštevanje učinkov prostovoljnih kodeksov ravnanja in preglednosti na upravljanje tveganja in upravljanje sredstev, ki jih zadevne institucije spoštujejo pri poslovanju z nereguliranimi ali alternativnimi naložbenimi instrumenti.

(26) Izhodišče za primernost količinskih zahtev v zavarovalniškem sektorju je zahtevani solventnostni kapital. Nadzorni organi bi morali zato biti pooblaščeni, da zahtevanemu solventnostnemu kapitalu naložijo kapitalski pribitek samo v izjemnih okoliščinah v primerih, navedenih v tej direktivi, po postopku nadzornega pregleda. Standardna formula za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala naj bi odražala profil tveganj večine zavarovalnic in pozavarovalnic. Vendar pa v nekaterih primerih standardizirani pristop ne odraža ustrezno zelo specifičnega profila tveganj podjetja.

(27) Uvedba kapitalskega pribitka je izjemna v smislu, da bi jo bilo treba uporabiti le kot ukrep v skrajnem primeru, če so drugi nadzorni ukrepi neučinkoviti ali neprimerni. Poleg tega bi bilo treba izraz izjemen razumeti v smislu posebnega položaja vsakega podjetja in ne v zvezi s številom kapitalskih pribitkov, predvidenih na specifičnem trgu.

(28) Kapitalski pribitek bi bilo treba ohraniti, dokler se okoliščine, v katerih je bil uveden, ne izboljšajo. V primeru večjih pomanjkljivosti v popolnem ali delnem notranjem modelu ali v primeru pomembnih nepravilnosti upravljanja bi morali nadzorni organi zagotoviti, da zadevno podjetje stori vse, da odpravi pomanjkljivosti, ki so privedle do naložitve kapitalskega pribitka. Vendar, če standardizirani pristop ne ustrezno odraža zelo specifičnega profila tveganj podjetja, se kapitalski pribitek lahko ohrani v naslednjih letih.

(29) Nekatera tveganja je mogoče ustrezno obravnavati samo z zahtevami glede upravljanja in ne s količinskimi zahtevami, razvidnimi iz zahtevanega solventnostnega kapitala. Za ustrezno upravljanje zavarovalnice in za regulativni sistem je torej potreben učinkovit sistem upravljanja.

(30) Sistem upravljanja vključuje funkcijo upravljanja tveganj, funkcijo skladnosti, funkcijo notranje revizije in aktuarsko funkcijo.

(31) Funkcija je upravna sposobnost opravljati določeno nalogo upravljanja. Opredelitev določene funkcije podjetju ne preprečuje, da se svobodno odloči, kako bo to funkcijo organiziralo v praksi, razen če je to v tej direktivi določeno drugače. To ne bi smelo voditi do neupravičeno obremenjujočih zahtev, saj je treba upoštevati naravo, obseg in zahtevnost dejavnosti podjetja. Zato bi moralo biti mogoče, da te funkcije opravlja lastno osebje podjetja, podjetje pa se lahko zanaša tudi na svetovanje zunanjih strokovnjakov ali pa delo odda zunanjim izvajalcem v okviru omejitev, določenih s to direktivo.

(32) Poleg tega bi moralo biti omogočeno, da v malih in manj kompleksnih podjetjih ena oseba ali organizacijska enota opravlja več kot eno funkcijo, z izjemo funkcije notranje revizije.

(33) Funkcije, vključene v sistem upravljanja, se štejejo za ključne funkcije in posledično tudi za pomembne in kritične funkcije.

(34) Vse osebe, ki izvajajo ključne funkcije, bi morale biti sposobne in primerne. Vendar bi morale zahteve glede obveščanja nadzornega organa veljati le za nosilce ključnih funkcij.

(35) Za namene ocenjevanja zahtevane ravni usposobljenosti bi se kot dodatni dejavniki morale upoštevati strokovne kvalifikacije in izkušnje tistih, ki dejansko vodijo podjetje ali imajo druge ključne funkcije.

(36) Vse zavarovalnice in pozavarovalnice bi morale zaradi svojega specifičnega profila tveganj kot sestavni del poslovne strategije izvajati redno ocenjevanje svojih solventnostnih potreb (lastna ocena tveganj in solventnosti). Za to oceno ni potreben razvoj notranjega modela niti ta ocena ne služi za izračun zahtevanega kapitala, ki ni zahtevani solventnostni kapital ali minimalni zahtevani kapital. Rezultate vsake ocene bi morali sporočiti nadzornemu organu, in sicer kot del informacij, ki jih je treba zagotoviti za namene nadzora.

(37) Da se zagotovi učinkovit nadzor nad funkcijami ali dejavnostmi, ki jih opravljajo zunanji izvajalci, je bistvenega pomena, da imajo nadzorni organi zavarovalnice ali pozavarovalnice, ki najema zunanje izvajalce, dostop do vseh zadevnih podatkov, ki jih ima ponudnik storitve, dane v zunanje izvajanje, ne glede na to, ali je ta reguliran ali nereguliran subjekt, ter pravico do izvajanja pregledov na mestu samem. Da se upošteva razvoj trga in zagotovi, da so pogoji za zunanje izvajanje še naprej izpolnjeni, bi morali biti nadzorni organi obveščeni še pred dajanjem kritičnih ali pomembnih funkcij oziroma dejavnosti v zunanje izvajanje. Te zahteve bi morale upoštevati delo skupnega foruma in so skladne z veljavnimi pravili in praksami v bančnem sektorju ter z Direktivo 2004/39/ES in njeno uporabo za kreditne institucije.

(38) Da bi zagotovile preglednost, bi morale zavarovalnice in pozavarovalnice najmanj enkrat letno javnosti razkriti bistvene informacije o svoji solventnosti in finančnem stanju - to pomeni, da se jih da na voljo javnosti brezplačno v tiskani ali elektronski obliki. Podjetjem bi moralo biti dovoljeno, da lahko dodatne informacije razkrijejo javnosti prostovoljno..

(39) Treba bi bilo omogočiti izmenjavo podatkov med nadzornimi organi ter organi ali telesi, ki na podlagi svoje funkcije pomagajo krepiti stabilnost finančnega sistema. Zato je treba opredeliti pogoje, pod katerimi so te izmenjave informacij mogoče. Kjer je informacije dovoljeno razkriti samo z izrecnim soglasjem nadzornih organov, bi bilo treba tem organom omogočiti, da po potrebi svoje soglasje pogojujejo z izpolnjevanjem strožjih pogojev.

(40) Treba je spodbujati konvergentnost nadzora, ne samo v zvezi z nadzornimi orodji, temveč tudi v zvezi z nadzornimi praksami. Odbor evropskih nadzornikov za zavarovanja in poklicne pokojnine (CEIOPS), ustanovljen s Sklepom Komisije 2009/79/ES (19), bi moral imeti v zvezi s tem pomembno vlogo in redno poročati Evropskemu parlamentu in Komisiji o doseženem napredku.

(41) Namen informacij in poročil, ki jih bo CEIOPS predložil v zvezi s kapitalskimi pribitki, ni preprečiti njihovo uporabo, ki jo omogoča ta direktiva, ampak prispevati k višji stopnji nadzornega zbliževanja med nadzornimi organi v različnih državah članicah v zvezi z uporabo kapitalskih pribitkov.

(42) Da omejijo upravno breme in se izognejo podvajanju nalog, bi morali nadzorni organi in nacionalni statistični uradi sodelovati in si izmenjevati informacije.

(43) Zaradi okrepitve nadzora zavarovalnic in pozavarovalnic ter zaščite imetnikov polic bi morali zakoniti revizorji v smislu Direktive 2006/43/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. maja 2006 o obveznih revizijah za letne in konsolidirane računovodske izkaze (20) nemudoma sporočiti vsako dejstvo, ki bi lahko resno vplivalo na finančno stanje ali upravno organizacijo zavarovalnice ali pozavarovalnice.

(44) Zavarovalnice, ki opravljajo dejavnosti življenjskega in neživljenjskega zavarovanja, bi morale te dejavnosti upravljati ločeno, da bi zavarovale interese imetnikov življenjskih zavarovalnih polic. Zlasti bi morale za te zavarovalnice veljati enake kapitalske zahteve, kot veljajo za ustrezno zavarovalniško skupino, ki jo sestavljata zavarovalnica za življenjsko zavarovanje in zavarovalnica za neživljenjsko zavarovanje, ob upoštevanju povečane prenosljivosti kapitala v primeru sestavljenih zavarovalnic.

(45) Ocena finančnega položaja zavarovalnic in pozavarovalnic bi morala temeljiti na trdnih ekonomskih načelih in optimalno uporabiti informacije, ki jih zagotovijo finančni trgi, ter splošno razpoložljive podatke o zavarovalniških tehničnih tveganjih. Zlasti bi morala na ekonomski oceni celotne bilance stanja temeljiti zahtevana solventnost.

(46) Standardi vrednotenja za namene nadzora bi morali biti skladni z razvojem na področju mednarodnega računovodstva, kolikor je to mogoče, da se omeji upravno breme za zavarovalnice in pozavarovalnice.

(47) V skladu s tem pristopom bi se morale kapitalske zahteve kriti z lastnimi sredstvi, ne glede na to ali gre za bilančne ali zunajbilančne postavke. Ker vsi finančni viri ne zagotavljajo pokritja izgube v primeru prenehanja poslovanja in pri običajnem poslovanju, bi bilo treba lastna sredstva razvrstiti v tri stopnje skladu z merili kakovosti, znesek lastnih sredstev, ki izpolnjujejo pogoje za kritje kapitalskih zahtev pa je treba temu primerno omejiti. Omejitve, ki veljajo za postavke lastnih sredstev, bi se morale uporabljati samo za določitev solventnega stanja zavarovalnic in pozavarovalnic, ne bi pa smele nadalje omejevati svobode teh podjetij v zvezi z notranjim upravljanjem kapitala.

(48) Na splošno so sredstva, prosta vseh predvidljivih obveznosti, na voljo za nadomestitev izgub zaradi neugodnih poslovnih nihanj tako v primeru rednega poslovanja kot tudi v primeru prenehanja. Zato bi bilo treba največji del presežka sredstev glede na obveznosti, kakor so ovrednotena v skladu z načeli iz te direktive, obravnavati kot visoko kakovostni kapital (stopnja 1).

(49) Niso vsa sredstva v podjetju prosta omejitev. V nekaterih državah članicah so posebni proizvodi izvor nekaterih ločenih struktur skladov, na podlagi katerih ima določeni razred imetnikov polic večje pravice glede sredstev v svojem lastnem skladu. Čeprav so ta sredstva vključena v izračun presežka sredstev glede na obveznosti za namene lastnih sredstev, dejansko ne morejo biti na voljo za obvladovanje tveganj izven ločenega sklada. V skladu z ekonomskim pristopom je treba oceno potreb po lastnih sredstvih prilagoditi, da bi odražala različno naravo sredstev, ki so del ločene ureditve. Podobno bi moral izračun zahtevanega solvetnostnega kapitala odražati manjše združevanje ali razpršenost v zvezi s temi ločenimi sredstvi.

(50) Trenutna praksa v določenih državah članicah je, da zavarovalniške družbe prodajajo proizvode življenjskega zavarovanja, v okviru katerih imetniki polic in upravičenci prispevajo k tveganemu kapitalu družbe v zameno za del donosa od prispevkov ali za takšen donos v celoti. Tako zbran dobiček predstavlja presežna sredstva, ki so v lasti pravne osebe, v kateri nastanejo.

(51) Presežek sredstev bi bilo treba vrednotiti v skladu z gospodarskim pristopom, ki ga določa ta direktiva. V zvezi s tem ne bi zadostovalo zgolj napotilo na vrednotenje presežka sredstev v zakonsko predpisanih letnih računovodskih izkazih. V skladu z zahtevami za lastna sredstva bi morala za presežna sredstva veljati merila iz te direktive o razvrstitvi po stopnjah. To med drugim pomeni, da bi bilo treba za kapital stopnje 1 šteti samo presežek sredstev, ki izpolnjuje zahteve glede razvrstitve v stopnjo 1.

