(3)

Priloga III se spremeni: (a) Točka 1.3.1 se nadomesti z naslednjim: „1.3.1 Preskus ESC Na motorju, ki se pred preskusom ogreje na delovno temperaturo, se v predpisanem zaporedju z odvzemanjem vzorca nerazredčenih ali razredčenih izpušnih plinov neprekinjeno merijo količine emisij zgornjih izpušnih plinov. Preskusni cikel obsega več različnih faz števila vrtljajev in moči v tipičnem delovnem območju dizelskih motorjev. Pri vsaki vrtilni frekvenci in moči se izmeri koncentracija vsakega plinastega onesnaževala, pretok izpušnih plinov in izstopna moč, izmerjene vrednosti pa se ovrednotijo (utežijo). Za merjenje delcev se izpušni plini razredčijo s kondicioniranim okoliškim zrakom z uporabo sistema redčenja s celotnim tokom ali sistema redčenja z delnim tokom. Delci se zberejo na enem ustreznem filtru, sorazmerno z utežnimi faktorji vsake faze (vrtilna frekvenca motorja). Za vsako onesnaževalo se izračuna emisija v gramih na kilovatno uro na način, ki je opisan v Dodatku 1 k tej prilogi. Poleg tega se na treh preskusnih točkah v območju kontrole, ki jih izbere tehnična služba, izmeri NOx, izmerjene vrednosti pa se primerjajo z vrednostmi, izračunanimi iz tistih faz preskusnega cikla, ki zajemajo izbrane preskusne točke. S kontrolnim preverjanjem NOx se zagotovi učinkovitost nadzora nad emisijami motorja v njegovem tipičnem delovnem območju.“ (b) Točka 1.3.3 se nadomesti z naslednjim: „1.3.3 Preskus ETC Med predpisanim prehodnim (neustaljenim) ciklom, ko je motor segret na delovno temperaturo, in ki temelji na cestnih voznih vzorcih za težke motorje, vgrajene v tovornjake in avtobuse, se merijo zgoraj navedena onesnaževala, s tem da se izpušni plini redčijo s kondicioniranim okoliškim zrakom (sistem CVS z dvojnim redčenjem za delce) ali tako, da se s sistemom redčenja z delnim tokom plinaste komponente določijo v nerazredčenih izpušnih plinih in delcih. S pomočjo izmerjenih signalov o navoru in vrtilni frekvenci, ki jih oddaja dinamometer motorja, se integrira moč glede na čas cikla in rezultat je delo, ki ga motor proizvede v tem ciklu. Pri sistemu CVS je mogoče z integriranjem signala analizatorja v ciklu določiti koncentraciji NOx in HC, medtem ko je koncentracije CO, CO2, in NMHC mogoče določiti z integriranjem signala analizatorja ali z vzorčenjem v vreče. Če se merijo v nerazredčenih izpušnih plinih, se vse plinaste komponente v ciklu določijo z integriranjem signala analizatorja. Za delce se na ustreznem filtru zbere sorazmeren vzorec. V ciklu se določi stopnja pretoka nerazredčenih ali razredčenih izpušnih plinov, s pomočjo katere se izračunajo masne emisijske vrednosti onesnaževal. S povezavo masnih emisijskih vrednosti in dela motorja se za posamezno onesnaževalo izračuna emisija v gramih na kilovatno uro, kot je opisano v Dodatku 2 k tej prilogi.“ (c) Točka 2.1 se nadomesti z naslednjim: „2.1 Preskusni pogoji za motorje 2.1.1 Izmeri se absolutna temperatura (T a) zraka motorja pri vstopu v motor, izražena v kelvinih, in suh atmosferski tlak (p s), izražen v kPa, ter določi parameter f a, v skladu z naslednjim določili. Pri večvaljnih motorjih, ki imajo ločene skupine kolektorjev, kot npr. pri V-motorju, se vzame povprečna temperatura posameznih ločenih skupin. (a) za motorje na kompresijski vžig: Motorji, polnjeni pri tlaku okolice in mehansko tlačno polnjeni motorji: Tlačno polnjeni motorji s turbopuhalom na izpušne pline z ali brez hlajenja polnilnega zraka: (b) za motorje na prisilni vžig: 2.1.2 Veljavnost preskusa Da se preskus prizna za veljavnega, mora biti parameter fa tak, da je: 0,96 ≤ f a ≤ 1,06“ (d) Točka 2.8 se nadomesti z naslednjim: Če je motor opremljen s sistemom za naknadno obdelavo izpušnih plinov, so emisije, izmerjene v preskusnem ciklu, reprezentativne za emisije v prometu. V primeru, da je motor opremljen s sistemom za naknadno obdelavo izpušnih plinov, ki zahteva porabo reagenta, mora biti reagent, ki se uporablja pri preskusih, skladen s točko 2.2.1.13 Dodatka 1 k Prilogi II. 2.8.1 Za sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov, ki temelji na postopku stalne regeneracije, se emisije izmerijo na stabiliziranem sistemu za naknadno obdelavo izpušnih plinov. Postopek regeneracije se izvede vsaj enkrat v preskusu ETC, proizvajalec pa mora deklarirati normalne pogoje, v katerih pride do regeneracije (obremenitev saj, temperatura, protitlak izpušnih plinov itd.). Izvede se vsaj 5 preskusov ETC, da se preveri postopek regeneracije. Med preskusi se beležita temperatura in tlak izpušnih plinov (temperatura pred in po sistemu za naknadno obdelavo izpušnih plinov, protitlak izpušnih plinov itd.). Sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov se obravnava kot zadovoljiv, če med preskusom pride do pogojev, ki jih deklarira proizvajalec, v zadostnem času. Končni rezultat preskusa je aritmetična sredina različnih rezultatov preskusov ETC. Če je sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov v varnostni fazi, ki preklopi v fazo periodične regeneracije, ga je treba v skladu s točko 2.8.2 pregledati. Mejne vrednosti emisij iz tabele 2 Priloge I je v tem specifičnem primeru mogoče preseči in se ne tehtajo. 2.8.2 Za sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov, ki temelji na postopku periodične regeneracije, se emisije merijo na vsaj dveh preskusih ETC; enem v času regeneracije in enem v času, ko se regeneracija ne izvaja, na stabiliziranem sistemu za naknadno obdelavo izpušnih plinov, rezultati pa se tehtajo. Postopek regeneracije se mora v preskusu ETC izvesti vsaj enkrat. Motor je mogoče opremiti s stikalom, ki lahko prepreči ali omogoči postopek regeneracije, če delovanje tega stikala nima nobenega vpliva na izvirno kalibracijo motorja. Proizvajalec deklarira normalne pogoje parametrov, v okviru katerih pride do postopka regeneracije (obremenitev saj, temperatura, protitlak izpušnih plinov itd.), in čas trajanja (n2). Proizvajalec zagotovi tudi vse podatke za določitev časa med dvema regeneracijama (n1). Natančen postopek, kako določiti ta čas, opredelita proizvajalec in tehnična služba na podlagi dobre inženirske presoje. Proizvajalec zagotovi sistem za naknadno obdelavo izpušnih plinov, ki je obremenjen, da pride do regeneracije med preskusom ETC. Do regeneracije ne sme priti med fazo pripravljanja motorja. Povprečne emisije med fazami regeneracije se določijo iz aritmetične sredine več približno enako oddaljenih preskusov ETC. Priporoča se, da se vsaj en preskus ETC izvede tik pred preskusom regeneracije in en tik po preskusu regeneracije. Kot alternativo lahko proizvajalec zagotovi podatke, ki kažejo, da emisije med fazami regeneracije ostanejo konstantne (± 15 %). V tem primeru se lahko uporabijo emisije samo enega preskusa ETC. Med preskusom regeneracije se zabeležijo vsi podatki, ki so potrebni za odkrivanje regeneracije (emisije CO ali NOx, temperatura pred in za sistemom za naknadno obdelavo izpušnih plinov, protitlak izpušnih plinov itd.). V postopku regeneracije se mejne vrednosti emisij iz tabele 2 Priloge I lahko presežejo. Merjene emisije se tehtajo v skladu s točkama 5.5 in 6.3 Dodatka 2 k tej prilogi, končni rezultat pa ne sme presegati mejnih vrednosti v tabeli 2 Priloge I.“ (e) Dodatek 1 se spremeni: (i) Točka 2.1 se nadomesti z naslednjim: „2.1 Priprava filtra za vzorčenje Najmanj eno uro pred preskusom se vsak filter vstavi v delno pokrito petrijevko, ki je zaščitena pred prahom, in položi v tehtalno komoro na stabilizacijo. Ob koncu stabilizacije se vsak filter stehta, zabeleži pa se tara teža. Filter se nato shrani v zaprto petrijevko ali zatesnjeno posodo za filtre, dokler ni potreben za preskušanje. Filter se uporabi v osmih urah po tem, ko se ga vzame iz tehtalne komore. Tara teža se zabeleži.“ (ii) Točka 2.7.4 se nadomesti z naslednjim: „2.7.4 Vzorčenje delcev Za celoten postopek preskušanja se uporabi en filter. Pri jemanju vzorca, sorazmernega masnemu pretoku izpušnih plinov v posamezni fazi cikla, se upoštevajo utežni (vplivni) faktorji za posamezno fazo, opredeljeni v postopku preskusnega cikla. To se doseže z ustreznim prilagajanjem stopnje pretoka vzorca, časa vzorčenja in/ali razmerja redčenja, tako da je izpolnjen kriterij za učinkovite utežne faktorje iz točke 5.6. Čas vzorčenja v posamezni fazi mora biti vsaj 4 sekunde na utežni faktor 0,01. Vzorce se odvzame čim bolj na koncu vsake faze. Vzorčenje delcev se ne sme zaključiti prej kot 5 sekund pred koncem posamezne faze.“ (iii) Vstavi se naslednja nova točka 4: „4. IZRAČUN PRETOKA IZPUŠNIH PLINOV 4.1 Določanje masnega pretoka nerazredčenih izpušnih plinov Za izračun emisij nerazredčenih izpušnih plinov je treba poznati pretok izpušnih plinov. Stopnja masnega pretoka izpušnih plinov se določi v skladu s točko 4.1.1 ali točko 4.1.2 Točnost določanja pretoka izpušnih plinov mora biti ± 2,5 % odčitka ali ± 1,5 % največje vrednosti motorja, kar je večje. Uporabiti je mogoče enakovredne metode (npr. tiste, opisane v točki 4.2 Dodatka 2 k tej prilogi). 4.1.1 Metoda neposrednega merjenja Neposredno merjenje pretoka izpušnih plinov je mogoče izvesti s sistemi, kot so: — naprave za razlike tlakov, kot je šoba na izpušni cevi, — ultrazvočni merilnik pretoka, — vortex merilnik pretoka. Sprejeti je treba ukrepe, da se preprečijo napake pri merjenju, ki vplivajo na napake pri emisijskih vrednostih. Takšni ukrepi so, med drugim, previdna namestitev naprave v izpušni sistem motorja v skladu z navodili proizvajalca in dobro inženirsko prakso. Namestitev naprave zlasti ne sme vplivati na zmogljivost motorja in na emisije. 