(52) Družbe za vzajemno zavarovanje ali družbe, ki delujejo po načelu vzajemnosti, s spremenljivimi prispevki, lahko zaprosijo svoje člane za dodatne prispevke (dodatni pozivi članom), da bi povečale znesek finančnih sredstev, ki jih imajo na voljo za nadomestitev izgub. Ti dodatni pozivi članom lahko predstavljajo pomemben vir financiranja za družbe za vzajemno zavarovanje ali družbe, ki delujejo po načelu vzajemnosti, tudi ko se te družbe soočajo z neugodnimi poslovnimi nihanji. Zato bi bilo treba priznati te dodatne pozive članom kot dodatne postavke lastnih sredstev in jih obravnavati z vidika solventnosti. Zlasti v primeru družb za vzajemno zavarovanje ali družb, ki delujejo po načelu vzajemnosti s spremenljivimi prispevki, lastnikov ladij, ki zavarujejo le tržno tveganje, je bila uporaba dodatnih pozivov članom dolgo ustaljena praksa, za katero velja posebna ureditev izterjave; odobreni znesek iz teh pozivov članom bi bilo treba obravnavati kot kakovostni kapital (stopnja 2). Podobno, v primeru drugih družb za vzajemno zavarovanje ali družb, ki delujejo po načelu vzajemnosti, kjer so dodatni pozivi članom podobne kakovosti, bi bilo treba odobreni znesek iz teh pozivov članom obravnavati kot kakovosten kapital (stopnja 2).

(53) Da bi zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogočile izpolnjevanje obveznosti do imetnikov polic in upravičencev, bi morale države članice od njih zahtevati, da oblikujejo ustrezne zavarovalno-tehnične rezervacije. Da bi dosegli boljšo primerljivost in preglednost, bi morali biti načela ter aktuarske in statistične metodologije, na katerih temelji izračun teh zavarovalno-tehničnih rezervacij, usklajeni po vsej Skupnosti.

(54) Izračun zavarovalno-tehničnih rezervacij bi moral biti skladen z vrednotenjem sredstev in drugih obveznosti, s trgom in v skladu z mednarodnim razvojem na področju računovodstva in nadzora.

(55) Vrednost tehničnih rezervacij bi morala torej ustrezati znesku, ki bi ga zavarovalnica ali pozavarovalnica morala plačati, če bi svoje pogodbene pravice in obveznosti nemudoma prenesla na drugo podjetje. Zato bi morala vrednost tehničnih rezervacij ustrezati znesku, ki bi ga druga zavarovalnica ali pozavarovalnica (referenčno podjetje) pričakovano zahtevala za prevzem ter izpolnitev zavarovalnih in pozavarovalnih obveznosti. Znesek zavarovalno-tehničnih rezervacij bi moral odražati značilnosti osnovnega zavarovalnega portfelja. Informacije o podjetju, na primer informacije v zvezi z upravljanjem zahtevkov in ustreznimi stroški, bi se zato lahko uporabile za njihov izračun samo, če zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogočajo, da bolje odražajo značilnosti osnovnega zavarovalnega portfelja.

(56) Predpostavke glede referenčnega podjetja, ki naj bi prevzelo ter izpolnilo zavarovalne in pozavarovalne obveznosti, bi bilo treba uskladiti v vsej Skupnosti. Zlasti bi bilo treba kot del presoje vpliva izvajalnih ukrepov analizirati in nato uskladiti na ravni Skupnosti predpostavke glede referenčnega podjetja, ki določajo, ali je treba, in v kakšnem obsegu, pri izračunu marže za tveganjeupoštevati učinke razpršenosti.

(57) Za namene izračunavanja tehničnih rezervacij bi moralo biti dovolijeno uporabljati utemeljene interpolacije in ekstrapolacije iz neposredno ugotovljivih tržnih vrednosti.

(58) Pričakovana trenutna vrednost zavarovanja odgovornosti se izračuna na podlagi najnovejših in verodostojnih informacij ter realnih predvidevanj, ob upoštevanju finančnih garancij in opcij v zavarovalnih ali pozavarovalnih pogodbah, in sicer za pridobitev ekonomske ocene obveznosti zavarovanja ali pozavarovanja. Uporaba učinkovitih in usklajenih aktuarskih metodologij bi morala biti zahtevana.

(59) Za odražanje posebnega položaja malih in srednje velikih podjetij bi bilo treba zagotoviti poenostavljene pristope k izračunu zavarovalno-tehničnih rezervacij.

(60) Nadzorni režim bi moral zagotoviti na tveganje občutljivo zahtevo, ki temelji na izračunu pričakovanj za zagotovitev pravilnega in pravočasnega posredovanja nadzornega organa (zahtevani solventnostni kapital), ter najnižjo stopnjo varnosti, pod katero znesek finančnih virov ne sme pasti (zahtevani minimalni kapital). Obe kapitalski zahtevi bi bilo treba uskladiti po vsej Skupnosti, da bi dosegli enotno raven zaščite imetnikov polic. Za dobro delovanje te direktive bi bila potrebna primerna stopnja poseganja med zahtevanim solventnostim kapitalom in zahtevanim minimalnim kapitalom.

(61) Da bi omilili morebitne nepotrebne prociklične učinke na finančni sistem in preprečili, da bi bile zavarovalnice in pozavarovalnice neupravičeno prisiljene povečati dodatni kapital ali prodati svoje naložbe kot rezultat neugodnih gibanj na finančnih trgih, bi moral modul tržnega tveganja standardne formule za zahtevani solventnostni kapital vključevati mehanizem simetričnega prilagajanja spremembam ravni cen delnic. Poleg tega, v primeru izjemnih padcev na finančnih trgih in v primeru, če ta mehanizem simetričnega prilagajanja ne bi omogočil zavarovalnicam in pozavarovalnicam, da izpolnjujejo zahtevo glede solventnostnega kapitala, bi bilo treba vključiti določbo, na podlagi katere bi lahko nadzorni organi podaljšali obdobje, v katerem morajo zavarovalnice in pozavarovalnice ponovno vzpostaviti raven primernih lastnih sredstev za kritje zahtevanega solventnostnega kapitala.

(62) Zahtevani solventnostni kapital bi moral odražati raven primernih lastnih sredstev, ki zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogoča pokritje znatnih izgub ter imetnikom polic in upravičencem daje razumno zagotovilo, da bodo izplačila izvršena, ko zapadejo.

(63) Da bodo imele zavarovalnice in pozavarovalnice vedno primerna lastna sredstva za zahtevani solventnostni kapital ob upoštevanju morebitnih sprememb profila tveganja, bi morale zahtevani solventnostni kapital izračunati najmanj letno, ga redno spremljati in preračunati vsakič, ko se njihov profil tveganja občutneje spremeni.

(64) Za spodbujanje dobrega obvladovanja tveganja in uskladitev predpisanih kapitalskih zahtev z industrijskimi praksami bi bilo treba zahtevani solventnostni kapital določiti kot ekonomski kapital, ki ga morajo imeti zavarovalnice in pozavarovalnice za zagotovitev, da pride do zloma samo enkrat na vsakih 200 primerov oziroma da obstaja 99,5 % verjetnost, da bodo ta podjetja v naslednjih 12 mesecih lahko izpolnila svoje obveznosti do imetnikov polic in upravičencev. Ta ekonomski kapital je treba izračunati na podlagi resničnega profila tveganj teh podjetij, ob upoštevanju vpliva tehnik za zmanjševanje morebitnega tveganja in učinkov razpršenosti.

(65) Treba bi bilo zagotoviti določitev standardne formule za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala, ki bo zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogočala oceno njihovega ekonomskega kapitala. Za strukturo standardne formule bi bilo treba sprejeti modularni pristop, kar pomeni, da se posamezna izpostavljenost vsaki kategoriji tveganja v prvem koraku oceni, v drugem koraku pa sešteje. Če uporaba parametrov podjetja omogoča, da se resnični profil tveganj iz zavarovalne pogodbe bolje odraža, bi bilo treba to omogočiti, pod pogojem, da so takšni parametri izpeljani z uporabo standardizirane metodologije.

(66) Za odražanje posebnega položaja malih in srednje velikih podjetij bi bilo treba zagotoviti poenostavljene pristope k izračunu zahtevanega solventnostnega kapitala v skladu s standardno formulo.

(67) Novi pristop, ki temelji na tveganju, načeloma ne vključuje koncepta količinskih naložbenih omejitev in meril o izpolnjevanju pogojev za sredstva. Vendar pa bi bilo treba omogočiti uvedbo naložbenih omejitev in meril o izpolnjevanju pogojev za sredstva za obravnavanje tveganj, ki jih podmodul standardne formule ne krije v zadostni meri.

(68) V skladu s pristopom k zahtevanemu solventnostnemu kapitalu, ki je usmerjen k tveganju, bi bilo treba omogočiti, da se v posebnih okoliščinah namesto standardne formule uporabijo delni ali popolni notranji modeli za izračun te zahteve. Da bi imetnikom polic in upravičencem zagotovili ustrezno raven zaščite, bi bilo treba za takšne notranje modele pridobiti predhodno nadzorno dovoljenje na podlagi usklajenih postopkov in standardov.

(69) Če je znesek upravičenih osnovnih lastnih sredstev pod zahtevanim minimalnim kapitalom, bi bilo treba dovoljenje zavarovalnicam in pozavarovalnicam odvzeti, če v kratkem času niso zmožne ponovno zagotoviti zneska upravičenih osnovnih lastnih sredstev na ravni zahtevanega minimalnega kapitala.

(70) Zahtevani minimalni kapital bi moral predstavljati najnižjo raven, pod katero se finančna sredstva ne bi smela zmanjšati. To raven je treba izračunati v skladu z enostavno formulo, za katero velja najnižja ali najvišja vrednost na podlagi zahtevanega solventnostnega kapitala, temelječega na tveganju, da se omogoči postopno povečanje nadzornega posredovanja, in temeljiti mora na podatkih, ki jih je mogoče podvreči reviziji.

(71) Zavarovalnice in pozavarovalnice bi morale imeti dovolj kakovostna sredstva, ki bi zadostovala za pokritje vseh finančnih potreb. Vse naložbe zavarovalnic in pozavarovalnic bi bilo treba upravljati v skladu z načelom „preudarne osebe“.

(72) Države članice od zavarovalnic ali pozavarovalnic ne bi smele zahtevati, da svoja sredstva naložijo v določene kategorije sredstev, ker bi bila lahko taka zahteva nezdružljiva z liberalizacijo pretoka kapitala po členu 56 Pogodbe.

(73) Treba je prepovedati določbe, ki državam članicam omogočajo, da zahtevajo zastavo sredstev, ki pokrivajo zavarovalno-tehnične rezervacije zavarovalnice ali pozavarovalnice, in sicer ne glede na obliko tovrstne zahteve, ko je zavarovatelj pozavarovan pri zavarovalnici ali pozavarovalnici, pooblaščeni v skladu s to direktivo, ali pri zavarovalnici iz tretje države, če se nadzorni režim te tretje države šteje za enakovrednega.

(74) Pravni okvir do sedaj ni zagotovil niti podrobnih meril za skrbno oceno predlagane pridobitve niti postopka za njihovo uporabo. Zato je treba pojasniti merila in postopek skrbne ocene, da se zagotovijo potrebna pravna varnost, jasnost in predvidljivost ocenjevalnega postopka ter njegovih rezultatov. Ta merila in postopke uvajajo določbe Direktive 2007/44/ES. Kar zadeva zavarovanje in pozavarovanje, bi bilo treba te določbe zato kodificirati in vključiti v to direktivo.

(75) Zato je ključnega pomena, da so ti postopki in skrbne ocene čim bolj usklajeni na ravni Skupnosti. Vendar določbe o kvalificiranih deležih državam članicam ne bi smele preprečevati, da zahtevajo, da se nadzorni organi obvestijo o pridobitvi deležev, ki ne dosegajo pragov iz teh določb, če država članica v ta namen ne določi več kot enega dodatnega praga v višini pod 10 %. Prav tako ne bi smele te določbe preprečevati nadzornim organom, da določijo splošne smernice o tem, kdaj naj bi taki deleži zagotavljali pomemben vpliv.

(76) Zaradi povečane mobilnosti državljanov Unije se zavarovanje avtomobilske odgovornosti vedno pogosteje ponuja tudi prek meja. Za zagotovitev trajnega pravilnega delovanja sistema zelene karte in sporazumov med nacionalnimi biroji za avtomobilsko zavarovanje je primerno, da lahko države članice od zavarovalnic, ki na svojem ozemlju zagotavljajo avtomobilsko zavarovanje z opravljanjem storitev, zahtevajo, da se združijo in sodelujejo pri financiranju nacionalnega biroja ter pri ustanovitvi jamstvenega sklada v tej državi članici. Država članica, v kateri se opravljajo storitve, bi morala od podjetij, ki ponujajo zavarovanje avtomobilske odgovornosti, zahtevati, da imenujejo zastopnika na njenem ozemlju, ki zbira vse potrebne informacije v zvezi z odškodninskimi zahtevki in ki zastopa zadevno podjetje.

(77) V okviru notranjega trga je v interesu imetnikov polic, da bi imeli dostop do čim širšega izbora zavarovalnih proizvodov, ki so na voljo v Skupnosti. Država članica, v kateri je prisotno tveganje, ali država članica obveznosti bi morala zato zagotoviti, da zavarovalnicam nič ne preprečuje, da bi na njenem ozemlju tržile vse zavarovalne proizvode, ki se prodajajo v Skupnosti, dokler niso v nasprotju s predpisi, ki varujejo javno dobro, ki veljajo v tej državi članici, in če javno dobro ni zavarovano s pravili matične države članice.