4.1.2 Metoda merjenja zraka in goriva Ta metoda vključuje merjenje pretoka zraka in pretoka goriva. Uporabijo se merilniki pretoka zraka in merilniki pretoka goriva, ki so skladni z zahtevami o skupni točnosti iz točke 4.1. Izračun pretoka izpušnih plinov je naslednji: q mew = q maw + q mf 4.2 Določanje masnega pretoka razredčenih izpušnih plinov Za izračun emisij razredčenih izpušnih plinov s pomočjo sistema redčenja s celotnim tokom je treba poznati pretok razredčenih izpušnih plinov. Stopnja pretoka razredčenih izpušnih plinov (q mdew) se meri v vsaki fazi s PDP-CVS, CFV-CVS ali SSV-CVS v skladu s splošnimi formulami, podanimi v točki 4.1 Dodatka 2 k tej prilogi. Točnost mora biti ± 2 % odčitka ali večja in se določi v skladu z določbami točke 2.4 Dodatka 5 k tej prilogi.“ (iv) Točki 4 in 5 se nadomestita z naslednjim: „5. IZRAČUN PLINASTIH EMISIJ 5.1 Ovrednotenje podatkov Plinaste emisije se ovrednotijo tako, da se izračuna povprečje odčitkov na traku zadnjih 30 sekund vsake faze, iz povprečnih odčitkov na traku in ustreznih kalibracijskih podatkov pa se določijo povprečne koncentracije (conc) HC, CO in NOx med posamezno fazo. Uporabi se lahko tudi drugačna vrsta zapisa, če je z njo zagotovljeno enakovredno pridobivanje podatkov. Pri preverjanju NOx v upravljalnem območju se uporabljajo zgornje zahteve samo za NOx. Pretok izpušnih plinov q mew ali pretok razredčenih izpušnih plinov q mdew, če se po izbiri uporabi, se določi v skladu s točko 2.3 Dodatka 4 k tej prilogi. 5.2 Korekcija iz suhega v mokro stanje Če koncentracija ni že izmerjena na mokri osnovi, se pretvori na mokro osnovo po naslednjih formulah: Pretvorba se opravi za vsako posamezno fazo. cwet = kw × cdry Za nerazredčene izpušne pline: ali kjer je: pr = tlak vodne pare po hladilni kopeli, kPa, pb = skupni atmosferski tlak, kPa, Ha = vlažnost polnilnega zraka, g vode na kg suhega zraka, kf = 0,055584 × wALF – 0,0001083 × wBET – 0,0001562 × wGAM + 0,0079936 × wDEL + 0,0069978 × wEPS Za razredčene izpušne pline: ali Za zrak za redčenje: KWd = 1 – KW1 Za polnilni zrak: KWa = 1 – KW2 kjer je: H a = vlažnost polnilnega zraka, g vode na kg suhega zraka H d = vlažnost zraka za redčenje, g vode na kg suhega zraka in to je mogoče izpeljati iz meritve relativne vlažnosti, meritve rosišča, meritve tlaka pare ali meritve z mokrim/suhim termometrom z uporabo splošno sprejetih formul. 5.3 Korekcija NOx za vlažnost in temperaturo Ker je emisija NOx odvisna od pogojev okoliškega zraka, se koncentracija NOx korigira na temperaturo in vlažnost okoliškega zraka s pomočjo faktorjev, podanih v naslednjih formulah. Faktorji se uporabljajo v območju od 0 do 25 g/kg suhega zraka. (a) za motorje na kompresijski vžig: kjer je: T a = temperatura polnilnega zraka, K H a = vlažnost polnilnega zraka, količina v g vode na kg suhega zraka kjer je: H a mogoče izpeljati iz meritve relativne vlažnosti, meritve rosišča, meritve tlaka pare ali meritve z mokrim/suhim termometrom z uporabo splošno sprejetih formul. (b) za motorje na prisilni vžig: k h.G = 0,6272 + 44,030 × 10–3 × H a – 0,862 × 10–3 × H a 2 kjer je: H a mogoče izpeljati iz meritve relativne vlažnosti, meritve rosišča, meritve tlaka pare ali meritve z mokrim/suhim termometrom z uporabo splošno sprejetih formul. 5.4 Izračun masnih pretokov emisij Stopnje masnih pretokov emisij (g/h) za posamezno fazo se izračunajo na naslednji način. Za izračun NOx se uporabi korekcijski faktor zaradi vlažnosti k h,D ali k h,G, kakor je ustrezno, kakor je določeno v točki 5.3. Če koncentracija ni že izmerjena na mokri osnovi, se v skladu s točko 5.2 pretvori na mokro osnovo. Vrednosti za u gas so podane v tabeli 6 za izbrane sestavine, ki temeljijo na lastnostih idealnih plinov in gorivih, pomembnih za to direktivo. (a) Za nerazredčene izpušne pline m gas = u gas × c gas × q mew kjer je: u gas = razmerje gostot sestavine izpušnih plinov in izpušnih plinov c gas = koncentracija ustrezne sestavine v nerazredčenih izpušnih plinih, ppm q mew = masni pretok izpušnih plinov, v kg/h (b) za razredčene izpušne pline m gas = u gas × c gas,c × q mdew kjer je: u gas = razmerje gostot sestavine izpušnih plinov in gostote zraka. c gas,c = koncentracija, korigirana glede na ozadje, ustrezne sestavine v razredčenih izpušnih plinih, ppm q mdew = masni pretok razredčenih izpušnih plinov, kg/h kjer je: Faktor redčenja D se izračuna v skladu s točko 5.4.1 Dodatka 2 k tej prilogi. 5.5 Izračun specifičnih emisij Emisije (g/kWh) se za vse sestavine izračunajo takole: kjer je: m gas je masa posameznega plina; P n je neto moč, ki se določi v skladu s točko 8.2 v Prilogi II. V zgornjem izračunu se uporabijo utežni faktorji, ki so v skladu s točko 2.7.1. Tabela 6 Vrednosti u gas v nerazredčenih in razredčenih izpušnih plinih za različne sestavine izpušnih plinov: Gorivo NOx CO THC/NMHC CO2 CH4 Dizel Nerazredčeno 0,001587 0,000966 0,000479 0,001518 0,000553 Razredčeno 0,001588 0,000967 0,000480 0,001519 0,000553 Etanol Nerazredčeno 0,001609 0,000980 0,000805 0,001539 0,000561 Razredčeno 0,001588 0,000967 0,000795 0,001519 0,000553 CNG Nerazredčeno 0,001622 0,000987 0,000523 0,001552 0,000565 Razredčeno 0,001588 0,000967 0,000584 0,001519 0,000553 Propan Nerazredčeno 0,001603 0,000976 0,000511 0,001533 0,000559 Razredčeno 0,001588 0,000967 0,000507 0,001519 0,000553 Butan Nerazredčeno 0,001600 0,000974 0,000505 0,001530 0,000558 Razredčeno 0,001588 0,000967 0,000501 0,001519 0,000553 — u vrednosti nerazredčenih izpušnih plinov, ki temeljijo na idealnih lastnostih goriv, kjer je λ = 2, suh zrak, 273 K, 101,3 kPa — u vrednosti razredčenih izpušnih plinov, ki temeljijo na idealnih lastnostih goriv in gostoto zraka — u vrednosti CNG, natančne do 0,2 %, za sestavo mase: C = 66–76 %; H = 22–25 %; N = 0–12 % — u vrednost CNG za HC ustreza CH2,93 (za skupen HC je treba uporabiti u vrednost CH4) 5.6 Izračun vrednosti upravljanega območja Za vse tri kontrolne točke, izbrane v skladu s točko 2.7.6, se emisija NOx izmeri in izračuna v skladu s točko 5.6.1 in pa določi z interpolacijo iz tistih faz preskusnega cikla, ki so najbližje določeni kontrolni točki iz točke 5.6.2. Izmerjene vrednosti se nato primerjajo z interpoliranimi vrednostmi iz točke 5.6.3. 5.6.1 Izračun specifične emisije Emisija NOx v posamezni kontrolni točki (Z) se izračuna takole: m NOx,Z = 0,001587 × c NOx,Z × k h,D × q mew 5.6.2 Določanje vrednosti emisije iz preskusnega cikla Emisija NOx se za vsako kontrolno točko interpolira iz vseh štirih najbližjih faz preskusnega cikla, ki obdajajo izbrano kontrolno točko Z, kakor kaže Slika 4. Za te faze (R, S, T, U) se uporabljajo naslednje definicije: vrtilna frekvenca (R) = vrtilna frekvenca (T) = nRT vrtilna frekvenca (S) = vrtilna frekvenca (U) = nSU odstotek obremenitve (R) = odstotek obremenitve (S) odstotek obremenitve (T) = odstotek obremenitve (U) Emisija NOx v izbrani kontrolni točki Z se izračuna takole: in: kjer je: ER, ES, ET, EU = specifična emisija NOx v fazah, ki obdajajo določeno kontrolno točko, izračunana v skladu s točko 5.6.1. MR, MS, MT, MU = navor motorja v fazah, ki obdajajo določeno kontrolno točko. 5.6.3 Primerjava emisijskih vrednosti NOx Izmerjena specifična emisija NOx kontrolne točke Z (NOx,Z) se primerja z interpolirano vrednostjo (EZ) takole: 6. IZRAČUN EMISIJ DELCEV 6.1 Ovrednotenje podatkov Za vrednotenje delcev se za vsako fazo zapiše skupni masni pretok vzorca (m sep) skozi filter. Filter se vrne v tehtalno komoro in kondicionira vsaj eno uro, vendar ne več kot 80 ur, nato pa stehta. Zapiše se bruto teža filtrov, tara teža (glej točko 2.1) pa se odšteje, rezultat česar je masa vzorca delcev m f. Če je treba uporabiti korekcijo ozadja, se zapišeta masa zraka za redčenje (m d) skozi filter in masa delcev (m f,d). Če je bilo izvedenih več meritev, se za vsako meritev izračuna količnik m f,d/m d in izračuna povprečje. 6.2 Sistem redčenja z delnim tokom Končne rezultate emisije delcev za poročilo o preskusu se izpelje v naslednjih korakih. Glede na to, da je mogoče uporabiti različne vrste krmiljenja stopnje redčenja, se uporabljajo različne metode za izračun q medf. Vsi izračuni morajo temeljiti na povprečnih vrednostih posameznih faz v času vzorčenja. 6.2.1 Izokinetični sistemi q medf = q mew × rd kjer r a ustreza razmerju med površinama presekov izokinetične sonde in izpušne cevi: 6.2.2 Sistemi z merjenjem koncentracije CO2 ali NOx qmedf = qmew × rd kjer je: c wE = mokra koncentracija sledilnega plina v nerazredčenih izpušnih plinih c wD = mokra koncentracija sledilnega plina v razredčenih izpušnih plinih c wA = mokra koncentracija sledilnega plina v zraku za redčenje Koncentracije, izmerjene na suhi osnovi, se skladno s točko 5.2 tega Dodatka pretvorijo na mokro osnovo. 6.2.3 Sistemi z merjenjem CO2 in metoda ravnotežja ogljika (14) kjer je: c (CO2)D = koncentracija CO2 v razredčenih izpušnih plinih c (CO2)A = koncentracija CO2 v zraku za redčenje (koncentracija v prostorninskih % na mokri osnovi) Ta enačba temelji na domnevnem ravnotežju ogljika (atome ogljika, ki se dovajajo v motor, le-ta odda kot CO2) in se določi v naslednjih dveh korakih: qmedf = qmew × r d in 6.2.4 Sistemi z merjenjem pretoka qmedf = qmew × rd 6.3 Sistem redčenja s celotnim tokom Vsi izračuni morajo temeljiti na povprečnih vrednostih posameznih faz v času vzorčenja. Pretok razredčenih izpušnih plinov q mdew se določi v skladu s točko 4.1 Dodatka 2 k tej prilogi. Skupna masa vzorca m sep se izračuna v skladu s točko 6.2.1 Dodatka 2 k tej prilogi. 