(78) Treba bi bilo določiti sistem sankcij, ki se naložijo, če v državi članici, v kateri je prisotno tveganje, ali državi članici obveznosti zavarovalnica ne upošteva določb, ki varujejo javno dobro.

(79) Na notranjem trgu zavarovalniških poslov imajo potrošniki večjo in pestrejšo izbiro pogodb. Če naj imajo popolne koristi od te raznolikosti in večje konkurence, bi bilo potrošnikom treba zagotoviti vse potrebne informacije, preden sklenejo pogodbo, v času veljavnosti pogodbe pa jim je treba omogočiti, da izberejo pogodbo, ki najbolje zadovoljuje njihove potrebe.

(80) Zavarovalnica, ki ponuja pogodbe o zavarovanju pomoči, bi morala razpolagati s sredstvi, ki omogočajo, da v primernem roku zagotovi povračila v naravi, ki jih ponuja. Treba bi bilo sprejeti posebne določbe za izračun zahtevanega solventnostnega kapitala in najnižjega zneska zahtevanega minimalnega kapitala, ki bi ga moralo takšno podjetje imeti.

(81) Učinkovito opravljanje sozavarovanja na ravni Skupnosti za dejavnosti, za katere je verjetno, da jih zaradi njihove narave ali velikosti krije mednarodno sozavarovanje, bi bilo treba pospešiti z zadostnim usklajevanjem za preprečitev izkrivljanja konkurence in razlik pri obravnavanju. V zvezi s tem bi morala vodilna zavarovalnica oceniti škodne zahtevke in določiti znesek zavarovalno-tehničnih rezervacij. Poleg tega bi bilo treba zagotoviti posebno sodelovanje na področju sozavarovanja na ravni Skupnosti med nadzornimi organi držav članic ter med temi organi in Komisijo.

(82) Za zaščito zavarovancev bi bilo treba uskladiti nacionalno zakonodajo v zvezi z zavarovanjem stroškov postopka. Vsa navzkrižja interesov, ki izhajajo zlasti iz dejstva, da zavarovalnica krije drugo osebo ali krije osebo v zvezi s stroški postopka in drugo vrsto zavarovanja, bi bilo treba preprečiti v največji možni meri oziroma jih je treba razrešiti. V ta namen je na različne načine mogoče doseči ustrezno raven zaščite imetnikov polic. Ne glede na sprejeto rešitev bi bilo treba interes oseb, ki imajo kritje stroškov postopka, zaščititi z ustreznimi zaščitnimi ukrepi.

(83) Nasprotja med zavarovanci in zavarovalnicami glede pravnih stroškov bi bilo treba rešiti na najpravičnejši in najhitrejši način. Zato je primerno, da države članice zagotovijo postopek arbitraže ali postopek, ki ponuja primerljiva zagotovila.

(84) V nekaterih državah članicah je zasebno ali prostovoljno zdravstveno zavarovanje delna ali popolna alternativa zdravstvenemu kritju, ki ga zagotavljajo sistemi socialne varnosti. Posebna narava takšnega zdravstvenega zavarovanja ga razlikuje od drugih vrst škodnega zavarovanja in življenjskega zavarovanja, če je treba zagotoviti, da imajo imetniki polic učinkovit dostop do zasebnega zavarovanja ali prostovoljno sklenjenega zdravstvenega zavarovanja ne glede na starost ali profil tveganj. Zaradi narave in družbenih posledic pogodb o zdravstvenem zavarovanju bi morali imeti nadzorni organi države članice, v kateri je prisotno tveganje, možnost, da zahtevajo sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih v primeru zasebnega ali prostovoljnega zdravstvenega zavarovanja, da bi preverili, ali so take pogodbe delna ali popolna alternativa zdravstvenemu kritju, ki ga zagotavlja sistem socialne varnosti. Tako preverjanje ne sme biti pogoj za trženje proizvodov.

(85) V ta namen so nekatere države članice sprejele posebne določbe. Za zaščito javnega dobra bi morala obstajati možnost sprejetja ali ohranitve takih zakonskih določb, če ne gre za neupravičeno omejevanje pravice do ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev in se pri tem razume, da bi bilo potrebno take določbe uporabljati na enak način. Te zakonske določbe se lahko po naravi razlikujejo glede na pogoje v vsaki državi članici. Cilj varovanja javnega dobra se lahko doseže tudi tako, da se od podjetij, ki ponujajo zasebno zdravstveno zavarovanje ali sklenitev prostovoljnega zdravstvenega zavarovanja, zahteva, da ponujajo standardne police v skladu s kritjem, predvidenim v programih obvezne socialne varnosti s premijsko stopnjo do predpisanega maksimuma in da sodelujejo v programih odškodnin za izgube. Nadalje je mogoče zahtevati, da je tehnična podlaga zasebnega zdravstvenega zavarovanja ali prostovoljno sklenjenega zdravstvenega zavarovanja podobna kot podlaga za življenjsko zavarovanje.

(86) Države članice gostiteljice bo morale imeti možnost, da od vsake zavarovalnice, ki na njihovem ozemlju na lastno odgovornost ponuja obvezno zavarovanje za nesreče pri delu, zahtevajo izpolnjevanje posebnih določb njihove nacionalne zakonodaje o takem zavarovanju. Vendar pa se ta zahteva ne bi smela uporabljati za določbe v zvezi s finančnim nadzorom, ki bi morale ostati v izključni odgovornosti matične države članice.

(87) V nekaterih državah članicah zavarovalniške transakcije sploh niso predmet posredne obdavčitve, večina pa obračunava posebne davke in druge oblike prispevkov, vključno z dodatnimi davščinami za odškodninske organe. Sestava takih davkov in prispevkov ter njihove stopnje, ki se uporabljajo v posameznih državah članicah, se znatno razlikujejo. Zaželeno je, da bi odpravili razlike, ki med državami članicami povzročajo izkrivljanje konkurence na področju zavarovalniških storitev. Dokler to področje ne bo usklajeno, je mogoče ta problem obvladovati z davčnimi sistemi in drugimi oblikami prispevkov, ki jih določajo države članice, kjer obstaja tveganje, ali države članice, kjer so bile prevzete obveznosti, pri čemer morajo države članice poskrbeti za to, da se bodo omenjeni davki in prispevki tudi pobrali.

(88) Države članice, ki ne uporabljajo Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (21), bi morale v skladu s to direktivo uporabljati določbe navedene uredbe, da določijo, katero pravo se uporablja za zavarovalne pogodbe, ki sodijo na področje uporabe člena 7 navedene uredbe.

(89) Za upoštevanje mednarodnih vidikov pozavarovanja bi bilo treba določiti možnost sklenitve mednarodnih sporazumov s tretjo državo, katerih namen je opredelitev sredstev nadzora nad subjekti pozavarovanja, ki opravljajo dejavnost na ozemlju vsake pogodbenice. Poleg tega bi bilo treba določiti prilagodljiv postopek za omogočanje presoje enakovrednosti pravil skrbnega in varnega poslovanja s tretjimi državami na ravni Skupnosti, da se izboljša liberalizacija storitev pozavarovanja v tretjih državah z ustanavljanjem ali čezmejnim zagotavljanjem storitev.

(90) Zaradi posebne narave končnih pozavarovalnih dejavnosti bi morale države članice zagotoviti, da lahko zavarovalnice in pozavarovalnice, ki sklepajo pogodbe končnega pozavarovanja ali izvajajo dejavnosti končnega pozavarovanja, ustrezno opredelijo, izmerijo in nadzorujejo nevarnosti, ki izhajajo iz teh pogodb ali poslov.

(91) Treba bi bilo sprejeti ustrezna pravila za namenske družbe, ki prevzamejo tveganja zavarovalnic in pozavarovalnic, čeprav same niso zavarovalnice ali pozavarovalnice. Izterljivi zneski namenskih družb bi se morali šteti kot odbitne količine na podlagi pozavarovanja ali pogodb o retrocesiji.

(92) Za namenske družbe, ki so pridobile dovoljenje pred 31. oktobrom 2012, bi morala veljati zakonodaja države članice, ki je namensko družbo odobrila. Da bi se izognili regulativni arbitraži, pa bi morale za vsako novo dejavnost, ki jo takšna namenska družba začne po 31. oktobru 2012, veljati določbe te direktive.

(93) Zaradi vse bolj čezmejne narave zavarovalništva bi bilo treba razlike med ureditvijo namenskih družb, za katere veljajo določbe te direktive, v posameznih državah članicah čim bolj zmanjšati, pri tem pa upoštevati njihove nadzorne strukture.

(94) V zvezi z namenskimi družbami bi bilo potrebno nadaljnje delo, pri čemer je treba upoštevati delo, opravljeno v drugih finančnih sektorjih.

(95) Ukrepi v zvezi z nadzorom zavarovalnic in pozavarovalnic v zavarovalniški skupini bi morali organom, ki nadzirajo zavarovalnico ali pozavarovalnico, omogočiti, da oblikujejo boljšo presojo njenega finančnega stanja.

(96) Takšen nadzor skupine bi moral v potrebnem obsegu upoštevati zavarovalne holdinge in mešane zavarovalne holdinge. Vendar pa ta direktiva nikakor ne bi smela pomeniti, da morajo države članice izvajati nadzor teh zavarovalnic, ki se obravnavajo posamezno.

(97) Medtem ko nadzor posameznih zavarovalnic in pozavarovalnic ostaja bistveno načelo zavarovalniškega nadzora, je treba določiti, katera podjetja zajema nadzor na ravni skupin.

(98) V skladu z zakonodajo Skupnosti in nacionalno zakonodajo se zavarovalnice, zlasti vzajemne družbe in družbe, ki delujejo po načelu vzajemnosti, ne bi smele združevati v koncerne ali skupine prek kapitalskih vezi, temveč močnih in trajnih formalnih razmerij, temelječih na pogodbenem razmerju ali drugem dejanskem priznanju, ki zagotavlja finančno solidarnost med temi podjetji. Če ima skupina prevladujoč vpliv zaradi centralizirane koordinacije, bi bilo treba ta podjetja nadzirati v skladu z enakimi pravili, ki veljajo za skupine, nastale s kapitalskimi povezavami, da se dosežejo ustrezna raven zaščite imetnikov polic in enaki pogoji za vse skupine.

(99) Nadzor skupine bi morale v vsakem primeru veljati na ravni končnega matičnega podjetja, ki ima sedež v Skupnosti. Vendar bi morale države članice svojim nadzornim organom dovoliti, da nadzor skupine izvajajo v omejenem številu nižjih ravni, kjer se to zdi potrebno.

(100) Za zavarovalnice in pozavarovalnice, ki tvorijo del skupine, je treba izračunati solventnost na ravni skupine.

(101) Pri konsolidiranem zahtevanem solventnostnem kapitalu skupine bi bilo treba upoštevati skupno razpršenost tveganj za vse zavarovalnice in pozavarovalnice v skupini, da se ustrezno oceni izpostavljenost skupine tveganjem.

(102) Zavarovalnice in pozavarovalnice, ki pripadajo skupini, bi morale imeti možnost zaprositi za odobritev notranjega modela, ki se uporablja za izračun solventnosti na ravni skupine in na posameznih ravneh.

(103) Nekatere določbe te direktive izrecno predvidevajo posredovanje CEIOPS ali posvetovanje z njim, vendar to odboru CEIOPS ne bi smelo preprečiti, da posreduje ali ponudi nasvet tudi v zvezi z drugimi določbami.

(104) Ta direktiva predvideva inovativen nadzorni model, kjer je osrednja vloga dodeljena nadzorniku skupine, posamezni nadzorniki pa kljub temu ohranijo pomembno vlogo. Odgovornost nadzornikov je v skladu z njihovimi dolžnostmi in pristojnostmi.

(105) Vsi imetniki polic in upravičenci bi morali biti deležni enake obravnave, ne glede na njihovo državljanstvo ali prebivališče. V ta namen bi morala vsaka država članica zagotoviti, da ukrepi, ki jih sprejme nadzorni organ, ki ima nacionalna pooblastila za opravljanje te funkcije, niso v nasprotju z interesi države članice oziroma imetnikov polic in upravičencev iz te države članice. Pri poravnavi zahtevkov in ob prenehanju poslovanja bi bilo treba sredstva razdeliti enakopravno vsem zadevnim imetnikom polic, ne glede na njihovo državljanstvo in prebivališče.

(106) Treba je zagotoviti, da se lastna sredstva znotraj skupine primerno razdelijo in da so na voljo za zaščito imetnikov polic in upravičencev, kjer je to potrebno. V ta namen bi morale zavarovalnice in pozavarovalnice znotraj skupine imeti zadostna lastna sredstva za kritje svojega zahtevanega solventnostnega kapitala.

(107) Vsi nadzorniki, vključeni v nadzor skupine, bi morali biti sposobni razumeti sprejete odločitve, zlasti če jih je sprejel nadzornik skupine. Vse bistvene informacije, ki jih ima eden od nadzornikov, bi bilo treba takoj, ko so na voljo, posredovati še drugim nadzornikom, da se jim omogoči oblikovanje mnenja na osnovi enakih informacij. Če zadevni nadzorniki ne morejo doseči dogovora, bi se za rešitev vprašanja lahko pridobilo strokovno mnenje odbora CEIOPS.

(108) Na solventnost hčerinske zavarovalnice ali pozavarovalnice zavarovalnega holdinga, zavarovalnice ali pozavarovalnice tretje države lahko vplivajo finančni viri skupine, katere del je, in porazdelitev finančnih virov znotraj te skupine. Zato bi morali imeti nadzorni organi sredstva za izvajanje nadzora skupine in sprejemanje ustreznih ukrepov na ravni zavarovalnice ali pozavarovalnice, če je njena solventnost ogrožena ali bi lahko bila ogrožena.

(109) Koncentracije tveganja in transakcije znotraj skupine bi lahko vplivale na finančni položaj zavarovalnic in pozavarovalnic. Zato bi morali imeti nadzorni organi možnost, da izvajajo nadzor nad takimi koncentracijami tveganj in transakcijami znotraj skupine, pri čemer upoštevajo naravo razmerij med reguliranimi in nereguliranimi osebami, vključno z zavarovalnimi holdingi in mešanimi zavarovalnimi holdingi, in da sprejmejo ustrezne ukrepe na ravni zavarovalnice ali pozavarovalnice, če je njena solventnost ogrožena ali bi lahko bila ogrožena.

(110) Zavarovalnice in pozavarovalnice znotraj skupine bi morale imeti ustrezne sisteme upravljanja, ki bi morali biti predmet nadzornega pregleda.

(111) Vse zavarovalne in pozavarovalne skupine, ki so predmet nadzornega pregleda, bi morale imeti nadzornika skupine, izbranega izmed sodelujočih nadzornih organov. Pravice in dolžnosti nadzornika skupine bi morale vključevati ustrezno usklajevanje in pristojnosti odločanja. Organi, ki sodelujejo pri nadzoru zavarovalnic in pozavarovalnic, ki pripadajo isti skupini, bi morali vzpostaviti načine usklajevanja.

(112) Glede na vse večje pristojnosti nadzornikov skupine bi bilo treba zagotoviti, da meril za izbiro tega nadzornika ne bo mogoče poljubno obiti. Zlasti v primerih, ko se nadzornik skupine določi na podlagi strukture skupine ter relativne pomembnosti dejavnosti zavarovalnic in pozavarovalnic na različnih trgih, transakcij znotraj skupine in pozavarovanja v skupini pri ocenjevanju njihove relativne pomembnosti na posameznem trgu ne bi smeli upoštevati dvojno.

(113) Pri nadzoru skupine bi morali v kolegiju nadzornikov (kolegij) sodelovati nadzorni organi iz vseh držav članic, kjer imajo sedeže zavarovalnice iz skupine. Vsi bi morali imeti dostop do informacij, ki so na voljo drugim nadzornim organom v kolegiju, in biti dejavno ter trajno udeleženi pri odločanju. Treba bi bilo vzpostaviti sodelovanje med organi, odgovornimi za nadzor zavarovalnic in pozavarovalnic, ter tudi med temi organi in organi, odgovornimi za nadzor podjetij, ki delujejo v drugih finančnih sektorjih.

(114) Dejavnosti kolegija bi morale biti sorazmerne z naravo, obsegom in zahtevnostjo tveganj, ki so del poslov vseh podjetij v skupini, ter s čezmejno razsežnostjo. Kolegij bi moral tudi zagotoviti, da sodelovanje, izmenjava informacij in postopki posvetovanja med nadzornimi organi kolegija potekajo učinkovito in v skladu s to direktivo. Nadzorni organi naj bi se v kolegiju usklajevali glede odločitev in tesno sodelovali pri izvajanju nadzora skupine na podlagi usklajenih meril.

(115) Ta direktiva bi morala določati posvetovalno vlogo odbora CEIOPS. Mnenje, ki ga odbor CEIOPS posreduje zadevnemu nadzorniku, za slednjega pri sprejemu odločitve ne bi smelo biti zavezujoče. Zadevni nadzornik pri sprejemanju odločitve to mnenje v celoti upošteva in obrazloži morebitno občutno odstopanje od njega.

(116) Za zavarovalnice in pozavarovalnice, ki so del skupine, katere sedež je zunaj Skupnosti, bi morale veljati enakovredne in ustrezne ureditve za nadzor skupine. Zato je treba zagotoviti preglednost pravil in izmenjavo informacij z organi tretjih držav v vseh zadevnih okoliščinah. Da se zagotovi usklajen pristop k ugotavljanju in ocenjevanju enakovrednosti zavarovalniškega in pozavarovalniškega nadzora v tretjih državah, bi bilo treba uvesti določbo, ki Komisiji omogoča sprejeti zavezujočo odločitev glede enakovrednosti režimov solventnosti tretjih držav. Oceno enakovrednosti za tretje države, glede katerih Komisija ni sprejela odločitve, bi moral opraviti nadzornik skupine po posvetovanju z drugimi zadevnimi nadzornimi organi.

(117) Ker nacionalna zakonodaja v zvezi z reorganizacijskimi ukrepi in postopki prenehanja ni usklajena, je primerno, da se v okviru notranjega trga zagotovi vzajemno priznavanje reorganizacijskih ukrepov in predpisov držav članic, ki urejajo prenehanje zavarovalnic, v zvezi z zavarovalnicami in potrebnim sodelovanjem, ob upoštevanju potrebe po enotnosti, univerzalnosti, usklajevanju in javnosti za takšne ukrepe ter enakovrednega obravnavanja in zaščite zavarovalnih upnikov.

(118) Treba bi bilo zagotoviti, da so reorganizacijski ukrepi, ki jih sprejme pristojni organ države članice za ohranitev ali obnovitev finančne trdnosti zavarovalnice in v največji možni meri preprečitev prenehanja zavarovalnice, popolnoma učinkoviti na celotnem območju Skupnosti. Vendar pa to ne bi smelo vplivati na učinke reorganizacijskih ukrepov in postopkov prenehanja v razmerju do tretjih držav.

(119) Razlikovati bi bilo treba med pristojnimi organi za namene reorganizacijskih ukrepov in postopkov prenehanja ter nadzornimi organi zavarovalnic.

(120) Opredelitev „podružnice“ za namene insolventnosti bi morala, v skladu z obstoječimi načeli insolventnosti, upoštevati enojno pravno osebnost zavarovalnice. Vendar pa bi morala zakonodaja matične države članice določiti način obravnavanja sredstev in obveznosti neodvisnih oseb s stalnim pooblastilom, da delujejo kot zastopniki zavarovalnice, v postopku prenehanja te zavarovalnice.

(121) Treba bi bilo določiti pogoje, pod katerimi postopki prenehanja, ki vključujejo prednostni red za plačilo zavarovalnih zahtevkov, ne da bi temeljili na insolventnosti, sodijo na področje uporabe te direktive. Zahtevki zaposlenih v zavarovalnici, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi in zaposlitvenih razmerij, bi morali biti taki, da se lahko vnesejo v nacionalni jamstveni program za plače. Taki vnosni zahtevki bi morali imeti korist od obravnavanja, določenega z zakonodajo matične države članice (lex concursus).

(122) Reorganizacijski ukrepi ne izključujejo začetka postopka prenehanja. Postopki prenehanja bi se morali začeti v odsotnosti ali po sprejetju reorganizacijskih ukrepov in se lahko zaključijo s poravnavo ali drugimi podobnimi ukrepi, vključno z reorganizacijskimi ukrepi.

(123) Samo pristojni organi matične države članice bi morali imeti pooblastilo, da sprejemajo sklepe o postopkih prenehanja zavarovalnic. Sklepi bi morali imeti učinke na celotnem območju Skupnosti in bi jih morale priznavati vse države članice. Sklepe se objavi v skladu s postopki matične države v Uradnem listu Evropske unije. Informacije bi morale biti na voljo tudi znanim upnikom, ki so rezidenti Skupnosti ter bi morali imeti pravico vložiti zahtevke in predložiti pripombe.

(124) V postopkih prenehanja bi bilo treba upoštevati vsa sredstva in obveznosti zavarovalnice.

(125) Vse pogoje za začetek, izvajanje in zaključek postopkov prenehanja bi morali urejati predpisi matične države članice.

(126) Da se zagotovi usklajeno delovanje med državami članicami, bi morali biti nadzorni organi matične države članice in organi vseh drugih držav članic nujno obveščeni o začetku postopka prenehanja.

(127) Izredno pomembno je, da so v postopku prenehanja zaščiteni zavarovanci, imetniki polic, upravičenci in morebitni oškodovanci, ki imajo pravico do neposredne tožbe proti zavarovalnici zaradi odškodninskega zahtevka, ki izhaja iz zavarovalnih poslov. Ob tem se razume, da taka zaščita ne vključuje zahtevkov, ki ne izhajajo iz obveznosti iz zavarovalnih pogodb ali zavarovalnih poslov, ampak iz civilnopravne odgovornosti, ki jo povzroči zastopnik v pogajanjih, za katera po predpisih, ki veljajo za zavarovalno pogodbo ali posel, zastopnik v skladu s tako zavarovalno pogodbo ali poslom ni odgovoren. Za dosego tega cilja bi morale države članice imeti možnost izbirati med enakovrednimi metodami za zagotovitev posebnega obravnavanja zavarovalnih upnikov, nobena izmed teh metod pa državi članici ne preprečuje vzpostavitve prednostne razvrstitve različnih kategorij zavarovalnih zahtevkov. Poleg tega bi bilo treba zagotoviti ustrezno ravnotežje med zaščito zavarovalnih upnikov in zaščito drugih privilegiranih upnikov, zaščitenih s predpisi zadevne države članice.

(128) Začetek postopka prenehanja bi moral vključevati odvzem dovoljenja za opravljanje zavarovalnih poslov, izdanega zavarovalnici, razen če tako dovoljenje ni bilo že prej odvzeto.

(129) Upniki bi morali imeti pravico, da vložijo zahtevke ali predložijo pisne pripombe v postopku prenehanja. Zahtevke upnikov, ki so rezidenti države članice, ki ni matična država članica, bi bilo treba obravnavati na isti način kot enakovredne zahtevke v matični državi članici, brez diskriminacije na podlagi državljanstva ali prebivališča.

(130) Da se zaščitijo upravičena pričakovanja in varnost določenih transakcij v državah članicah, ki niso matična država članica, je treba določiti predpise, ki se uporabljajo za učinke reorganizacijskih ukrepov in postopkov prenehanja na pravdne postopke, ki so v teku, in na posamezne izvršilne ukrepe, ki izhajajo iz teh pravdnih postopkov.

(131) Ukrepe, potrebne za izvajanje te direktive, bi bilo treba sprejeti v skladu s Sklepom Sveta 1999/468/ES z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil (22).

(132) Zlasti bi bilo treba na Komisiji podeliti pooblastila za sprejetje ukrepov z zvezi s prilagajanjem prilog in za sprejetje ukrepov, ki določajo zlasti nadzorna pooblastila in ukrepe, ki jih je treba sprejeti in ki določajo podrobnejše zahteve na področjih, kot so sistem upravljanja, javno razkritje, merila za ocenjevanje v zvezi s kvalificiranimi deleži, izračun zavarovalno-tehničnih rezervacij in kapitalskih zahtev, pravila o naložbah in nadzor skupine. Komisiji bi bilo treba podeliti tudi pooblastila za sprejetje izvedbenih ukrepov, s katerimi lahko tretjim državam podeli status enakovrednosti v skladu z določbami te direktive. Ker so to ukrepi splošnega obsega in so namenjeni spreminjanju nebistvenih določb te direktive, med drugim z njenim dopolnjevanjem z novimi nebistvenimi določbami, jih je treba sprejeti v skladu z regulativnim postopkom s pregledom iz člena 5a Sklepa 1999/468/ES.

(133) Ker ciljev te direktive države članice ne morejo zadovoljivo doseči in ker je te cilje zaradi obsega in učinkov lažje doseči na ravni Skupnosti, lahko Skupnost sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta direktiva ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni za doseganje navedenih ciljev.