6.4 Izračun stopnje masnega pretoka delcev Stopnja masnega pretoka delcev se izračuna na naslednji način. Če se uporabi sistem redčenja s celotnim tokom, se q medf, kakor je določeno v točki 6.2, nadomesti s q mdew, kakor je določeno v točki 6.3. i = 1, … n Stopnjo masnega pretoka delcev je mogoče v ozadju korigirati na naslednji način: kjer se D izračuna v skladu s točko 5.4.1 Dodatka 2 k tej prilogi. (v) Prejšnja točka 6 se preštevilči v točko 7: (f) Dodatek 2 se spremeni: (i) Točka 3 se nadomesti z naslednjim: „3. IZVEDBA PRESKUŠANJA ZA DOLOČANJE EMISIJ Na zahtevo proizvajalca se lahko za kondicioniranje motorja in izpušnega sistema pred merilnim ciklom izvede navidezni preskus. Motorji, ki za gorivo uporabljajo NG ali LPG, se utečejo s preskusom ETC. Motor naj teče najmanj dva cikla ETC in dokler izmerjena emisija CO v enem ciklu ETC ne preseže za največ 10 % emisije CO, izmerjene v predhodnem ciklu ETC. 3.1 Priprava filtrov za vzorčenje (če je to ustrezno) Najmanj eno uro pred preskusom se vsak filter vstavi v delno pokrito petrijevko, ki je zaščitena pred prahom, in položi v tehtalno komoro na stabilizacijo. Ob koncu stabilizacije se vsak filter stehta, zabeleži pa se tara teža. Filter se nato shrani v zaprto petrijevko ali zatesnjeno posodo za filtre, dokler ni potreben za preskušanje. Filter se uporabi v osmih urah po tem, ko se ga vzame iz tehtalne komore. Tara teža se zabeleži. 3.2 Namestitev merilne opreme Merila in sonde za vzorčenje se namestijo v skladu z zahtevami. Zadnji del izpušne cevi se priključi na sistem redčenja s celotnim tokom, če se uporablja. 3.3 Zagon sistema za redčenje in motorja Sistem za redčenje in motor se zaženeta in segrevata, dokler se vse temperature in tlaki ne stabilizirajo pri največji moči v skladu s priporočilom proizvajalca in z dobro inženirsko prakso. 3.4 Zagon sistema za vzorčenje delcev (samo dizelski motorji) Sistem za vzorčenje delcev se zažene in teče na obvodu. Količina delcev v zraku za redčenje se lahko določi tako, da se zrak za redčenje spusti skozi filtre za delce. Če se uporablja filtriran zrak za redčenje, se lahko opravi ena meritev pred ali po preskusu. Če zrak za redčenje ni filtriran, se meritve lahko opravijo na začetku in na koncu cikla, iz dobljenih vrednosti pa se izračuna povprečje. Sistem za redčenje in motor se zaženeta in segrevata, dokler se vse temperature in tlaki ne stabilizirajo v skladu s priporočilom proizvajalca in z dobro inženirsko prakso. V primeru periodične regeneracije z naknadno obdelavo do regeneracije ne sme priti v času segrevanja motorja. 3.5 Nastavitev sistema redčenja Stopnje pretoka sistema redčenja (s celotnim ali z delnim tokom) se nastavijo tako, da se prepreči kondenziranje vode in dobi najvišja temperatura na dotoku v filter 325 K (52 °C) ali manj (glej točko 2.3.1 DT Priloge V DT). 3.6 Preverjanje analizatorjev Analizatorji emisije se nastavijo na nič in na določen razpon. Če se uporabljajo vreče za vzorce, jih je treba odstraniti. 3.7 Postopek zagona motorja Stabiliziran motor se zažene v skladu s proizvajalčevim priporočilom za postopek zagona v navodilu lastniku, in sicer z uporabo bodisi serijskega zaganjalnika bodisi dinamometra. Preskus se lahko po izbiri začne neposredno iz faze kondicioniranja brez zaustavitve motorja, ko je motor dosegel vrtilno frekvenco prostega teka. 3.8 Preskusni cikel 3.8.1 Zaporedje preskusov Zaporedje preskusov se začne, ko je motor dosegel vrtilno frekvenco prostega teka. Preskus se izvede v skladu z referenčnim ciklom, kot je navedeno v točko 2 tega Dodatka. Predvidene vodilne vrednosti za vrtilno frekvenco motorja in navor se izdajo pri frekvenci 5 Hz (priporočljivo 10 Hz) ali višji. Izmerjeni podatki o vrtilni frekvenci motorja in navoru se med preskusnim ciklom zapišejo najmanj enkrat na sekundo, signali pa se lahko elektronsko filtrirajo. 3.8.2 Meritev plinastih emisij 3.8.2.1 Sistem redčenja s celotnim tokom Hkrati z zagonom motorja oziroma zaporedja preskusov, če se cikel začne neposredno iz kondicioniranja, se zažene tudi merilna oprema, in sicer: — začetek zbiranja oziroma analiziranja zraka za redčenje, — začetek zbiranja oziroma analiziranja razredčenih izpušnih plinov, — začetek merjenja količine razredčenih izpušnih plinov (sistem CVS) in predpisanih temperatur ter tlakov, — začetek zapisovanja izmerjenih podatkov o vrtilni frekvenci in navoru dinamometra. V tunelu za redčenje se HC in NOx neprekinjeno merita s frekvenco 2 Hz. Povprečne koncentracije se določijo z integriranjem signalov analizatorja skozi ves preskusni cikel. Odzivni čas sistema ne sme biti daljši od 20 s in ga je treba uskladiti z nihanjem pretoka v sistemu CVS in z odstopanjem časa vzorčenja oziroma preskusnega cikla. CO, CO2, NMHC in CH4 se določijo z integriranjem ali analizo koncentracij, ki so se med ciklom nabrale v vreči za vzorce. Koncentracije plinastih onesnaževal v zraku za redčenje se določijo z integriranjem ali zbiranjem v vrečo za ozadje. Vse ostale vrednosti se zapišejo na podlagi najmanj ene meritve na sekundo (1 Hz). 3.8.2.2 Merjenje nerazredčenih izpušnih plinov Hkrati z zagonom motorja oziroma zaporedja preskusov, če se cikel začne neposredno iz kondicioniranja, se zažene tudi merilna oprema, in sicer: — začetek analiziranja koncentracij nerazredčenih izpušnih plinov, — začetek merjenja izpušnih plinov ali polnilnega zraka in pretoka goriva, — začetek zapisovanja izmerjenih podatkov o vrtilni frekvenci in navoru dinamometra. Za ovrednotenje plinastih emisij se koncentracije emisij (HC, CO in NOx) ter masni pretok izpušnh plinov zapišejo in shranijo v računalniškem sistemu pri vsaj 2 Hz. Odzivni čas sistema ne sme biti večji od 10 s. Vse ostale podatke je mogoče zapisati s frekvenco vzorčenja vsaj 1 Hz. Pri analognih analizatorjih se zapiše odzivni čas, kalibracijske podatke pa je mogoče uporabiti na spletu ali drugače med ovrednotenjem podatkov. Za izračun masne emisije plinastih komponent se s časom pretvorbe, kakor je določeno v točki 2 Priloge I, časovno uskladijo sledi zapisanih koncentracij in sledi masnega pretoka izpušnih plinov. Zato se odzivni čas vsakega analizatorja plinastih emisij in sistema masnega pretoka izpušnih plinov določi v skladu z določbami točke 4.2.1 in točke 1.5 Dodatka 5 k tej prilogi in zapiše. 3.8.3 Vzorčenje delcev (če je ustrezno) 3.8.3.1 Sistem redčenja s celotnim tokom Hkrati z zagonom motorja oziroma zaporedja preskusov, če se cikel začne neposredno iz kondicioniranja, se sistem za vzorčenje delcev preklopi z obvoda na zbiranje delcev. Če se ne uporablja kompenzacija pretoka, je treba črpalko(e) za vzorčenje naravnati tako, da je stopnja pretoka skozi sondo za vzorčenje delcev ali cev za prenos vzorca stalno v območju 5 % nastavljene stopnje pretoka. Če se kompenzacija pretoka (tj. sorazmerno krmiljenje pretoka vzorcev) uporablja, mora biti dokazano, da se razmerje med pretokom v glavnem tunelu in pretokom vzorca delcev ne spreminja za več kot 5 % nastavljene vrednosti (razen v prvih 10 sekundah vzorčenja). Opomba: Pri delovanju z dvojnim redčenjem je pretok vzorcev dejanska razlika med stopnjo pretoka skozi filtre za vzorčenje in stopnjo pretoka sekundarnega zraka za redčenje. Povprečna temperatura in tlak na vstopu v plinomer(e) oziroma v merila za merjenje pretoka se zapišeta. Če nastavljene stopnje pretoka ni mogoče ohranjati skozi celoten cikel (v območju 5 %) zaradi prevelike obremenitve filtra z delci, se preskus razveljavi. Preskus se ponovi pri manjši stopnji pretoka in/ali večjem premeru filtra. 3.8.3.2 Sistem redčenja z delnim tokom Hkrati z zagonom motorja oziroma zaporedja preskusov, če se cikel začne neposredno iz kondicioniranja, se sistem za vzorčenje delcev preklopi z obvoda na zbiranje delcev. Pri nadzoru sistema redčenja z delnim tokom se zahteva hiter odzivni čas sistema. Čas pretvorbe za sistem se določi s postopkom iz točke 3.3 Dodatka 5 k Prilogi III. Če je skupen čas pretvorbe meritve pretoka izpušnih plinov (glej točko 4.2.1) in sistema redčenja z delnim tokom manj kot 0,3 sekunde, se lahko uporabi nadzor na spletu. Če čas pretvorbe presega 0,3 sekunde, je treba uporabiti nadzor s pogledom naprej, ki temelji na vnaprej zapisanem poteku preskusa. V tem primeru mora biti čas vzpona ≤ 1 sekundi, skupen čas zamika pa ≤ 10 sekundam. Skupen odziv sistema se izvede tako, da se zagotovi reprezentativen vzorec delcev, qmp,i, ki je sorazmeren z masnim pretokom izpušnih plinov. Za določitev sorazmernosti se uporabi regresivna analiza qmp,i proti qmew,i pri frekvenci pridobivanja podatkov najmanj 1 Hz, izpolnjeni pa morajo biti naslednji kriteriji: — korelacijski koeficient R2 linearne regresije med qmp,i in qmew,i ne sme biti manj kot 0,95, — standardna napaka ocene qmp,i za qmew,i ne sme preseči 5 % največje vrednoti qmp, — qmp odsek regresijske krivulje ne sme preseči ± 2 % največje vrednosti qmp. Po izbiri je mogoče izvesti tudi predpreskus, za nadzor vzorčnega pretoka v sistem delcev (nadzor s pogledom naprej) pa se uporabi signal masnega pretoka izpušnih plinov iz predpreskusa. Takšen postopek se zahteva, če je čas pretvorbe sistema delcev, t50,P, ali čas pretvorbe signala masnega pretoka izpušnih plinov, t50,F, ali oba > 0.3 sec. Do pravilnega nadzora sistema redčenja z delnim tokom pride, če se časovna sled qmew,pre predpreskusa, ki nadzoruje qmp, premakne za čas nadzora s pogledom naprej t50,P + t50,F. Za ugotovitev korelacije med qmp,i in qmew,i se uporabijo podatki iz dejanskega preskusa, kjer se qmew,i časovno uskladi za t50,F relativno do qmp,i (brez prispevka od t50,P k časovni uskladitvi). To pomeni, da je časovni premik med qmew in qmp razlika v njunih časih pretvorb, ki so bili določeni v točki 3.3 Dodatka 5 k Prilogi III. 3.8.4 Nehotena zaustavitev motorja Če se motor kadarkoli med preskusnim ciklom sam zaustavi, ga je treba kondicionirati in ponovno zagnati, preskus pa ponoviti. Če pride na katerikoli predpisani preskusni opremi med preskusnim ciklom do okvare, se preskus razveljavi. 3.8.5 Postopki po preskusu Ob zaključku preskusa se ustavijo meritev prostornine razredčenih izpušnih plinov ali pretok nerazredčenih izpušnih plinov, pretok plinov v zbiralne vreče in črpalka za vzorčenje delcev. Pri integracijskem analiznem sistemu se vzorčenje nadaljuje, dokler ne potečejo odzivni časi sistema. Če se uporabljajo zbiralne vreče, je treba njihove koncentracije čim prej analizirati, najpozneje pa v 20 minutah po koncu preskusnega cikla. Po preskusu emisije se za ponovno preverjanje analizatorjev uporabi ničelni plin in enak kalibrirni plin. Preskus šteje kot sprejemljiv, če je razlika med rezultati predhodnega preskusa in naknadnega preskusa manjša od 2 % vrednosti kalibrirnega plina. 3.9 Overjanje poteka preskusa 3.9.1 Zamik podatkov Da bi čimbolj zmanjšali efekt popačenja zaradi zakasnitve med izmerjenimi in referenčnimi vrednostmi cikla, se lahko celotno zaporedje izmerjenih signalov o vrtilni frekvenci in navoru motorja časovno premakne naprej ali nazaj glede na referenčno zaporedje vrtilnih frekvenc in navora. Če so izmerjeni signali zamaknjeni, se morata za enak obseg v isto smer zamakniti tudi vrtilna frekvenca in navor. 3.9.2 Izračun dela v ciklu Dejansko delo cikla Wact (kWh) se izračuna s pomočjo posameznih parov zapisanih izmerjenih podatkov o vrtilni frekvenci in navoru. To se naredi vsakič, ko je prišlo do zamika izmerjenih podatkov, če je ta možnost izbrana. Dejansko delo cikla Wact se uporablja za primerjavo z referenčnim delom cikla Wref in za izračun emisij, specifičnih za zavoro (glej točki 4.4 in 5.2). Ista metodologija se uporabi za integriranje referenčne in dejanske moči motorja. Če je treba določiti vrednost med sosednjimi referenčnimi oziroma sosednjimi izmerjenimi vrednostmi, se uporabi linearna interpolacija. Pri integriranju referenčnega in dejanskega dela cikla se vse negativne vrednosti navora postavijo na nič in vključijo. Če se izvaja integracija pri frekvenci, ki je nižja od 5 Hz, in če se med danim časom vrednost navora spremeni iz pozitivne v negativno ali iz negativne v pozitivno, se izračuna negativni delež in postavi na nič. Pozitivni delež se vključi v integrirano vrednost. Wact mora biti med – 15 % in + 5 % Wref. 3.9.3 Validacijska statistika preskusnega cikla Za vrtilno frekvenco, navor in moč se opravi linearna regresija izmerjenih vrednosti glede na referenčne vrednosti. To se naredi vsakič, ko je prišlo do zamika izmerjenih podatkov, če je ta možnost izbrana. Uporabi se metoda najmanjših kvadratov, s tem da ima najustreznejša enačba naslednjo obliko: y = mx + b kjer je: y = izmerjena (dejanska) vrednost vrtilne frekvence (min–1), navora (Nm) ali moči (kW) m = naklon regresijske krivulje x = referenčna vrednost vrtilne frekvence (min–1), navora (Nm) ali moči (kW) b = odsek regresijske krivulje na osi y Za vsako regresijsko krivuljo se izračunata standardna napaka (standard error — SE) ocene y na x in koeficient določanja (r2). Priporoča se, da se ta analiza opravi pri 1 Hz. Vse negativne referenčne vrednosti navora in pripadajoče izmerjene vrednosti se iz izračuna vrednosti navora in statistike validacije moči izbrišejo. Da se preskus šteje kot veljaven, morajo biti izpolnjeni kriteriji iz tabele 7. Tabela 7 Dovoljena odstopanja regresijske krivulje Vrtil. frekv. Navor Moč Standardna napaka (SE) ocene Y na X Največ 100 min–1 Največ 13 % (15 %) (15) največjega navora z diagrama moči motorja Največ 8 % (15 %) (15) največje moči z diagrama moči motorja naklon regresijske krivulje, m 0,95 do 1,03 0,83–1,03 0,89–1,03 (0,83–1,03) (15) Koeficient določanja, r2 najmanj 0,9700 (najmanj 0,9500) (15) najmanj 0,8800 (najmanj 0,7500) (15) najmanj 0,9100 (najmanj 0,7500) (15) odsek regresijske krivulje na osi Y, b ± 50 min–1 ± 20 Nm ali ± 2 % (± 20 Nm ali ± 3 %) (15) največjega navora, kar je večje ± 4 kW ali ± 2 % (± 4 kW ali ± 3 %) (15) največje moči, kar je večje Brisanje točk iz regresijskih analiz je dovoljeno, če je tako označeno v tabeli 8. Tabela 8 Dopustno črtanje točk iz regresijske analize Pogoji Točke, ki se črtajo Polna zahteva po tovoru in signalih o navoru < 95 % referenčnega navora Navor in/ali moč Polna zahteva po tovoru in signalih o vrtilni frekvenci < 95 % referenčne vrtilne frekvence Vrtilna frekvenca in/ali moč Brez tovora, točka, ki ni v prostem teku, in signal o navoru > referenčni navora Navor in/ali moč Brez tovora, signali o vrtilni frekvenci ≤ prosti tek + 50 min–1 in signali o navoru = navor v prostem teku, ki ga določi/izmeri proizvajalec ± 2 % največjega navora Vrtilna frekvenca in/ali moč Brez tovora, signali o vrtilni frekvenci > vrtilna frekvenca v prostem teku+ 50 min–1 in signali o navoru > 105 % referenčnega navora Navor in/ali moč Brez tovora in signali o vrtilni frekvenci < 105 % referenčne vrtilne frekvence Vrtilna frekvenca in/ali moč“ (ii) Vstavi se naslednja točka 4: „4. IZRAČUN PRETOKA IZPUŠNIH PLINOV 4.1 Določanje pretoka razredčenih izpušnih plinov Skupni pretok razredčenih izpušnih plinov v ciklu (kg/preskus) se izračuna iz merilnih vrednosti skozi ves cikel in iz ustreznih kalibracijskih podatkov naprave za merjenje pretoka (V 0 za PDP, K V za CFV, C d za SSV), kakor je določeno v točki 2 Dodatka 5 k Prilogi III). Naslednje formule se uporabijo, če se temperatura razredčenih izpušnih plinov s pomočjo izmenjevalnika toplote ohranja konstantna skozi ves cikel (± 6 K za PDP-CVS, ± 11 K za CFV-CVS ali ± 11 K za SSV-CVS), glej točko 2.3 Priloge V). Za sistem PDP-CVS: m ed = 1,293 × V 0 × N P × (p b – p 1) × 273 / (101,3 × T) kjer je: V 0 = prostorninski pretok v sistemu PDP na en vrtljaj pri preskusnih pogojih, v m3/vrt N P = skupno število vrtljajev črpalke na preskus p b = atmosferski tlak v preskusni napravi, v kPa p 1 = podtlak pri vstopu v črpalko, v kPa T = povprečna temperatura razredčenih izpušnih plinov pri vstopu v črpalko skozi ves cikel, v K Za sistem CFV-CVS: m ed = 1,293 × t × K v × p p / T 0,5 kjer je: t = čas cikla, s K v = kalibracijski koeficient venturijeve cevi s kritičnim pretokom za standardne pogoje p p = absolutni tlak pri vstopu v venturijevo cev, kPa T = absolutna temperatura pri vstopu v venturijevo cev, K Za sistem SSV-CVS: m ed = 1,293 × QSSV kjer je: kjer je: A 0 = zbirka konstant in pretvorb enot = 0,006111 v enotah SI: d = premer grla SSV, m C d = koeficient odvajanja v SSV p p = absolutni tlak pri vstopu v venturijevo cev, kPa T = temperatura pri vstopu v venturijevo cev, K r p = razmerje absolutnega statičnega tlaka med grlom SSV in vstopom = rD = razmerje med premerom grla SSV, d, in notranjim premerom vstopne cevi = Če se uporabi sistem s kompenzacijo pretoka (tj. brez izmenjevalnika toplote), se skozi ves cikel izračunavajo in integrirajo trenutne emisije mase. V takem primeru se trenutna masa razredčenih izpušnih plinov izračuna takole: Za sistem PDP-CVS: m ed,i = 1,293 × V 0 × N P,i × (p b – p 1) × 273 / (101,3 × T) kjer je: N P,i = skupno število vrtljajev črpalke na časovni interval Za sistem CFV-CVS: m ed,i = 1,293 × Δt i × K V × p p / T 0,5 kjer je: Δt i = časovni interval, s Za sistem SSV-CVS: med = 1,293 × QSSV × Δti kjer je: Δt i = časovni interval, s Izračun v realnem času se začne ali z ustrezno vrednostjo za C d, na primer 0,98, ali ustrezno vrednostjo Q ssv. Če se izračun začne s Q ssv, se za ovrednotenje Re uporabi začetna vrednost Q ssv. Pri vseh preskusih emisij mora biti Reynoldsovo število na grlu SSV v območju Reynoldsovih števil, ki se uporabljajo za izpeljavo kalibracijske krivulje, izpeljane v točki 2.4 Dodatka 5 k tej prilogi. 4.2 Določanje masnega pretoka nerazredčenih izpušnih plinov Za izračun emisij v nerazredčenih izpušnih plinih in za nadzor nad sistemom redčenja z delnim tokom mora biti znan masni pretok izpušnih plinov. Za določanje masnega pretoka izpušnih plinov se lahko uporabi katera koli od metod, opisanih v točkah od 4.2.2 do 4.2.5. 4.2.1 Odzivni čas Za izračun emisij mora biti odzivni čas katere koli spodaj opisane metode enak ali manjši odzivnemu času, ki se zahteva za analizator, kakor je opredeljeno v točki 1.5 Dodatka 5 k tej prilogi. Za nadzor sistema redčenja z delnim tokom se zahteva hitrejši odzivni čas. Za sistem redčenja z delnim tokom z nadzorom na spletu se zahteva odzivni čas ≤ 0,3 sekunde. Za sisteme redčenja z delnim tokom z nadzorom s pogledom naprej, ki temelji na vnaprej zapisanem poteku preskusa, se zahteva odzivni čas sistema merjenja pretoka izpušnih plinov ≤ 5 sekund s časom vzpona ≤ 1 sekundo. Odzivni čas sistema določi proizvajalec opreme. Zahteve za skupni odzivni čas za pretok izpušnih plinov in sistem redčenja z delnim tokom so navedene v točki 3.8.3.2. 4.2.2 Metoda neposrednega merjenja Neposredno merjenje trenutnega pretoka izpušnih plinov je mogoče izvesti s sistemi, kot so: — naprave za razlike tlakov, kot je šoba na izpušni cevi, — ultrazvočni merilnik pretoka, — vortex merilnik pretoka. Sprejeti je treba ukrepe, da se preprečijo napake pri merjenju, ki vplivajo na napake pri emisijskih vrednostih. Takšni ukrepi so, med drugim, previdna namestitev naprave v izpušni sistem motorja v skladu z navodili proizvajalca in dobro inženirsko prakso. Namestitev naprave zlasti ne sme vplivati na zmogljivost motorja in na emisije. Točnost določanja pretoka izpušnih plinov mora biti ± 2,5 % odčitka ali ± 1,5 % največje vrednosti motorja, kar je večje. 