(134) Direktiva Sveta 64/225/EGS z dne 25. februarja 1964 o odpravi omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev na področjih pozavarovanja in retrocesije (23), Direktiva Sveta 73/240/EGS z dne 24. julija 1973 o odpravi omejitve svobode ustanavljanja na področju dejavnosti neposrednega zavarovanja, razen življenjskega zavarovanja (24), Direktiva Sveta 76/580/EGS z dne 29. junija 1976 o spremembi Direktive 73/239/EGS o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja (25) in Direktiva Sveta 84/641/EGS z dne 10. decembra 1984 o spremembi Prve direktive (73/239/EGS) o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja, zlasti glede zavarovanja pomoči (26) so zastarele in jih je zato treba razveljaviti.

(135) Obveznost prenosa te direktive v nacionalno pravo bi morala biti omejena na tiste določbe, ki pomenijo vsebinsko spremembo v primerjavi s predhodnimi direktivami. Obveznost prenosa določb, ki so nespremenjene, je zagotovljena v predhodnih direktivah.

(136) Ta direktiva ne bi smela posegati v obveznosti držav članic glede rokov za prenos direktiv v nacionalno pravo, določenih v delu B Priloge VI.

(137) Komisija bo pregledala ustreznost obstoječih sistemov jamstva v zavarovalniškem sektorju in pripravila ustrezen zakonodajni predlog.

(138) Člen 17(2) Direktive 2003/41/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. junija 2003 o dejavnostih in nadzoru institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje (27) se sklicuje na obstoječe zakonodajne določbe o minimalnem kapitalu. Ta sklic bi bilo treba obdržati, da se ohrani sedanje stanje. Komisija bi morala čim prej opraviti revizijo Direktive 2003/41/ES v skladu z njenim členom 21(4). S pomočjo odbora CEIOPS bi morala Komisija razviti lasten sistem pravil o solventnosti institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje, pri tem pa v celoti upoštevati bistvene razlike z zavarovalništvom, torej ne bi smela vnaprej zahtevati uporabe te direktive za te institucije.

(139) Sprejetje te direktive bo vplivalo na profil tveganja zavarovalnic v razmerju z imetniki polic. Komisija bi morala čim prej in najpozneje do konca leta 2010 pripraviti predlog za pregled Direktive 2002/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. decembra 2002 o zavarovalnem posredovanju (28), pri tem pa upoštevati posledice te direktive za imetnike polic.

(140) Zelo nujne so nadaljnje obsežne spremembe regulativnega in nadzornega modela finančnega sektorja EU in Komisija bi jih morala predlagati čim prej, pri tem pa ustrezno upoštevati ugotovitve skupine strokovnjakov, ki ji predseduje Jacques de Larosière, z dne 25. februarja 2009. Komisija bi morala predlagati zakonodajo, ki bi odpravila pomanjkljivosti v zvezi z določbami o nadzornem usklajevanju in sodelovanju.

(141) Odbor CEIOPS je treba zaprositi za mnenje o tem, kako najbolje rešiti vprašanje izboljšanega nadzora skupine in upravljanja kapitala znotraj skupine zavarovalnic ali pozavarovalnic. Komisiji bi moral svetovati pri oblikovanju predlogov pod pogoji, ki zagotavljajo visoko raven zaščite imetnikov polic (in upravičencev) ter finančno stabilnost. V zvezi s tem bi ga bilo treba še prositi, da Komisiji svetuje glede strukture in načel, kar bi bilo lahko vodilo za morebitne prihodnje revizije te direktive, ki utegnejo biti potrebne, da se uvedejo predlagane spremembe. Komisija bi morala pripraviti poročilo ter nato Evropskemu parlamentu in Svetu posredovati ustrezne predloge za drugačno ureditev bonitetnega nadzora zavarovalnic in pozavarovalnic v skupinah, da se bo izboljšalo upravljanje kapitala v skupinah, ko bo menila, da obstaja ustrezen regulativni okvir v podporo taki ureditvi. Še posebej je zaželeno, da bi program pomoči znotraj skupine deloval na trdnih temeljih, in sicer usklajenih sistemih jamstev za zavarovanja z ustreznim finančnim kritjem, usklajenem in pravno zavezujočem okviru za pristojne organe, centralne banke in finančna ministrstva, kar zadeva obvladovanje in reševanje ter delitev fiskalnih bremen, pri čemer so nadzorna pooblastila usklajena s fiskalno odgovornostjo; pravno zavezujočem okviru za posredovanje v nadzornih sporih; usklajenem okviru za zgodnje ukrepanje; ter usklajenem okviru za prenosljivost sredstev, insolventnost in postopke likvidacije, ki bo odpravil ovire za prenos sredstev v zadevnih nacionalnih zakonih o gospodarskih družbah. Komisija bi morala v poročilu upoštevati tudi spreminjanje diverzifikacijskih učinkov s časom in tveganje zaradi članstva v skupini, prakse pri centraliziranem upravljanju tveganja skupine, delovanje notranjih modelov skupine ter nadzor transakcij in koncentracijo tveganja znotraj skupine.

(142) V skladu s točko 34 Medinstitucionalnega sporazuma o boljši pripravi zakonodaje (29) se države članice spodbuja da za svoje potrebe in v interesu Skupnosti izdelajo in objavijo lastne tabele, ki naj kolikor nazorno je to mogoče prikažejo korelacijo med to direktivo in ukrepi za prenos -

SPREJELA NASLEDNJO DIREKTIVO:

KAZALO

NASLOV I SPLOŠNA PRAVILA O ZAČETKU OPRAVLJANJA IN OPRAVLJANJU DEJAVNOSTI NEPOSREDNEGA ZAVAROVANJA IN POZAVAROVANJA

POGLAVJE I Vsebina, področje uporabe in opredelitve pojmov

ODDELEK 1 Vsebina in področje uporabe

ODDELEK 2 Izjeme iz področja uporabe

Pododdelek 1 Splošno

Pododdelek 2 Neživljenjsko zavarovanje

Pododdelek 3 Življenjsko zavarovanje

Pododdelek 4 Pozavarovanje

ODDELEK 3 Opredelitve pojmov

POGLAVJE II Začetek opravljanja poslov

POGLAVJE III Nadzorni organi in splošna pravila

POGLAVJE IV Pogoji, ki urejajo opravljanje poslov

ODDELEK 1 Odgovornost upravnih, upravljalnih ali nadzornih organov

ODDELEK 2 Sistem upravljanja

ODDELEK 3 Javno razkritje

ODDELEK 4 Kvalificirani deleži

ODDELEK 5 Poslovna skrivnost, izmenjava podatkov in spodbujanje nadzorne konvergence

ODDELEK 6 Dolžnosti revizorjev

POGLAVJE V Opravljanje dejavnosti življenjskega in neživljenjskega zavarovanja

POGLAVJE VI Pravila glede vrednotenja sredstev in obveznosti, zavarovalno-tehničnih rezervacij, lastnih sredstev, zahtevanega solventnostnega kapitala, zahtevanega minimalnega kapitala in naložbena pravila

ODDELEK 1 Vrednotenje sredstev in obveznosti

ODDELEK 2 Pravila v zvezi z zavarovalno-tehničnimi rezervacijami

ODDELEK 3 Lastna sredstva

Pododdelek 1 Določitev lastnih sredstev

Pododdelek 2 Razvrstitev lastnih sredstev

Pododdelek 3 Primernost lastnih sredstev

ODDELEK 4 Zahtevani solventnostni kapital

Pododdelek 1 Splošne določbe za zahtevani solventnostni kapittal ob uporabi stinardne formule ali notranjega modela

Pododdelek 2 Zahtevani solventnostni kapital – stinardna formula

Pododdelek 3 Zahtevani solventnostni kapital – popolni in delni notranji modeli

ODDELEK 5 Zahtevani minimalni kapital

ODDELEK 6 Naložbe

POGLAVJE VII Zavarovalnice in pozavarovalnice v težavah ali v stanju nepravilnosti

POGLAVJE VIII Pravica do ustanavljanja in svoboda opravljanja storitev

ODDELEK 1 Ustanavljanje s strani zavarovalnic

ODDELEK 2 Svoboda opravljanja storitev: zavarovalnice

Pododdelek 1 Splošne določbe

Pododdelek 2 Avtomobilska odgovornost za škodo, povzročeno tretjim osebam

ODDELEK 3 Pristojnosti nadzornih organov države članice gostiteljice

Pododdelek 1 Zavarovanje

Pododdelek 2 Pozavarovanje

ODDELEK 4 Statistični podatki

ODDELEK 5 Obravnavanje pogodb podružnic, ki so v postopku prenehanja

POGLAVJE IX Podružnice, ustanovljene v skupnosti, ki pripadajo zavarovalnicam ali pozavarovalnicam, katerih sedež je zunaj skupnosti

ODDELEK 1 Začetek opravljanja poslov

ODDELEK 2 Pozavarovanje

POGLAVJE X Hčerinska podjetja zavarovalnic in pozavarovalnic, ki jih ureja pravo tretje države, in pridobivanje deležev s strani takšnih podjetij

NASLOV II POSEBNE DOLOČBE ZA ZAVAROVANJE IN POZAVAROVANJE

POGLAVJE I Pravo, ki se uporablja, in pogoji za pogodbe o neposrednem zavarovanju

ODDELEK 1 Pravo, ki se uporablja

ODDELEK 2 Obvezno zavarovanje

ODDELEK 3 Javni interes

ODDELEK 4 Pogoji za zavarovalne pogodbe in premijske cenike

ODDELEK 5 Informacije za imetnike polic

Pododdelek 1 Neživljenjsko zavarovanje

Pododdelek 2 Življenjsko zavarovanje

POGLAVJE II Določbe v zvezi z neživljenjskim zavarovanjem

ODDELEK 1 Splošne določbe

ODDELEK 2 Sozavarovanje na ravni skupnosti

ODDELEK 3 Pomoč

ODDELEK 4 Zavarovanje stroškov postopka

ODDELEK 5 Zdravstveno zavarovanje

ODDELEK 6 Zavarovanje za nesreče pri delu

POGLAVJE III Določbe v zvezi z življenjskim zavarovanjem

POGLAVJE IV Pravila v zvezi s pozavarovanjem

NASLOV III NADZOR ZAVAROVALNIC IN POZAVAROVALNIC V SKUPINI

POGLAVJE I Nadzor skupin: opredelitve pojmov, primeri uporabe, področje uporabe in ravni

ODDELEK 1 Opredelitve pojmov

ODDELEK 2 Primeri uporabe in področje uporabe

ODDELEK 3 Ravni

POGLAVJE II Finančni položaj

ODDELEK 1 Solventnost skupine

Pododdelek 1 Splošne določbe

Pododdelek 2 Izbira metode izračunavanja in splošna načela

Pododdelek 3 Uporaba metod izračunavanja

Pododdelek 4 Metode izračunavanja

Pododdelek 5 Nadzor solventnosti skupine pri zavarovalnicah in pozavarovalnicah, ki so hčerinska podjetja zavarovalnega holdinga

Pododdelek 6 Nadzor solventnosti skupine pri skupinah s centraliziranim upravljanjem tveganja

ODDELEK 2 Koncentracija tveganja in transakcije znotraj skupine

ODDELEK 3 Upravljanje tveganj in notranji nadzor

POGLAVJE III Ukrepi za poenostavitev nadzora skupine

POGLAVJE IV Tretje države

POGLAVJE V Mešani zavarovalni holdingi

NASLOV IV REORGANIZACIJA IN PREHENANJE ZAVAROVALNIC

POGLAVJE I Področje uporabe in opredelitev pojmov

POGLAVJE II Reorganizacijski ukrepi

POGLAVJE III Postopki prenehanja

POGLAVJE IV Skupne določbe

NASLOV V DRUGE DOLOČBE

NASLOV VI PREHODNE IN KONČNE DOLOČBE

POGLAVJE I Prehodne določbe

ODDELEK 1 Zavarovanje

ODDELEK 2 Pozavarovanje

POGLAVJE II Končne določbe

PRILOGA I ZAVAROVALNE VRSTE NEŽIVLJENJSKEGA ZAVAROVANJA

A. Razvrstitev nevarnosti po zavarovalnih vrstah

B. Opis dovoljenj , izdanih za več kot eno zavarovalno vrsto

PRILOGA II ZAVAROVALNE VRSTE ŽIVLJENJSKEGA ZAVAROVANJA

PRILOGA III PRAVNE OBLIKE PODJETIJ

A. Oblike zavarovalnic za neživljenjsko zavarovanje:

B. Oblike življenjskih zavarovalnic:

C. Oblike pozavarovalnic:

PRILOGA IV STINARDNA FORMULA ZA IZRAČUN ZAHTEVANEGA SOLVENTNOSTNEGA KAPITALA (SCR)

1. Izračun osnovnega zahtevanega solventnostnega kapitala

2. Izračun modula tveganja neživljenjskega zavarovanja

3. Izračun modula tveganja življenjskega zavarovanja

4. Izračun modula tržnega tveganja

PRILOGA V SKUPINE ZAVAROVALNIH VRST NEŽIVLJENJSKEGA ZAVAROVANJA ZA NAMENE ČLENA 159

PRILOGA VI

Del A Razveljavljene direktive s seznamom njihovih poznejših sprememb (iz člena 310)

Del B Seznam rokov za prenos v nacionalno pravo (iz člena 310)

PRILOGA VII KORELACIJSKA TABELA

NASLOV I

SPLOŠNA PRAVILA O ZAČETKU OPRAVLJANJA IN OPRAVLJANJU DEJAVNOSTI NEPOSREDNEGA ZAVAROVANJA IN POZAVAROVANJA

POGLAVJE I

Vsebina, področje uporabe in opredelitve pojmov

Oddelek 1

Vsebina in področje uporabe

Člen 1

Vsebina

Ta direktiva določa pravila glede:

(1) začetka opravljanja in opravljanja samozaposlitvenih dejavnosti neposrednega zavarovanja in pozavarovanja znotraj Skupnosti;

(2) nadzor zavarovalniških in pozavarovalniških skupin;

(3) reorganizacije in prenehanja zavarovalnic, ki opravljajo dejavnost neposrednega zavarovanja.