4.2.3 Metoda merjenja zraka in goriva To vključuje merjenje pretoka zraka in pretoka goriva. Uporabljajo se merilniki pretoka zraka in merilniki pretoka goriva, ki izpolnjujejo zahteve za točnost merjenja skupnega pretoka izpušnih plinov iz točke 4.2.2. Izračun pretoka izpušnih plinov je naslednji: qmew = qmaw + qmf 4.2.4 Metoda merjenja markerjev To vključuje merjenje koncentracije sledilnega plina v izpušnih plinih. Znana količina inertnega plina (npr. čisti helij) se vbrizga v pretok izpušnih plinov kot marker. Plin se pomeša in razredči z izpušnimi plini, vendar ne reagira v izpušni cevi. Koncentracija plina se nato meri v vzorcu izpušnih plinov. Da se zagotovi popolno mešanje sledilnega plina, je treba sondo za vzorčenje izpušnih plinov namestiti vsaj 1 m ali 30 krat premer izpušne cevi, kar je večje, nižje od mesta, kjer se vbrizga sledilni plin. Sondo za vzorčenje je mogoče namestiti bližje mestu, kjer je bil vbrizgan sledilni plin, če se s primerjavo koncentracije sledilnega plina in referenčne koncentracije, ko se sledilni plin vbrizga višje v smeri motorja, dokaže popolno mešanje sledilnega plina iz izpušnih plinov. Pretok sledilnega plina se nastavi tako, da koncentracija sledilnega plina, če je motor v prostem teku, po mešanju postane nižja od obsega skale analizatorja sledilnega plina. Izračun pretoka izpušnih plinov je naslednji: kjer je: q mew,i = trenutni masni pretok izpušnih plinov, v kg/s q vt = pretok sledilnega plina, v cm3/min c mix.i = trenutna koncentracija sledilnega plina po mešanju, v ppm ρ e = gostota izpušnih plinov, v kg/m3 (glej tabelo 3) c a = koncentracija v ozadju sledilnega plina v polnilnem zraku, v ppm Če je koncentracija v ozadju manj kot 1 % koncentracije sledilnega plina po mešanju (c mix.i) pri največjem toku izpušnih plinov, je koncentracijo v ozadju mogoče zanemariti. Celoten sistem mora izpolnjevati zahteve po točnosti za pretok izpušnih plinov ter mora biti kalibriran v skladu s točko 1.7 Dodatka 5 k tej prilogi. 4.2.5 Metoda merjenja zračnega pretoka in razmerja zrak-gorivo Ta metoda vključuje izračun mase izpušnih plinov iz zračnega pretoka in razmerja zrak-gorivo. Izračun trenutnega masnega pretoka izpušnih plinov je naslednji: kjer je: kjer je: A/F st = stehiometrično razmerje zrak-gorivo, kg/kg λ = razmerje presežnega zraka c CO2 = koncentracija suhega CO2, % c CO = koncentracija suhega CO, ppm c HC = koncentracija HC, ppm Opomba: β je lahko 1 za goriva, ki vsebujejo ogljik in 0 za vodikova goriva. Merilnik pretoka zraka mora izpolnjevati zahteve o točnosti iz točke 2.2 Dodatka 4 k tej prilogi, uporabljeni analizator CO2 mora biti skladen z zahtevami iz točke 3.3.2 Dodatka 4 k tej prilogi, celoten sistem pa mora izpolnjevati zahteve o točnosti za pretok izpušnih plinov. Po izbiri je za merjenje razmerja presežnega zraka mogoče uporabiti opremo za merjenje razmerja zrak-gorivo, kot je senzor tipa zirconia, ki je skladna z zahtevami iz točke 3.3.6 Dodatka 4 k tej prilogi.“ (iii) Točki 4 in 5 se nadomestita z naslednjim: „5. IZRAČUN PLINASTIH EMISIJ 5.1 Ovrednotenje podatkov Plinaste emisije v razredčenih izpušnih plinih se ovrednotijo tako, da se v skladu s točko 3.8.2.1 zapišejo koncentracije emisij (HC, CO in NOx) in masni pretok razredčenih izpušnih plinov ter shranijo v računalniškem sistemu. Pri analognih analizatorjih se zapiše odzivni čas, podatke o kalibraciji pa je mogoče uporabiti na spletu ali drugače med ovrednotenjem podatkov. Plinaste emisije v nerazredčenih izpušnih plinih se ovrednotijo tako, da se v skladu s točko 3.8.2.2 zapišejo koncentracije emisij (HC, CO in NOx) in masni pretok nerazredčenih izpušnih plinov ter shranijo v računalniškem sistemu. Pri analognih analizatorjih se zapiše odzivni čas, kalibracijske podatke pa je mogoče uporabiti na spletu ali drugače med ovrednotenjem podatkov. 5.2 Korekcija iz suhega v mokro stanje Če se koncentracija meri na suhi osnovi, se po naslednji formuli pretvori na mokro osnovo. Pri stalnem merjenju se ta pretvorba uporabi za vsako merjenje pred kakršnimi koli nadaljnjimi izračuni. cwet = kW × cdry Uporabljajo se enačbe iz točke 5.2 Dodatka 1 k tej prilogi. 5.3 Korekcija NOx za vlažnost in temperaturo Ker je emisija NOx odvisna od pogojev okoliškega zraka, se koncentracija NOx korigira na temperaturo in vlažnost okoliškega zraka s pomočjo faktorjev, podanih v točki 5.3 Dodatka 1 k tej prilogi. Faktorji se uporabljajo v območju od 0 do 25 g/kg suhega zraka. 5.4 Izračun masnih pretokov emisij Masa emisije v ciklu (g/preskus) se izračuna na naslednji način, odvisno od uporabljene metode merjenja. Če koncentracija ni že izmerjena na mokri osnovi, se v skladu s točko 5.2 Dodatka 1 k tej prilogi pretvori na mokro osnovo. Uporabijo se ustrezne vrednosti za u gas, ki so podane v tabeli 6 Dodatka 1 k tej prilogi za izbrane komponente, ki temeljijo na lastnostih idealnih plinov in gorivih, pomembnih za to direktivo. (a) za nerazredčene izpušne pline: kjer je: u gas = razmerje gostot sestavine izpušnih plinov in izpušnih plinov iz tabele 6 c gas,i = trenutna koncentracija ustrezne sestavine v nerazredčenih izpušnih plinih, v ppm q mew,i = trenutni masni pretok izpušnih plinov, v kg/s f = hitrost vzorčenja podatkov, v Hz n = število meritev (b) za razredčene izpušne pline brez kompenzacije pretoka: mgas = ugas × cgas × med kjer je: u gas = razmerje gostot sestavine izpušnih plinov in zraka iz tabele 6 c gas = povprečna koncentracija, korigirana glede na ozadje, ustrezne sestavine, v ppm m ed = skupna masa razredčenih izpušnih plinov skozi ves cikel, v kg (c) za razredčene izpušne pline s kompenzacijo pretoka: kjer je: c e,i = trenutna koncentracija ustrezne sestavine, merjene v razredčenih izpušnih plinih, ppm c d = koncentracija ustrezne sestavine, merjene v zraku za redčenje, ppm q mdew,i = trenutni masni pretok razredčenih izpušnih plinov, kg/s m ed = skupna masa razredčenih izpušnih plinov skozi ves cikel, kg u gas = razmerje gostot sestavine izpušnih plinov in zraka iz tabele 6 D = faktor redčenja (glej točko 5.4.1) Po potrebi se koncentraciji NMHC in CH4 izračunata po eni od metod iz točke 3.3.4 Dodatka 4 k tej prilogi takole: (a) Metoda GC (samo sistem redčenja s celotnim tokom): cNMHC = cHC – cCH4 (b) Metoda NMC kjer je: c HC(w/Cutter) = koncentracija HC, če vzorčni plin teče skozi NMC c HC(w/oCutter) = koncentracija HC, če teče vzorčni plin mimo NMC 5.4.1 Določanje koncentracij, korigiranih glede na ozadje (samo sistem redčenja s celotnim tokom) Neto koncentracije plinastih onesnaževal dobimo tako, da od izmerjenih koncentracij odštejemo povprečno koncentracijo onesnaževala iz ozadja, v zraku za redčenje. Povprečne vrednosti koncentracij ozadja lahko določimo z metodo vreč za vzorce ali z neprekinjenim merjenjem z integriranjem. Uporabi se naslednja formula. kjer je: c e = koncentracija določenega onesnaževala, izmerjena v razredčenih izpušnih plinih, v ppm c d = koncentracija določenega onesnaževala, izmerjena v zraku za redčenje, v ppm D = faktor redčenja Faktor redčenja se izračuna takole: (a) za dizelske motorje in motorje na utekočinjeni naftni plin (b) za plinske motorje, ki za gorivo uporabljajo NG kjer je: c CO2 = koncentracija CO2 v razredčenih izpušnih plinih, % vol c HC = koncentracija HC v razredčenih izpušnih plinih, ppm C1 c NMHC = koncentracija NMHC v razredčenih izpušnih plinih, ppm C1 c CO = koncentracija CO v razredčenih izpušnih plinih, ppm F S = stehiometrični faktor Koncentracije, izmerjene na suhi osnovi, se skladno s točko 5.2 Dodatka 1 k tej prilogi pretvorijo na mokro osnovo. Stehiometrični faktor se izračuna takole: kjer je: α, ε sta molarni razmerji, ki se nanašata na gorivo C H α O ε Če sestava goriva ni znana, se lahko alternativno uporabijo naslednji stehiometrični faktorji: F S (dizel) = 13,4 F S (LPG) = 11,6 F S (NG) = 9,5 5.5 Izračun specifičnih emisij Emisije (g/kWh) se izračunajo takole: (a) vse sestavine, razen NOx: (b) NOx: kjer je: W act = dejansko delo cikla, kakor je določeno v točki 3.9.2. 5.5.1 V primeru periodičnega sistema za naknadno obdelavo izpušnih plinov se emisije tehtajo takole: kjer je: n1 = število preskusov ETC med dvema regeneracijama, n2 = število ETC med regeneracijo (minimalno en preskus ETC), M gas,n2 = emisije med regeneracijo, M gas,n1 = emisije po regeneraciji. 6. IZRAČUN EMISIJE DELCEV (ČE JE PRIMERNO) 6.1 Ovrednotenje podatkov Filter za delce se vrne v tehtalno komoro najpozneje eno uro po zaključku preskusa. Kondicionira se v delno pokriti petrijevki, ki je zaščitena pred prahom, vsaj eno uro, vendar ne več kot 80 ur, nato pa stehta. Zapiše se bruto teža filtrov, tara teža pa se odšteje, rezultat česar je masa vzorca delcev m f. Za ovrednotenje koncentracije delcev se zapiše skupni masni pretok vzorca (m sep) skozi filtre v preskusnem ciklu. Če je treba uporabiti korekcijo ozadja, se zapišeta masa zraka za redčenje (m d) skozi filter in masa delcev (m f,d). 6.2 Izračun masnega pretoka 6.2.1 Sistem redčenja s celotnim tokom Masa delcev (g/preskus) se izračuna na naslednji način: kjer je: m f = masa delcev, vzorčenih skozi ves cikel, mg m sep = masa razredčenih izpušnih plinov, ki prehajajo skozi filtre za zbiranje delcev, kg m ed = masa razredčenih izpušnih plinov skozi ves cikel, kg Če se uporablja sistem dvojnega redčenja, je treba maso sekundarnega zraka redčenja odšteti od skupne mase dvojno redčenih izpušnih plinov, vzorčenih skozi filtre za delce. msep = mset – mssd kjer je: m set = masa dvojno redčenih izpušnih plinov skozi filter za delce, kg m ssd = masa sekundarnega zraka za redčenje, kg Če je raven ozadja (okolice) zraka za redčenje za delce določen v skladu s točko 3.4, se lahko masa delcev korigira z ozadjem. V tem primeru se masa delcev (g/preskus) izračuna na naslednji način: kjer je: mPT, msep, med = glej zgoraj md = masa primarnega zraka za redčenje, vzorčenega z napravo za vzorčenje delcev iz ozadja, kg mf,d = masa zbranih delcev iz ozadja primarnega zraka za redčenje, mg D = faktor redčenja, kakor je opredeljeno v točki 5.4.1. 