Člen 2

Področje uporabe

1. Ta direktiva se uporablja za zavarovalnice za neposredno življenjsko in neživljenjsko zavarovanje, ustanovljene na ozemlju države članice, ali zavarovalnice, ki želijo biti tam ustanovljene.

Uporablja se tudi za pozavarovalnice, ki izvajajo le dejavnosti pozavarovanja in so ustanovljene na ozemlju države članice ali se tam želijo ustanoviti, z izjemo naslova IV.

2. Kar zadeva neživljenjsko zavarovanje, se ta direktiva uporablja za dejavnosti neživljenjskega zavarovanja v razredih, ki so določeni v delu A Priloge I. Za namene prvega pododstavka odstavka 1 neživljenjsko zavarovanje vključuje dejavnost, ki je pomoč, zagotovljena osebam, ki zaidejo v težave med potovanjem, ko so odsotne od svojega doma ali običajnega prebivališča. Pomoč je v tem, da podjetje za vnaprejšnje plačilo premije daje pomoč upravičencu iz pogodbe o zavarovanju pomoči, ko je le-ta v težavah, ki so posledica naključnega dogodka, in sicer v primerih in pod pogoji, določenimi v pogodbi.

Pomoč je lahko zagotovljena v obliki povračila v denarju ali naravi. Povračila v naravi so lahko dana z osebjem in opremo osebe, ki jih zagotavlja.

Dejavnost zavarovanja pomoči ne obsega servisiranja, vzdrževanja, poprodajnih storitev ali preprostih nasvetov ali preproste pomoči v funkciji posrednika.

3. Kar zadeva življenjsko zavarovanje, se ta direktiva uporablja za:

(a) naslednje dejavnosti življenjskega zavarovanja, če izhajajo iz pogodb: (i) življenjsko zavarovanje, ki ga sestavljajo zavarovanje za primer doživetja, zavarovanje za primer smrti, mešano zavarovanje, življenjsko zavarovanje z vračilom premij, zavarovanje za primer poroke, zavarovanje za primer rojstva; (ii) rente; (iii) dodatna zavarovanja, sklenjena poleg življenjskega zavarovanja, zlasti zavarovanje zoper telesno poškodbo, vključno z delovno nesposobnostjo, zavarovanje za primer smrti, ki je posledica nesreče, in zavarovanje za primer invalidnosti, ki je posledica nesreče ali bolezni; (iv) vrste trajnega zdravstvenega zavarovanja, ki trenutno ni predmet odstopa in ki obstaja na Irskem in v Združenem kraljestvu;

(b) naslednje posle, ki izhajajo iz pogodb, kolikor jih nadzirajo organi, pristojni za nadzor zasebnega zavarovanja: (i) posle, s katerimi so združenja naročnikov ustanovljena z namenom, da skupaj kapitalizirajo svoje prispevke in nato sredstva, ki se tako naberejo, porazdelijo med preživele ali med upravičence pokojnih (tontine); (ii) zavarovanje s kapitalizacijo, ki temelji na zavarovalno-tehničnih izračunih, s katerim se, v zameno za eno plačilo ali periodna plačila, dogovorjena vnaprej, sprejmejo obveznosti z določenim trajanjem in zneskom; (iii) upravljanje skupinskih pokojninskih skladov, ki zajemajo upravljanje naložb, in zlasti sredstva, ki predstavljajo rezerve organov, ki izvršujejo plačila ob smrti ali doživetju ali v primeru prekinitve ali zmanjšanju dejavnosti; (iv) posle iz točke (iii), kadar jih spremlja zavarovanje, ki krije ohranjanje kapitala ali plačilo minimalnih obresti; (v) posle, ki jih opravljajo življenjske zavarovalnice, kot so posli iz Poglavja 1, Naslov 4, Knjige IV francoskega „Code des assurances“,

(c) posle, ki se nanašajo na dolžino človeškega življenja in ki so predpisani ali opredeljeni v zakonodaji o socialnem zavarovanju, če jih opravljajo ali upravljajo življenjske zavarovalnice na njihovo lastno odgovornost v skladu s pravom države članice.

Oddelek 2

Izjeme iz področja uporabe

Pododdelek 1

Splošno

Člen 3

Obvezni sistemi

Brez poseganja v točko (c) člena 2(3), se ta direktiva ne uporablja za zavarovanje v okviru obveznega sistema socialnega varstva;

Člen 4

Izjeme iz področja uporabe zaradi velikosti

1. Brez poseganja v člen 3 in člene 5 do 10 se ta direktiva ne uporablja za zavarovalnice, ki izpolnjujejo vse naslednje pogoje:

(a) letni prihodek zavarovalnice od obračunanih bruto premij ne presega 5 milijonov EUR;

(b) skupne tehnične rezervacije z izterljivimi zneski iz pozavarovalnih pogodb in namenskih družb iz člena 76 ne presegajo 25 milijonov EUR;

(c) če so zavarovalnice del skupine, skupne tehnične rezervacije skupine, opredeljene kot izterljivi zneski iz pozavarovalnih pogodb in namenskih družb, ne presegajo 25 milijonov EUR;

(d) poslovanje ne obsega zavarovalnih ali pozavarovalnih dejavnosti, vključno z zavarovanjem odgovornosti ter kreditnimi in kavcijskimi zavarovalnimi tveganji, razen če pomenijo dodatno tveganje v smislu člena 16(1);

(e) poslovanje podjetja ne vključuje pozavarovalnih poslov, ki presegajo 0,5 milijona EUR prihodka od obračunanih bruto premij, ali 2,5 milijona EUR od tehničnih rezervacij z izterljivimi zneski iz pozavarovalnih pogodb in namenskih družb, ali več kot 10 % prihodka od obračunanih bruto premij, ali več kot 10 % tehničnih rezervacij z izterljivimi zneski iz pozavarovalnih pogodb in namenskih družb.

2. Če se kateri koli znesek iz odstavka 1 tri leta zapored preseže, se ta direktiva uporablja od četrtega leta.

3. Z odstopanjem od odstavka 1 se ta direktiva uporablja za vsa podjetja, ki zaprosijo za dovoljenje za opravljanje dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja in se glede njihovega letnega prihodka od obračunanih bruto premij ali bruto tehničnih rezervacij izterljivih zneskov iz pozavarovalnih pogodb in namenskih družb pričakuje, da bodo presegli katerega koli od zneskov iz odstavka 1 v naslednjih petih letih.

4. Ta direktiva se preneha uporabljati za zavarovalnice, za katere je nadzorni organ preveril, da so izpolnjeni vsi naslednji pogoji:

(a) noben od zneskov iz odstavka 1 ni bil presežen v treh preteklih zaporednih letih; in

(b) noben od zneskov iz odstavka 1 predvidoma ne bodo presežen v naslednjih petih letih. Odstavek 1 tega člena se ne uporablja, če zadevna zavarovalnica še naprej opravlja dejavnosti v skladu s členi od 145 do 149.

5. Odstavka 1 in 4 nobenemu podjetju ne preprečujeta, da zaprosi za dovoljenje ali še naprej posluje z dovoljenjem na podlagi te direktive.

Pododdelek 2

Neživljenjsko zavarovanje

Člen 5

Posli

Kar zadeva neživljenjsko zavarovanje, se ta direktiva ne uporablja za:

(1) zavarovanje s kapitalizacijo, kot je opredeljeno v predpisih posameznih držav članic;

(2) posle institucij vzajemne pomoči in vzajemnih institucij, katerih izplačila se spreminjajo glede na razpoložljive vire in pri katerih se prispevki članov določajo na pavšalni osnovi;

(3) posle, ki jih opravljajo organizacije, ki niso pravne osebe, katerih namen je vzajemna zaščita njenih članov, ne da bi se pri tem plačevale premije ali da bi se oblikovale zavarovalno-tehnične rezervacije; ali

(4) posle izvoznega kreditnega zavarovanja za račun države ali z garancijo države, ali pri katerem je država zavarovatelj.

Člen 6

Pomoč

1. Ta direktiva se ne uporablja za dejavnost zavarovanja pomoči, ki izpolnjuje vse naslednje pogoje:

(a) pomoč se zagotovi ob nesreči ali okvari, ki vključuje cestno vozilo, ko se nesreča ali okvara zgodi na ozemlju države članice podjetja, ki zagotavlja kritje;

(b) odgovornost za pomoč je omejena na naslednje posle: (i) pomoč na kraju okvare, za katero podjetje, ki daje kritje, v večini primerov uporablja svoje lastno osebje in opremo; (ii) prevoz vozila na najbližje ali najprimernejše mesto, na katerem je mogoče opraviti popravilo, ter spremstvo voznika in potnikov z istimi sredstvi na najbližje mesto, od koder lahko nadaljujejo pot z drugimi sredstvi; in (iii) če to predvideva matična država članica podjetja, ki zagotavlja kritje, prevoz vozila, po možnosti pa tudi voznika in potnikov, domov, do izhodiščne točke ali do prvotnega cilja v isti državi; in

(c) pomoči ne opravlja podjetje, za katerega se uporablja ta direktiva.

2. V primeru iz točk (i) in (ii) točke (b) odstavka 1 se pogoj, da se mora nesreča ali okvara zgoditi na ozemlju države članice podjetja, ki zagotavlja kritje, ne uporablja, kadar je upravičenec včlanjen v ustanovo, ki zagotavlja kritje, in kadar storitev pomoči na cesti ali prevoza vozila opravi podobna ustanova v zadevni državi na osnovi vzajemnega sporazuma le ob predložitvi članske izkaznice, ne da bi bilo treba zanjo plačati dodatno premijo, ali v primeru Irske in Združenega kraljestva, kadar dejavnost zavarovanja pomoči opravi ista ustanova, ki posluje v obeh državah.

3. Ta direktiva se ne uporablja za dejavnosti iz točke (iii) točke (b) odstavka 1, kadar se je nesreča ali okvara zgodila na ozemlju Irske ali - v primeru Združenega kraljestva - na ozemlju Severne Irske in se vozilo, po možnosti tudi voznika in potnike, prepelje domov, do izhodiščne točke ali do prvotnega cilja v enem od obeh ozemelj.

4. Ta direktiva se ne uporablja za dejavnost zavarovanja pomoči, ki jo opravi Avtomobilski klub Velikega vojvodstva Luksemburg, kadar se je nesreča ali okvara cestnega vozila zgodila izven ozemlja Velikega vojvodstva Luksemburg in kadar pomoč obsega prevoz vozila, ki je bilo vpleteno v to nesrečo ali okvaro, po možnosti skupaj z voznikom in potniki, domov.

Člen 7

Družbe za vzajemno zavarovanje

Ta direktiva se ne uporablja za družbe za vzajemno zavarovanje, ki izvajajo dejavnosti neživljenjskega zavarovanja in ki so z drugimi družbami za vzajemno zavarovanje sklenile sporazum, ki zagotavlja polno pozavarovanje zavarovalnih polic, ki so jih izdale, ali skladno s katerimi prevzemno podjetje izpolni obveznosti iz zavarovalnih pogodb namesto cedenta. V takšnem primeru se za prevzemno podjetje uporabljajo določbe iz te direktive.

Člen 8

Institucije

Ta direktiva se ne uporablja za naslednje institucije, ki opravljajo dejavnosti neživljenjskega zavarovanja, razen če se spremeni veljavni zakon ali statut ki ureja njihove pristojnosti::

(1) na Danskem Falck Danska;

(2) V Nemčiji naslednje poldržavne institucije: (a) Postbeamtenkrankenkasse, (b) Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten;

(3) na Irskem Voluntary Health Insurance Board;

(4) v Španiji Consorcio de Compensación de Seguros.

Pododdelek 3

Življenjsko Zavarovanje

Člen 9

Posli in dejavnosti

Kar zadeva življenjsko zavarovanje, se ta direktiva ne uporablja za naslednje posle in dejavnosti:

(1) posle podpornih in vzajemnih institucij, katerih izplačila se spreminjajo glede na razpoložljive vire in ki zahtevajo, da vsak njihov član prispeva po ustrezni pavšalni stopnji;

(2) posle, ki jih opravljajo organizacije, ki niso podjetja iz člena 2, katerih cilj je zagotavljanje prejemkov za zaposlene ali samozaposlene osebe, ki pripadajo podjetju ali skupini podjetij ali dejavnosti ali skupini dejavnosti, v primeru smrti ali doživetja ali v primeru prekinitve ali zmanjšanja dejavnosti, ne glede na to, ali so obveznosti, ki so posledica takih poslov, ves čas v celoti krite z matematičnimi rezervacijami;

(3) pokojninske dejavnosti pokojninskih zavarovalnic po Zakonu o pokojninah zaposlenih (TyEL) in drugi povezani finski zakonodaji, če: (a) pokojninske zavarovalniške družbe, ki v skladu s finskim pravom že morajo imeti ločene sisteme računovodstva in upravljanja za svoje pokojninske dejavnosti, od 1. januarja 1995 ustanovijo ločene pravne subjekte za opravljanje teh dejavnosti; in (b) finski organi brez diskriminacije dovolijo vsem državljanom in družbam držav članic, da v skladu s finsko zakonodajo opravljajo dejavnosti iz člena 2, povezane s to izjemo, z lastništvom ali udeležbo v obstoječi zavarovalniški družbi ali skupini ali z ustanovitvijo ali udeležbo novih zavarovalniških družb ali skupin, vključno s pokojninskimi zavarovalniškimi družbami.

Člen 10

Organizacije, podjetja in institucije

Kar zadeva življenjsko zavarovanje, se ta direktiva ne uporablja za naslednje organizacije, podjetja in institucije:

(1) organizacije, ki se zavežejo, da bodo zagotavljale prejemke izključno v primeru smrti, kolikor znesek takih prejemkov ne presega povprečnih pogrebnih stroškov za eno smrt ali kolikor so prejemki v naravi;

(2) „Versorgungsverband deutscher Wirtschaftsorganisationen“ v Nemčiji, razen če se njen statut spremeni glede obsega funkcij.

(3) „Consorcio de Compensación de Seguros“ v Španiji, razen če se njen statut spremeni glede obsega njenih dejavnosti ali funkcij.

Pododdelek 4

Pozavarovanje

Člen 11

Pozavarovanje

Kar zadeva pozavarovanje, se ta direktiva ne uporablja za dejavnosti pozavarovanja, ki ga opravlja ali zanj v celoti jamči vlada države članice, kadar zaradi znatnega javnega interesa vlada deluje kot pozavarovatelj zadnje možnosti, vključno v primeru, ko to zahteva položaj na trgu, na katerem je neizvedljivo doseči ustrezno komercialno kritje.

Člen 12

Pozavarovalnice, ki končujejo s svojo dejavnostjo

1. Za pozavarovalnice, ki so do 10. decembra 2007 prenehale s sklepanjem novih pogodb o pozavarovanju in svoj obstoječi portfelj izključno upravljajo, da bi prenehale s svojo dejavnostjo, se ta direktiva ne uporablja.

2. Države članice sestavijo seznam zadevnih pozavarovalnic in ga pošljejo vsem ostalim državam članicam.

Oddelek 3

Opredelitve pojmov

Člen 13

Opredelitve pojmov

Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

(1) „zavarovalnica“ pomeni zavarovalnico za neposredno življenjsko ali neživljenjsko zavarovanje, ki je prejela dovoljenje v skladu s členom 14;

(2) „lastna zavarovalnica“ pomeni zavarovalnico, ki je v lasti bodisi finančnega podjetja, ki ni zavarovalnica, pozavarovalnica ali skupina zavarovalnic ali pozavarovalnic v smislu točke (c) člena 212(1), bodisi nefinančnega podjetja, ki ponuja zavarovalno kritje izključno za tveganja podjetja ali podjetij, katerim pripada, ali podjetja ali podjetij iz skupine, katere članica je;

(3) „zavarovalnica tretje države“ pomeni zavarovalnico, ki bi morala imeti uradno dovoljenje kot zavarovalnica v skladu s členom 14, če bi imela sedež v Skupnosti;

(4) „pozavarovalnica“ pomeni podjetje, ki je pridobilo dovoljenje v skladu s členom 14 za izvajanje dejavnosti pozavarovanja;

(5) „lastna pozavarovalnica“ pomeni pozavarovalnico, ki je v lasti bodisi finančnega podjetja, ki ni zavarovalnica, pozavarovalnica ali skupina zavarovalnic ali pozavarovalnic v smislu točke (c) člena 212(1), bodisi nefinančnega podjetja, ki ponuja pozavarovalno kritje izključno za tveganja podjetja ali podjetij, katerim pripada, ali podjetja ali podjetij iz skupine, katere članica je;

(6) „pozavarovalnica tretje države“ pomeni pozavarovalnico, ki bi morala imeti uradno dovoljenje kot pozavarovalnica v skladu s členom 14, če bi imela sedež v Skupnosti;

(7) „pozavarovanje“ pomeni eno od naslednjega: (a) dejavnost, ki sestoji iz sprejemanja nevarnosti, ki jih odstopi zavarovalnica ali zavarovalnica tretje države oziroma druga pozavarovalnica ali pozavarovalnica tretje države; (b) v primeru pozavarovalnice Lloyd’s sprejemanje nevarnosti, ki jih odstopi kateri koli član pozavarovalnice Lloyd’s, s strani zavarovalnice ali pozavarovalnice, razen pozavarovalnice Lloyd’s;

(8) „matična država članica“ pomeni eno od naslednjega: (a) za neživljenjsko zavarovanje državo članico, v kateri je sedež zavarovalnice, ki krije nevarnost; (b) za življenjsko zavarovanje državo članico, v kateri je glavni sedež zavarovalnice, ki krije obveznost; ali (c) za pozavarovanje državo članico, v kateri je sedež pozavarovalnice;

(9) „država članica gostiteljica“ pomeni državo članico, ki ni matična država članica, v kateri ima zavarovalnica ali pozavarovalnica podružnico ali opravlja storitve; za življenjsko in neživljenjsko zavarovanje država članica opravljanja storitev pomeni državo članico obveznosti ali državo članico, v kateri je nevarnost, če to obveznost ali nevarnost krije zavarovalnica ali podružnica, ki se nahaja v drugi državi članici;

(10) „nadzorni organi“ pomenijo nacionalni organ ali nacionalne organe, ki so z zakonom ali drugim predpisom pooblaščeni za nadzor zavarovalnic ali pozavarovalnic;

(11) „podružnica“ pomeni zastopstvo ali podružnico zavarovalnice ali pozavarovalnice, ki se nahaja na ozemlju države članice, ki ni matična država članica;

(12) „sedež“ podjetja pomeni glavni sedež ali eno izmed njegovih podružnic;

(13) „država članica, v kateri je nevarnost“, pomeni eno od naslednjega: (a) državo članico, v kateri je premoženje, pri čemer se zavarovanje nanaša bodisi na zgradbe bodisi na zgradbe in njihove vsebine, če vsebine krije ista zavarovalna polica; (b) državo članico registracije, če se zavarovanje nanaša na vozila katere koli vrste; (c) državo članico, kjer je imetnik police sklenil polico, in sicer v primeru polic, ki trajajo štiri mesece ali manj in ki krijejo nevarnosti, povezane s potovanji ali počitnicami, ne glede na zadevno vrsto; (d) v vseh primerih, ki niso izrecno zajeti v točkah (a), (b) ali (c), državo članico, v kateri se nahaja eno od naslednjega: (i) običajno prebivališče imetnika police; ali (ii) v primeru, če je imetnik police pravna oseba, sedež tega imetnika police, na katerega se nanaša pogodba;

(14) „država članica obveznosti“ pomeni državo članico, v kateri se nahaja eno od naslednjega: (a) običajno prebivališče imetnika police; (b) če je imetnik police pravna oseba, sedež tega imetnika police, na katerega se nanaša pogodba;

(15) „matično podjetje“ pomeni matično podjetje v smislu člena 1 Direktive 83/349/EGS;

(16) „hčerinsko podjetje“ pomeni katero koli hčerinsko podjetje v smislu člena 1 Direktive 83/349/EGS, vključno z njegovimi hčerinskimi podjetji;

(17) „tesne povezave“ pomenijo položaj, v katerem sta dve fizični ali pravni osebi ali več povezani z: nadzorom ali udeležbo, ali položaj, v katerem sta dve fizični ali pravni osebi ali več stalno povezani v eno in isto osebo s kontrolnim razmerjem;

(18) „nadzor“ pomeni razmerje med matičnim in hčerinskim podjetjem, kakor je določeno v členu 1 Direktive 83/349/EGS, ali podobno razmerje med katero koli fizično ali pravno osebo in podjetjem;

(19) „posli v skupini“ pomenijo vse posle, pri katerih je zavarovalnica ali pozavarovalnica bodisi posredno ali neposredno odvisna od drugih podjetij znotraj iste skupine bodisi od katere koli fizične ali pravne osebe, ki je s podjetji znotraj te skupine povezana s tesnimi povezavami, za namene izpolnjevanja pogodbenih in drugih plačljivih in neplačljivih obveznosti;

(20) „udeležba“ pomeni lastništvo, neposredno ali obvladovanje, 20 % ali več glasovalnih pravic ali kapitala podjetja;

(21) „kvalificirani delež“ pomeni neposredni ali posredni delež v podjetju, ki predstavlja 10 % ali več kapitala ali glasovalnih pravic ali ki omogoča izvajanje znatnega vpliva na upravljanje tega podjetja;

(22) „urejeni trg“ pomeni eno od naslednjega: (a) v primeru trga v državi članici, urejeni trg, kakor je opredeljen v točki (14) člena 4(1) Direktive 2004/39/ES; ali (b) v primeru trga v tretji državi, finančni trg, ki izpolnjuje naslednje pogoje: (i) priznava ga domača država članica zavarovalnice in izpolnjuje zahteve, ki so primerljive s tistimi iz Direktive 2004/39/ES; in (ii) finančni instrumenti, s katerimi se trguje na navedenem trgu, so takšne kakovosti, ki je primerljiva s kakovostjo instrumentov, s katerimi se trguje na urejenem trgu ali trgih matične države članice;

(23) „nacionalni biro“ pomeni biro nacionalnih zavarovateljev, opredeljen v členu 1(3) Direktive 72/166/EGS;

(24) „nacionalni škodni sklad“ pomeni organ, opredeljen v členu 1(4) Direktive 84/5/EGS;

(25) „finančno podjetje“ pomeni katerega koli od naslednjih subjektov: (a) kreditna institucija, finančna institucija ali družba za pomožne bančne storitve v smislu členov 4(1), (5) in (21) Direktive 2006/48/ES; (b) zavarovalnica, pozavarovalnica ali zavarovalni holding v smislu točke (f) člena 212(1); (c) investicijska družba ali finančna institucija v smislu točke (1) člena 4(1) Direktive 2004/39/ES; (d) mešani finančni holding v smislu člena 2(15) Direktive 2002/87/ES;

(26) „namenska družba“ pomeni katero koli podjetje, registrirano ali ne, razen obstoječe zavarovalnice ali pozavarovalnice, ki prevzame tveganja zavarovalnic ali pozavarovalnic in v celoti financira izpostavljenost takim tveganjem iz donosa izdaje dolga ali iz katerega koli drugega finančnega mehanizma, kjer so pravice odplačila za takšen dolg ali finančni mehanizem odvisne od obveznosti pozavarovanja tega podjetja;

(27) „velike nevarnosti“ pomeni: (a) nevarnosti, razvrščene pod zavarovalne vrste 4, 5, 6, 7, 11 in 12 iz dela A Priloge I; (b) nevarnosti, razvrščene pod zavarovalne vrste 14 in 15 iz dela A Priloge I, če se imetnik police osebno poklicno ukvarja z industrijsko ali trgovinsko dejavnostjo ali opravlja katerega od svobodnih poklicev in so nevarnosti povezane s takšno dejavnostjo; (c) nevarnosti, razvrščene pod zavarovalne vrste 3, 8, 9, 10, 13 in 16 iz dela A Priloge I, če imetnik police presega meje najmanj dveh od naslednjih meril: (i) bilančno vsoto 6 200 000 EUR, (ii) neto promet12 800 000 EUR v smislu Četrte direktive Sveta 78/660/EGS z dne 25. julija 1978 o letnih računovodskih izkazih posameznih vrst družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (30), (iii) povprečno število zaposlenih 250 v poslovnem letu. Če imetnik police spada v skupino podjetij, za katera se pripravlja konsolidirana bilanca v smislu Direktive 83/349/EGS, se merila iz točke (c) prvega pododstavka uporabljajo na osnovi konsolidirane bilance. Države članice lahko kategoriji iz točke (c) prvega pododstavka dodajo nevarnosti, ki jih zavarujejo poklicna združenja, skupna podjetja ali začasne grupacije;