6.2.2 Sistem redčenja z delnim tokom Masa delcev (g/preskus) se izračuna po eni od naslednjih metod: (a) kjer je: m f = masa delcev, vzorčenih skozi ves cikel, mg m sep = masa razredčenih izpušnih plinov, ki prehajajo skozi filtre za zbiranje delcev, kg m edf = masa ekvivalenta razredčenih izpušnih plinov skozi ves cikel, kg Skupna masa ekvivalenta razredčenih izpušnih plinov skozi ves cikel se določi takole: kjer je: q medf,i = trenutni ekvivalent masnega pretoka izpušnih plinov, kg/s q mew,i = trenutni masni pretok izpušnih plinov, v kg/s r d,i = trenutno razmerje redčenja q mdew,i = trenutni masni pretok razredčenih izpušnih plinov skozi tunel za redčenje, kg/s q mdw,i = trenutni masni pretok zraka za redčenje, kg/s f = hitrost vzorčenja podatkov, Hz n = število meritev (b) kjer je: m f = masa delcev, vzorčenih skozi ves cikel, mg r s = povprečno razmerje vzorčenja v preskusnem ciklu kjer je: kjer je: m se = masa vzorca v ciklu, kg m ew = skupni masni pretok izpušnih plinov v ciklu, kg m sep = masa razredčenih izpušnih plinov, ki prehajajo skozi filtre za zbiranje delcev, kg m sed = masa razredčenih izpušnih plinov skozi ves cikel, ki prehajajo skozi tunel za redčenje, kg Opomba: V primeru celotnega sistema načina vzorčenja sta m sep in msed identična. 6.3 Izračun specifične emisije Emisija delcev (g/kWh) se izračuna takole: kjer je: W act = dejansko delo cikla, kakor je določeno v točki 3.9.2, kWh. 6.3.1 V primeru sistema za naknadno obdelavo izpušnih plinov s periodično regeneracijo se emisije tehtajo takole: kjer je: n1 = število preskusov ETC med dvema regeneracijama n2 = število ETC med regeneracijo (minimalno en preskus ETC) = emisije med regeneracjio = emisije izven regeneracije.“ (g) Dodatek 4 se spremeni: (i) Točka 1 se nadomesti z naslednjim: „1. UVOD Plinaste sestavine, delci in dim, ki ga oddaja motor v preskušanju, se merijo z metodami, opisanimi v Prilogi V. V ustreznih točkah Priloge V so opisani priporočljivi analitični sistemi za plinaste emisije (točka 1), priporočljivi sistemi za redčenje in vzorčenje delcev (točka 2) ter priporočljivi merilniki motnosti za merjenje dimljenja (točka 3). Za ESC se plinaste komponente določijo v nerazredčenih izpušnih plinih. Po izbiri jih je mogoče določati v razredčenih izpušnih plinih, če se za določanje delcev uporablja sistem redčenja s celotnim tokom. Delci se določajo s sistemom redčenja z delnim ali s celotnim tokom. Za ETC se lahko uporabijo naslednji sistemi: — sistem redčenja CVS s celotnim tokom za določanje plinastih emisij in emisij delcev (dovoljeni so sistemi dvojnega redčenja), ali — kombinacija merjenja nerazredčenih izpušnih plinov za plinaste emisije in sistema redčenja z delnim tokom za emisije delcev, ali — kakršna koli kombinacija teh dveh metod (npr. merjenje nerazredčenih izpušnih plinov in merjenje delcev s celotnim tokom).“ (ii) Točka 2.2 se nadomesti z naslednjim: „2.2 Drugi instrumenti Merilniki porabe goriva, porabe zraka, temperature hladilnega sredstva in maziva, tlaka izpušnih plinov in podtlaka v polnilnem zbiralniku, temperature izpušnih plinov, temperature vstopnega zraka, atmosferskega tlaka, vlažnosti in temperature goriva se uporabijo v skladu z zahtevami. Ti instrumenti morajo izpolnjevati zahteve iz tabele 9: Tabela 9 Točnost merilnih instrumentov Merilni instrument Točnost Poraba goriva ± 2 % največje vrednosti motorja Poraba zraka ± 2 % odčitka ali ± 1 % največje vrednosti motorja, kar je večje Pretok izpušnih plinov ± 2,5 % odčitka ali ± 1,5 % največje vrednosti motorja, kar je večje Temperature ≤ 600 K (327 °C) ± 2 K absolutno Temperature ≥ 600 K (327 °C) ± 1 % odčitka Atmosferski tlak ± 0,1 kPa absolutno Tlak izpušnih plinov ± 0,2 kPa absolutno Podtlak v sesalni cevi ± 0,05 kPa absolutno Drugi tlaki ± 0,1 kPa absolutno Relativna vlažnost ± 3 % absolutno Absolutna vlažnost ± 5 % odčitka Pretok zraka za redčenje ± 2 % odčitka Pretok razredčenih izpušnih plinov ± 2 % odčitka“ (iii) Točki 2.3 in 2.4 se črtata. (iv) Točki 3 in 4 se nadomestita z naslednjim: „3. DOLOČANJE PLINASTIH SESTAVIN 3.1 Splošne tehnične zahteve za analizator Analizator mora imeti ustrezno merilno območje za točnost, potrebno pri merjenju koncentracij sestavin izpušnih plinov (točka 3.1.1). Priporoča se tako upravljanje analizatorjev, da znaša merjena koncentracija med 15 % in 100 % obsega skale. Če lahko sistemi za odčitavanje (računalniki, zapisovalniki podatkov) nudijo zadostno točnost in ločljivost pod 15 % obsega skale, so sprejemljive tudi meritve pod 15 % obsega skale. V takem primeru je treba opraviti dodatne kalibracije najmanj 4 enakomerno razporejenih točk, ki niso ničelne, da se zagotovi točnost kalibracijskih krivulj v skladu s točko 1.6.4 Dodatka 5 k tej prilogi. Elektromagnetna združljivost (EMC) opreme mora biti na taki ravni, da je možnost dodatnih napak čim manjša. 3.1.1 Točnost Odstopanje analizatorja od nominalne kalibracijske točke ne sme biti večje kot ± 2 % odčitka v celotnem obsegu merjenja, razen ničle, ali ± 0,3 % obsega skale, kar je večje. Točnost se določi v skladu z zahtevami za kalibracijo, določenimi v točki 1.6 Dodatka 5 k tej prilogi. Opomba: Za to direktivo je točnost določena kot odstopanje odčitka analizatorja od nominalnih kalibracijskih vrednosti z uporabo kalibracijskega plina (= prava vrednost). 3.1.2 Natančnost Natančnost, ki je opredeljena kot 2,5-kratno standardno odstopanje 10 ponavljajočih se odzivov za dani kalibrirni plin, ne sme biti večja od ± 1 % koncentracije obsega skale za posamezno uporabljeno območje nad 155 ppm (ali ppmC) ali ± 2 % posameznega uporabljenega območja pod 155 ppm (ali ppmC). 3.1.3 Šum Medtemenski odziv analizatorja na ničelni in kalibracijski plin v katerem koli 10-sekundnem obdobju ne sme na nobenem uporabljenem območju presegati 2 % obsega skale. 3.1.4 Premik ničlišča Odziv na ničlo je opredeljen kot srednji odziv, vključno s šumom, na ničelni plin v časovnem intervalu 30 sekund. Premik odziva na ničlo v obdobju ene ure mora biti manj kot 2 % obsega skale na najnižjem uporabljenem območju. 3.1.5 Premik razpona Kalibracijski odziv je opredeljen kot srednji odziv, vključno s šumom, na kalibracijski plin v časovnem intervalu 30 sekund. Premik kalibracijskega odziva v obdobju ene ure mora biti manj kot 2 % obsega skale na najnižjem uporabljenem območju. 3.1.6 Čas vzpona Čas vzpona analizatorja, nameščenega v sistemu za merjenje, ne sme biti večji od 3,5 s. Opomba: Ovrednotenje samo odzivnega časa analizatorja ne bo jasno opredelilo, ali je celoten sistem primeren za prehodno preskušanje. Prostornine in zlasti mrtve prostornine ne bodo vplivale samo na čas prenosa od sonde do analizatorja, ampak tudi na čas vzpona. Tudi časi prenosa znotraj analizatorja se opredelijo kot odzivni čas analizatorja, tako kot pretvornik ali lovilci vode znotraj analizatorjev NOx. Določitev skupnega odzivnega časa sistema je opisana v točki 1.5 Dodatka 5 k tej prilogi. 3.2 Sušenje plinov Naprava za sušenje plinov po izbiri mora v najmanjši možni meri vplivati na koncentracijo merjenih plinov. Kemična sredstva za sušenje niso sprejemljiva za odstranjevanje vode iz vzorca. 3.3 Analizatorji V točkah od 3.3.1 do 3.3.4 so opisani merilni principi, ki naj se uporabijo. Podroben opis merilnih sistemov je podan v Prilogi V. Pline, ki se merijo, je treba analizirati z naslednjimi instrumenti. Pri nelinearnih analizatorjih je dovoljena uporaba vezja za linearizacijo. 3.3.1 Analiza ogljikovega monoksida (CO) Analizator ogljikovega monoksida mora biti nedisperzni infrardeči absorpcijski analizator (NDIR). 3.3.2 Analiza ogljikovega dioksida (CO2) Analizator ogljikovega dioksida mora biti nedisperzni infrardeči absorpcijski analizator (NDIR). 3.3.3 Analiza ogljikovodikov (HC) Analizator ogljikovodikov za dizelske motorje in motorje na utekočinjeni naftni plin mora biti vrste HFID (Heated Flame Ionisation Detector — ogrevani detektor s plamensko ionizacijo) za merjenje nezgorelih ogljikovodikov z ogrevanim detektorjem, ventili in cevmi itd., tako da lahko vzdržuje temperaturo plinov pri 463 K ± 10 K (190 ± 10 °C). Za plinske motorje, ki za gorivo uporabljajo zemeljski plin, je lahko analizator ogljikovodikov vrste FID (Non heated Flame Ionisation Detector — neogravani detektor s plamensko ionizacijo), ki ni ogrevan, odvisno od uporabljenega postopka (glej točko 1.3 Priloge V). 3.3.4 Analiza nemetanskih ogljikovodikov (NMHC) (samo za plinske motorje, ki za gorivo uporabljajo NG) Nemetanski ogljikovodiki se določajo z eno od naslednjih metod: 3.3.4.1 Metoda GC (s plinskim kromatografom) Nemetanske ogljikovodike določimo tako, da od ogljikovodikov, izmerjenih skladno s točko 3.3.3, odštejemo metan, analiziran s plinskim kromatografom (Gas Chromatograph — GC), kondicioniranim na 423 K (150 °C). 3.3.4.2 Metoda NMC (z izločevalnikom nemetanov) Določanje nemetanske frakcije se izvaja z ogrevanim izločevalnikom nemetanov (Non-Methane Cutter — NMC), ki deluje podobno kot FID iz točke 3.3.3, z odštevanjem metana od ogljikovodikov. 3.3.5 Analiza dušikovih oksidov (NOx) Analizator dušikovih oksidov naj bo vrste CLD (ChemiLuminescent Detector — kemiluminescenčni detektor) ali HCLD (Heated ChemiLuminescent Detector — ogrevani kemiluminescenčni detektor) s pretvornikom NO2/NO, če se meritev izvaja na suhi osnovi. Če se meritev izvaja na mokri osnovi, je treba uporabiti HCLD s pretvornikom, ki vzdržuje temperaturo nad 328 K (55 °C), pod pogojem, da je bil zadovoljivo opravljen preskus moteče občutljivosti na vodno paro (glej točko 1.9.2.2 Dodatka 5 k tej prilogi). 3.3.6 Merjenje razmerja zrak/gorivo Oprema za merjenje razmerja zrak/gorivo, ki se uporablja za določanje pretoka izpušnih plinov, kakor je opredeljeno v točki 4.2.5 Dodatka 2 k tej prilogi, mora biti senzor s širokim območjem razmerja zrak/gorivo ali lambda senzor na osnovi cirkonijevega dioksida. Senzor se namesti neposredno na izpušno cev, kjer je temperatura izpušnih plinov dovolj visoka, da se prepreči kondenziranje vode. Točnost senzorja z vgrajeno elektroniko mora biti v okviru: ± 3 % odčitka λ < 2 ± 5 % odčitka 2 ≤ λ < 5 ± 10 % odčitka 5 ≤ λ Za izpolnitev zgornjih zahtev, mora biti senzor kalibriran v skladu z navodili proizvajalca instrumenta. 