(28) „zunanje izvajanje“ pomeni kakršen koli dogovor med zavarovalnico ali pozavarovalnico in ponudnikom storitev, ki je nadzorovan ali nenadzorovan subjekt, v skladu s katerim ponudnik storitev neposredno ali posredno opravlja proces, storitev ali dejavnost, ki bi jo sicer opravljala zavarovalnica ali pozavarovalnica sama;

(29) „funkcija“ znotraj sistema upravljanja pomeni interno sposobnost za opravljanje praktičnih nalog; sistem upravljanja vključuje funkcijo upravljanja tveganj, funkcijo skladnosti, funkcijo notranje revizije in aktuarsko funkcijo;

(30) „zavarovalno tveganje“ pomeni nevarnost izgube ali neugodne spremembe v vrednosti zavarovalnih obveznosti zaradi neustreznih predpostavk glede oblikovanja cen in rezervacij;

(31) „tržno tveganje“ pomeni nevarnost izgube ali neugodne spremembe v finančnem položaju, ki lahko neposredno ali posredno nastane zaradi nihanj v stopnji in nepredvidljivosti tržnih cen sredstev, obveznosti in finančnih instrumentov;

(32) „kreditno tveganje“ pomeni nevarnost izgube ali neugodne spremembe v finančnem položaju zaradi nihanj v kreditnem položaju izdajateljev vrednostnih papirjev, nasprotnih strank in morebitnih dolžnikov, katerim so izpostavljene zavarovalnice in pozavarovalnice v obliki tveganja neplačila nasprotne stranke, tveganja razpona ali koncentracij tržnega tveganja;

(33) „operativno tveganje“ pomeni nevarnost izgube zaradi neprimernega ali neuspešnega izvajanja notranjih procesov, ravnanja ljudi ali delovanja sistemov, ali zaradi zunanjih dogodkov,

(34) „likvidnostno tveganje“ pomeni nevarnost, da zavarovalnice in pozavarovalnice ne morejo unovčiti naložb in drugih sredstev, da poravnajo svoje finančne obveznosti, ko te zapadejo;

(35) „tveganje koncentracije“ pomeni vsako izpostavljanje tveganju z možnostjo izgube, ki je dovolj velika, da ogroža solventnost ali finančni položaj zavarovalnice ali pozavarovalnice;

(36) „tehnike za zmanjševanje tveganja“ pomenijo vse tehnike, ki zavarovalnicam in pozavarovalnicam omogočajo, da prenesejo del ali vsa svoja tveganja na drugo osebo;

(37) „učinek razpršenosti“ pomeni manjše izpostavljanje tveganju zavarovalnic in pozavarovalnic ter skupin, ki so povezane z razpršenostjo svojega poslovanja, zaradi dejstva, da se lahko neugoden izid enega tveganja poravna z ugodnejšim izidom drugega tveganja, če takšni tveganji nista popolnoma soodvisni;

(38) „napoved v obliki verjetnostne porazdelitve“ pomeni matematično funkcijo, ki obsežnemu nizu medsebojno izključujočih prihodnjih dogodkov določi verjetnost uresničitve;

(39) „mera tveganja“ pomeni matematično funkcijo, ki dani napovedi v obliki verjetnostne porazdelitve določi denarni znesek in se monotono poveča z ravnijo izpostavljanja tveganju, na katerem temelji napoved v obliki verjetnostne porazdelitve.

POGLAVJE II

Začetek opravljanja poslov

Člen 14

Načelo dovoljenja za opravljanje poslov

1. Za začetek poslov neposrednega zavarovanja ali pozavarovanja, zajetega v tej direktivi, je potrebno predhodno dovoljenje.

2. Za dovoljenje nadzornih organov matične države iz odstavka 1 lahko zaprosi:

(a) vsako podjetje, ki ustanavlja sedež na ozemlju te države članice; ali

(b) vsaka zavarovalnica, ki svoje poslovanje, potem ko je dobila zahtevano dovoljenje v skladu z odstavkom 1, želi razširiti na celotno zavarovalno vrsto ali zavarovalne vrste poleg tistih, za katere je že pridobila dovoljenje.

Člen 15

Obseg dovoljenja

1. Dovoljenje skladno s členom 14 velja za celotno Skupnost. S tem dovoljenjem lahko zavarovalnice in pozavarovalnice opravljajo dejavnosti, pri čemer dovoljenje zajema tudi pravico do ustanavljanja in svobodo opravljanja storitev.

2. V skladu s členom 14 se dovoljenje izdaja za določeno vrsto neposrednega zavarovanja, ki so naštete v dela A Priloge I ali v Prilogi II. Velja za celotno zavarovalno vrsto, razen če prosilec želi kriti le nekatere nevarnosti, ki se nanašajo na navedeno zavarovalno vrsto.

Nevarnosti, vključene v eno vrsto, ne morejo biti vključene v drugo vrsto, razen v primerih iz člena 16.

Dovoljenje se lahko izda za dve zavarovalni vrsti ali več, če nacionalno pravo države članice dovoljuje, da se posli iz takih zavarovalnih vrst lahko opravljajo hkrati.

3. Kar zadeva neživljenjsko zavarovanje, lahko države članice izdajo dovoljenje za zavarovalne skupine, naštete v delu B Priloge I.

Nadzorni organi lahko omejijo dovoljenje, ki je bilo zaprošeno za eno od zavarovalnih vrst, na posle, določene v poslovnem načrtu iz člena 23.

4. Podjetja, za katera se uporablja ta direktiva, lahko opravljajo dejavnost iz člena 6 le tedaj, če so pridobila dovoljenje za zavarovalno vrsto 18 iz dela A Priloge I ne glede na člen 16(1). V takšnem primeru se ta direktiva uporablja za zadevne posle.

5. Kar zadeva pozavarovanje, se dovoljenje izda za dejavnost neživljenjskega pozavarovanja, dejavnost življenjskega pozavarovanja ali vse vrste dejavnosti pozavarovanja.

Vloga za dovoljenje se obravnava glede na poslovni načrt, ki mora biti predložen v skladu s točko (c) člena 18(1), in izpolnitev pogojev, ki jih za dovoljenje določa država članica, v kateri je bil vložen zahtevek za dovoljenje.

Člen 16

Dodatne nevarnosti

1. Zavarovalnica, ki je pridobila dovoljenje za glavno nevarnost, ki spada v eno zavarovalno vrsto ali skupino vrst, kot določa Priloga I, lahko zavaruje nevarnosti, ki jih vključuje druga zavarovalna vrsta, ne da bi morala pridobiti dovoljenje glede takšnih nevarnosti, pod pogojem, da nevarnosti izpolnjujejo vse naslednje pogoje:

(a) povezane so z glavno nevarnostjo;

(b) zadevajo predmet, ki je zavarovan proti glavni nevarnosti;

(c) krite so s pogodbo, s katero je zavarovana glavna nevarnost.

2. Z odstopanjem od odstavka 1 nevarnosti, ki jih vključujejo zavarovalne vrste 14, 15 in 17 dela A Priloge I, ne morejo veljati za nevarnosti, dodane drugim zavarovalnim vrstam.

Vendar pa zavarovanje stroškov postopka, kot določa zavarovalna vrsta 17, lahko velja kot nevarnost, dodana zavarovalni vrsti 18, če so izpolnjeni pogoji, določeni v odstavku 1 in je izpolnjen eden od naslednjih pogojev:

(a) glavna nevarnost se nanaša le na pomoč, ponujeno osebam, ki zaidejo v težave med potovanjem, ko se mudijo proč od svojega doma ali ko se mudijo proč od svojega običajnega prebivališča; ali

(b) zavarovanje se nanaša na spore ali nevarnosti, ki izhajajo iz uporabe morskih plovil ali so z njo povezani.

Člen 17

Pravna oblika zavarovalnice ali pozavarovalnice

1. Matična država članica zahteva, da vsako podjetje, ki zaprosi za dovoljenje v skladu s členom 14, sprejme eno od pravnih oblik iz Priloge III.

2. Poleg tega lahko države članice ustanavljajo podjetja v kateri koli javnopravni obliki, če je cilj takšnih podjetij opravljanje zavarovalnih ali pozavarovalnih poslov pod enakimi pogoji, kakor veljajo za zasebnopravna podjetja.

3. Komisija lahko sprejme izvedbene ukrepe, ki se nanašajo na razširitev seznama oblik iz Priloge III.

Ti ukrepi, namenjeni spreminjanju nebistvenih elementov te direktive z njenim dopolnjevanjem se sprejmejo v skladu z regulativnim postopkom s pregledom iz člena 301(3).

Člen 18

Pogoji za dovoljenje

1. Matična država članica zahteva od vsakega podjetja, ki zaprosi za dovoljenje, da:

(a) kar zadeva zavarovalnice, omeji svoj predmet na zavarovalniško poslovanje in posle, ki izhajajo neposredno iz njega, in izloči vse druge komercialne posle,

(b) kar zadeva pozavarovalnice, omeji svoj namen poslovanja na dejavnosti pozavarovanja in s tem povezane dejavnosti; ta zahteva lahko vključuje funkcijo holdinga in dejavnosti v zvezi z dejavnostjo finančnega sektorja v smislu člena 2 (8) Direktive 2002/87/ES;

(c) predloži poslovni načrt v skladu s členom 23;

(d) ima osnovna lastna sredstva, ki izpolnjujejo pogoje za kritje absolutnega praga zahtevanega minimalnega kapitala, predpisanega v točki (d) člena 129(1);

(e) dokaže, da bo v nadaljnjih letih lahko pridobilo primerna lastna sredstva za kritje zahtevanega solventnostnega kapitala, kot določa člen 100;

(f) dokaže, da bo v prihodnje lahko pridobilo primerna osnovna lastna sredstva za kritje zahtevanega minimalnega kapitala, kot določa člen 128;

(g) dokaže, da bo v prihodnje lahko izpolnil pogoje sistema za upravljanje iz Oddelka 2 Poglavja IV;

(h) kar zadeva neživljenjsko zavarovanje, sporoči imena in naslove vseh pooblaščencev za obravnavo odškodninskih zahtevkov, imenovanih v skladu s členom 4 Direktive 2000/26/ES v vseh državah članicah, razen v tisti državi članici, v kateri je zaprošeno za dovoljenje, če nevarnosti, ki naj bi bile krite, sodijo v zavarovalno vrsto 10 dela A Priloge I k Direktivi 73/239/EGS, z izjemo prevozniške odgovornosti.

2. Zavarovalnica, ki zaprosi, da se njeno dovoljenje za poslovanje razširi na druge zavarovalne vrste ali da se razširi dovoljenje, ki zajema samo nekatere nevarnosti iz ene zavarovalne vrste, mora predložiti poslovni načrt v skladu s členom 23.

Poleg tega mora predložiti dokaz, da ima primerna lastna sredstva za kritje zahtevanega solventnostnega kapitala in zahtevanega minimalnega kapitala, določena v prvem odstavku člena 100 in členu 128.

3. Brez poseganja v odstavek 2 življenjska zavarovalnica, ki zaprosi za dovoljenje za razširitev svojega poslovanja na tveganja iz zavarovalnih vrst 1 ali 2 v delu A Priloge I, kot določa člen 73, dokaže:

(a) da ima primerna osnovna lastna sredstva za kritje absolutnega praga zahtevanega minimalnega kapitala za življenjske zavarovalnice in absolutnega praga zahtevanega minimalnega kapitala za neživljenjske zavarovalnice, kot določa točka (d) člena 129(1);

(b) da se obveže, da bo v prihodnje krila minimalne finančne obveznosti iz člena 74(3).

4. Brez poseganja v odstavek 2 zavarovalnica, ki opravlja dejavnosti neživljenjskega zavarovanja za tveganja iz zavarovalnih vrst 1 ali 2 v delu A Priloge I in zaprosi za dovoljenje za razširitev svojega poslovanja na tveganja v okviru življenjskega zavarovanja, kot določa člen 73, dokaže:

(a) da ima primerna osnovna lastna sredstva za kritje absolutnega praga zahtevanega minimalnega kapitala za življenjske zavarovalnice in absolutnega praga zahtevanega minimalneg