3.4 Vzorčenje plinastih emisij 3.4.1 Nerazredčeni izpušni plini Sonde za vzorčenje plinastih emisij se namestijo najmanj 0,5 m ali za trikratni premer izpušne cevi — kar je večje — v smeri proti toku od izstopa iz izpušnega sistema, vendar dovolj blizu motorja, da je na sondi zagotovljena temperatura izpušnih plinov najmanj 343 K (70 °C). Če gre za večvaljni motor z razvejanim izpušnim kolektorjem, se mora vstop v sondo nahajati dovolj daleč v smeri toka, da bo vzorec lahko reprezentativen za povprečno emisijo izpušnih plinov iz vseh valjev. Pri večvaljnih motorjih, ki imajo ločene skupine kolektorjev, kot npr. pri V-motorju, je priporočeno, da se kolektorji združijo višje od sonde za vzorčenje. Če to ni praktično izvedljivo, je dopustno odvzeti vzorec od skupine z največjo emisijo CO2. Uporabiti je mogoče tudi druge metode, za katere je bilo dokazano, da ustrezajo zgoraj omenjenim metodam. Za izračun emisij izpušnih plinov se uporabi skupni masni pretok izpušnih plinov. Če je motor opremljen s sistemom za naknadno obdelavo izpušnih plinov, se vzorec izpušnih plinov vzame nižje od sistema za naknadno obdelavo izpušnih plinov. 3.4.2 Razredčeni izpušni plini Izpušna cev med motorjem in sistemom redčenja s celotnim tokom mora biti v skladu z zahtevami točke 2.3.1 EP Priloge V. Sonda(e) za vzorčenje plinastih emisij se namesti(jo) v tunel za redčenje v točki, kjer so zrak za redčenje in izpušni plini dobro premešani, ter v neposredni bližini sonde za vzorčenje delcev. Vzorčenje je v splošnem mogoče opraviti na dva načina: — onesnaževala se vzorčijo v vreče za vzorce skozi ves cikel in merijo po zaključku preskusa, — onesnaževala se neprekinjeno vzorčijo in integrirajo skozi ves cikel; ta metoda je obvezna za HC in NOx. 4. DOLOČANJE DELCEV Za določanje delcev je potreben sistem redčenja. Redčenje se lahko izvaja s sistemom redčenja z delnim tokom ali s sistemom dvojnega redčenja s celotnim tokom. Kapaciteta pretoka sistema redčenja mora biti zadosti velika, da se v celoti odpravi kondenzacija vode v sistemih redčenja in vzorčenja. Temperatura razredčenih izpušnih plinov mora biti takoj nad posodami s filtri nižja od 325 K (52 °C) (16). Dovoljen je nadzor vlažnosti zraka za redčenje pred vstopom v sistem redčenja, zlasti uporabno je razvlaževanje, če je vlažnost zraka za redčenje visoka. Temperatura zraka za redčenje v bližini vstopa v tunel za redčenje mora biti višja od 288 K (15 °C). Sistem redčenja z delnim tokom mora biti izdelan tako, da iz motorjevega toka izpušnih plinov izvleče sorazmeren vzorec nerazredčenih izpušnih plinov in se tako odzove na odklone v pretoku izpušnih plinov ter vnese zrak za redčenje v ta vzorec, da se doseže temperatura pod 325 K (52 °C) na preskusnem filtru. Za to je nujno, da se razmerje redčenja ali razmerje vzorčenja, r dil ali r s, določita tako, da so izpolnjene mejne vrednosti glede točnosti iz točke 3.2.1 Dodatka 5 k tej prilogi. Uporabijo se lahko različne ekstrakcijske metode, kjer vrsta ekstrakcije, ki se uporablja, v veliki meri odloča o tem, katera strojna oprema in kateri postopki se za uporabijo vzorčenje (točka 2.2 Priloge V). V splošnem se sonda za vzorčenje delcev namesti v bližini sonde za vzorčenje plinastih emisij, vendar dovolj daleč, da je ne moti. Zato tudi za vzorčenje delcev se uporabljajo določbe glede nameščanja iz točke 3.4.1. Linija vzorčenja mora biti skladna z zahtevami iz točke 2 Priloge V. Če gre za večvaljni motor z razvejanim izpušnim kolektorjem, se mora vstop v sondo nahajati dovolj daleč v smeri toka, da bo vzorec lahko reprezentativen za povprečno emisijo izpušnih plinov iz vseh valjev. Pri večvaljnih motorjih, ki imajo ločene skupine kolektorjev, kot npr. pri V-motorju, je priporočeno, da se kolektorji združijo višje od sonde za vzorčenje. Če to ni praktično izvedljivo, je dopustno odvzeti vzorec od skupine z največjo emisijo delcev. Uporabiti je mogoče tudi druge metode, za katere je bilo dokazano, da ustrezajo zgoraj omenjenim metodam. Za izračun emisij izpušnih plinov se uporabi skupni masni pretok izpušnih plinov. Za določanje mase delcev so potrebni sistem za vzorčenje delcev, filtri za vzorčenje delcev, mikrogramska tehtnica ter klimatizirana tehtalna komora. Za vzorčenje delcev se uporabi metoda z enojnim filtrom, pri kateri se uporablja en filter (glej točko 4.1.3) za celotni preskusni cikel. Pri ciklu ESC je treba zlasti paziti na čase vzorčenja in pretoke med fazo vzorčenja pri preskusu. 4.1 Filtri za vzorčenje delcev Vzorci razredčenih izpušnih plinov se odvzemajo s filtrom, ki izpolnjuje zahteve točk 4.1.1 in 4.1.2 med zaporedjem preskusov. 4.1.1 Predpisi za filter Prepisani so filtri iz steklenih vlaken, prevlečeni s fluorogljikom. Vsi tipi filtrov morajo imeti 0,3 μm DOP (dioktilftalat) zbiralno učinkovitost vsaj 99 % pri hitrosti dotoka plinov med 35 in 100 cm/s. 4.1.2 Velikost filtrov Priporočajo se filtri za delce s premerom 47 mm ali 70 mm. Dovoljeni so filtri z večjim premerom (glej točko 4.1.4), filtri z manjšim premerom pa ne. 4.1.3 Hitrost dotoka v filter Dosežena mora biti hitrost dotoka plinov v filter od 35 do 100 cm/s. Porast padca tlaka med začetkom in koncem preskusa ne sme biti večja od 25 kPa. 4.1.4 Obremenitev filtra Zahtevane minimalne obremenitve filtrov za najpogosteje uporabljene velikosti filtrov so prikazane v tabeli 10. Za večje filtre je najmanjša obremenitev 0,065 mg/1 000 mm2 površine filtra. Tabela 10 Najmanjše obremenitve filtrov Premer filtra (mm) Najmanjša obremenitev (mg) 47 0,11 70 0,25 90 0,41 110 0,62 Če se na podlagi prejšnjih preskusov domneva, da najmanjša obremenitev filtra po optimizaciji pretokov in razmerja redčenja v preskusnem ciklu ne bo dosežena, je dovoljena manjša obremenitev filtra, če se zadevne strani strinjajo, pod pogojem, da je mogoče pokazati, da ta obremenitev izpolnjuje zahteve o točnosti iz točke 4.2, npr. z ravnovesjem 0,1μg. 4.1.5 Držalo za filter Filtri se za preskus emisij namestijo v držalo za filter, ki izpolnjuje zahteve iz točke 2.2 Priloge V. Držalo za filter mora biti oblikovano tako, da zagotavlja enakomerno porazdelitev pretoka po delovni površini filtra. Ventili s hitrim odzivom se namestijo pred ali za držalom za filter. Tik pred držalom za filter se lahko namesti inercijski predklasifikator s 50 % odrezom med 2,5 μm in 10 μm. Uporaba predklasifikatorja se izrecno priporoča, če se uporablja sonda za vzorčenje z odprto cevjo, ki je obrnjena navzgor proti pretoku izpušnih plinov. 4.2 Tehnične zahteve za tehtalno komoro in analizno tehtnico 4.2.1 Razmere v tehtalni komori Temperatura v komori (ali prostoru) za kondicioniranje in tehtanje filtrov za delce mora biti med celotnim kondicioniranjem in tehtanjem filtrov v območju 295 K ± 3 K (22 °C ± 3 °C). Vlažnost mora biti pri rosišču 282,5 K ± 3 K (9,5 °C ± 3 °C), relativna vlažnost pa v območju 45 % ± 8 %. 4.2.2 Tehtanje referenčnih filtrov V komori (ali prostoru) ne sme biti nobenih onesnaževalcev iz okolice (kot je prah), ki bi se med stabiliziranjem filtrov za delce lahko nanje usedali. Motnje v tehničnih zahtevah tehtalnega prostora, podanih v 4.2.1, so dopustne, če določena motnja ne traja več kot 30 minut. Tehtalni prostor mora ustrezati predpisanim tehničnim zahtevam pred vstopom oseb vanj. Vsaj dva neuporabljena referenčna filtra se stehtata v roku štirih ur po tehtanju vzorčnega filtra, najbolje pa je, da se to izvede istočasno. Morata (morajo) biti enake velikosti in iz enakega materiala kot vzorčni filtri. Če se povprečna teža referenčnih filtrov med tehtanjem filtrov z vzorcem spremeni za več kot 10 μg, potem se vsi filtri z vzorci zavržejo in preskus emisij ponovi. Če kriteriji glede stabilnosti tehtalnega prostora, podani v točki 4.2.1, niso izpolnjeni, tehtanja referenčnega filtra pa izpolnjujejo zgornje kriterije, ima proizvajalec motorja na izbiro, da teže filtrov z vzorcem bodisi sprejme ali pa preskuse razveljavi, popravi sistem krmiljenja tehtalnega prostora in preskus ponovi. 4.2.3 Analitska tehtnica Analizna tehtnica, ki se uporablja za ugotavljanje teže filtra, mora biti na vsaj 2 μg natančna (standardno odstopanje) in imeti razločljivost vsaj 1 μg (1 števka = 10 μg), kar določi proizvajalec tehtnice. 4.2.4 Odpravljanje učinkov statične elektrike Da se odpravijo učinki statične elektrike, morajo biti filtri pred tehtanjem nevtralizirani, npr. s polonijevim nevtralizatorjem, faradajevo kletko ali napravo s podobnim učinkom. 4.2.5 Zahteve za merjenje pretoka 4.2.5.1 Splošne zahteve Absolutne točnosti naprav za merjenje pretoka ali instrumentov za merjenje pretoka so določene v točki 2.2. 4.2.5.2 Posebne določbe za sisteme redčenja z delnim tokom Točnost vzorčnega pretoka q mp je za sisteme redčenja z delnim pretokom zelo pomembna, če se ne meri neposredno, ampak se določi z diferencialnim merjenjem pretoka: q mp = qmdew – qmdw V tem primeru točnost ± 2 % za q mdew in q mdw ni dovolj za jamstvo, da bodo točnosti za q mp sprejemljive. Če se pretok plinov določa z merjenjem razlike tlakov, mora biti največja napaka razlike takšen, da je točnost q mp v območju ± 5 %, če je razmerje redčenja manj kot 15. Izračuna se lahko s srednjo vrednostjo kvadratov napak za vsako merilo. Sprejemljive točnosti q mp je mogoče pridobiti z eno od naslednjih metod: absolutni točnosti q mdew in q mdw sta ± 0,2 %, kar zagotavlja točnost q mp ≤ 5 % pri razmerju redčenja 15. Pri večjih razmerjih redčenja pa bo prišlo do večjih napak; kalibracija q mdw relativno na q mdew se izvede tako, da se pridobijo enake točnosti za q mp kot v a). Navodila za takšno kalibracijo so v točki 3.2.1 Dodatka 5 k Prilogi III; točnost q mp se določi posredno iz točnosti razmerja redčenja, ki ga določi sledilni plin, na primer CO2. Tudi tukaj se zahtevajo točnosti za q mp, ki so enakovredne tistim iz a); absolutna točnost q mdew in q mdw je v območju ± 2 % obsega skale, največja napaka razlike med q mdew in q mdw je v območju 0,2 % in napaka linearnosti je v območju ± 0,2 % največje vrednosti q mdew, ki se pojavi v preskusu. (h) Dodatek 5 se spremeni: (i) Doda se naslednja točka 1.2.3: „1.2.3 Uporaba naprav za natančno mešanje Pline, ki se uporabljajo za kalibracijo, je mogoče pridobiti z napravami za natančno mešanje (razločevalniki plinov), redčenjem s prečiščenim N2 ali s prečiščenim sintetičnim zrakom. Točnost mešalne naprave mora biti takšna, da je koncentracija zmešanih kalibracijskih plinov točna na ± 2 %. Ta natančnost zahteva, da morajo biti primarni plini, ki se uporabljajo pri mešanju, znani vsaj na ± 1 % in sledljivi na nacionalne in mednarodne plinske standarde. Preverjanje se opravlja med 15 in 50 % obsega skale za vsako kalibracijo, ki vključuje uporabo naprave za mešanje. Po izbiri se lahko naprava za mešanje pregleda z instrumentom, ki je po naravi linearen, npr. z uporabo plina NO s CLD. Kalibracijska vrednost instrumenta se uskladi z kalibracijskim plinom, ki je neposredno povezan z instrumentom. Naprava za mešanje se pregleda pri nastavitvah, ki so bile uporabljene, nominalna vrednost pa se primerja z izmerjeno koncentracijo instrumenta. Ta razlika mora v vsaki točki biti v okviru ± 1 % nominalne vrednosti.“ (ii) Točka 1.4 se nadomesti z naslednjim: „1.4 Preskus puščanja Izvede se preskus puščanja sistema. Sondo se odklopi iz izpušnega sistema in njen konec zamaši. Vklopi se črpalka analizatorja. Po začetni stabilizaciji morajo vsi merilniki pretoka kazati vrednost nič. Če je vrednost drugačna, je treba preveriti cevi za vzorčenje in odpraviti napako. Največja dovoljena stopnja puščanja na vakuumski strani za tisti del sistema, ki ga pregledujemo, naj bo 0,5 % od stopnje pretoka med uporabo. Za oceno stopnje pretoka med uporabo se lahko uporablja pretok skozi analizator in pretok po obvodu. Sistem je mogoče spraviti tudi na vakuumski tlak 20 kPa (80 kPa absolutno). Po začetni stabilizaciji povečanje tlaka Δp (kPa/min) v sistemu ne sme preseči: Δp = p / V s × 0,005 × q vs kjer je: V s = prostornina sistema, v l q vs = pretok sistema, v l/min Druga metoda je uvajanje spremembe v stopnji koncentracije na začetku cevi za vzorčenje s preklopom z ničelnega na kalibracijski plin. Če odčitek po ustreznem časovnem obdobju kaže približno 1 % nižjo koncentracijo od uvedene, to nakazuje na težave pri kalibriranju ali na puščanje.“ (iii) Vstavi se naslednja točka 1.5: „1.5 Pregled odzivnega časa analiznega sistema Sistemske nastavitve za pregled odzivnega časa morajo biti popolnoma enake kot med merjenjem v poteku preskusa (tj. tlak, pretoki, nastavitve filtrov na analizatorjih in drugi dejavniki, ki lahko vplivajo na odzivne čase). Določitev odzivnega časa se izvede z zamenjavo plinov neposredno pri vstopu v sondo za vzorčenje. Izmenjava plinov se izvaja na manj kot 0,1 sekundo. Plini, ki se uporabijo pri preskusu, morajo povzročiti spremembo koncentracije vsaj 60 % FS. Sled koncentracije vsake posamezne sestavine plina se zapiše. Odzivni čas je opredeljen kot razlika v času med zamenjavo plina in ustrezno spremembo zapisane koncentracije. Odzivni čas sistema (t 90) je sestavljen iz časovnega zamika do merilnega detektorja in časa vzpona tega detektorja. Časovni zamik je opredeljen kot čas od spremembe (t 0) in dokler odziv ni 10 % končnega odčitka (t 10). Čas vzpona je opredeljen kot čas med 10 % in 90 % odziva končnega odčitka (t 90 – t 10). Za časovno uskladitev analizatorja in signalov pretoka izpušnih plinov za merjenje nerazredčenih izpušnih plinov je čas pretvorbe opredeljen kot čas od spremembe (t 0) pa dokler odziv ni 50 % končnega odčitka (t 50). Odzivni čas sistema mora biti ≤ 10 sekund, čas vzpona pa ≤ 3,5 sekunde za vse omejene sestavine (CO, NOx, HC ali NMHC) in v vseh območjih, ki se uporabljajo.“ (iv) Prejšnja točka 1.5 se nadomesti z naslednjim: „1.6 Kalibracija 1.6.1 Sestav merilnih instrumentov Sestav merilnih instrumentov se kalibrira, kalibracijske krivulje pa preverijo glede na etalonske pline. Uporabijo se iste stopnje pretoka plinov kot pri vzorčenju izpušnih plinov. 1.6.2 Čas ogrevanja Čas ogrevanja naj bo v skladu s priporočili proizvajalca. Če ni naveden, se za ogrevanje analizatorjev priporočata najmanj dve uri. 1.6.3 Analizatorja NDIR in HFID Analizator NDIR mora biti ustrezno kalibriran, plamen detektorja HFID pa optimiziran (točka 1.8.1). 1.6.4 Določitev kalibracijske krivulje — Kalibrirati je treba vsako normalno uporabljano območje delovanja. — Analizatorji CO, CO2, NOx in HC se s pomočjo prečiščenega sintetičnega zraka (ali dušika) nastavijo na nič. — V analizatorje se vnesejo ustrezni kalibracijski plini, zapišejo se vrednosti in določi se kalibracijska krivulja. — Kalibracijska krivulja se določi z vsaj 6 kalibracijskimi točkami (razen ničle), ki so približno enakomerno razporejene po območju delovanja. Največja nominalna koncentracija mora biti enaka ali večja od 90 % obsega skale. — Kalibracijska krivulja se izračuna po metodi najmanjših kvadratov. Uporabi se lahko linearna ali nelinearna enačba, ki se najbolje ujema. — Kalibracijske točke se od črte najmanjših kvadratov, ki se najbolje prilega, ne smejo razlikovati za več kot ± 2 % odčitka ali ± 0,3 % obsega skale, kar je večje. — Ponovno se preveri nastavitev ničle in po potrebi ponovi kalibracijski postopek. 1.6.5 Alternativne metode Alternativne metode se lahko uporabijo, če je mogoče dokazati, da taka alternativna tehnika (npr. računalnik, elektronsko krmiljenje merilnega območja itd.) zagotavlja enako točnost. 1.6.6 Kalibracija analizatorja sledilnega plina za merjenje pretoka izpušnih plinov Kalibracijska krivulja se določi z vsaj 6 kalibracijskimi točkami (izključujoč ničlo), ki so približno enakomerno razporejene po območju delovanja. Največja nominalna koncentracija mora biti enaka ali večja od 90 % obsega skale. Kalibracijska krivulja se izračuna po metodi najmanjših kvadratov. Kalibracijske točke se od najboljše linije najmanjših kvadratov ne smejo razlikovati za več kot ± 2 % odčitka ali ± 0,3 % obsega skale, kar je večje. Pred preskusom se analizator nastavi na nič, razpon pa se nastavi z uporabo ničelnega in kalibrirnega plina, katerih nominalna vrednost je več kot 80 % obsega skale analizatorja.“ (v) Prejšnja točka 1.6 postane točka 1.6.7. (vi) Vstavi se naslednja točka 2.4: „2.4 Kalibracija podzvočne venturijeve cevi (SSV) Kalibracija SSV temelji na enačbi za pretok za podzvočno venturijevo cev. Pretok plina je funkcija vstopnega tlaka, temperature in padca tlaka med vstopom v SSV in grlom. 2.4.1 Analiza podatkov Stopnja pretoka zraka (QSSV) na vsakem dušilnem mestu (najmanj 16 dušilnih mest) se izračuna v standardni enoti m3/min iz podatkov merilnika pretoka s pomočjo metode, ki jo predpiše proizvajalec. Koeficient odvajanja se izračuna iz kalibracijskih podatkov za vsako dušilno mesto takole: kjer je: Q SSV = stopnja pretoka zraka pri standardnih pogojih (101,3 kPa, 273 K), m3/s T = temperatura pri vstopu v venturijevo cev, K d = premer grla SSV, m r p = razmerje absolutnega statičnega tlaka med grlom SSV in vstopom = rD = razmerje med premerom grla SSV, d, in notranjim premerom vstopne cevi = Za določitev območja podzvočnega pretoka se C d zapiše kot funkcija Reynoldsovega števila na grlu SSV. Re na grlu SSV se izračuna po naslednji formuli: kjer je: A 1 = zbirka konstant in pretvorb enot Q SSV = stopnja pretoka zraka pri standardnih pogojih (101,3 kPa, 273 K), m3/s d = premer grla SSV, m μ = absolutna ali dinamična viskoznost plina, izračunana po naslednji formuli: b = empirična konstanta = S = empirična konstanta = 110,4 K Ker je Q SSV vnos za formulo Re, je treba izračun začeti s predhodno domnevo za Q SSV ali C d venturijeve cevi za kalibracijo in ponavljati, dokler Q SSV ne konvergira. Metoda konvergence mora biti točna na 0,1 % točke ali boljša. Izračunane vrednosti C d iz dobljene enačbe kalibracijske krivulje za najmanj šestnajst točk v območju podzvočnega pretoka morajo biti v območju ± 0,5 % izmerjene vrednosti C d za vsako kalibracijsko točko.“ (vii) Prejšnja točka 2.4 postane točka 2.5. (viii) Točka 3 se nadomesti z naslednjim: „3. KALIBRACIJA SISTEMA ZA MERJENJE DELCEV 3.1 Uvod Kalibracija merjenja delcev je omejena na merilnike pretoka, ki se uporabljajo za določitev vzorčnega pretoka in razmerja redčenja. Vsak merilnik pretoka je treba kalibrirati tolikokrat, kolikor je potrebno za izpolnitev zahtev o točnosti te direktive. Kalibracijska metoda, ki jo je treba uporabiti, je opisana v točki 3.2. 3.2 Merjenje pretoka 3.2.1 Periodična kalibracija — Za doseganje absolutne točnosti merilnikov pretoka, kakor je določeno v točki 2.2 Dodatka 4 k tej prilogi, se merilniki pretoka ali instrumenti za merjenje pretoka kalibrirajo s točnim merilnikom pretoka, ki je sledljiv na nacionalne in mednarodne standarde. — Če se pretok vzorčnega plina določi z diferencialnim merjenjem pretoka, je treba merilnik pretoka ali instrument za merjenje pretoka kalibrirati po enem od naslednjih postopkov tako, da pretok sonde q mp v tunel izpolnjuje zahteve o točnosti iz točke 4.2.5.2 Dodatka 4 k tej prilogi. (a) Merilnik pretoka za q mdw se priklopi zaporedno na merilnik pretoka za q mdew, razlika med tema dvema merilnikoma pretoka pa se kalibrira na vsaj 5 točk, pri čemer morajo biti vrednosti pretoka enakomerno razporejene med najnižjo vrednostjo q mdw, ki se uporabi na preskusu, in vrednostjo q mdew, ki se uporabi na preskusu. Tunel za redčenje je mogoče obiti. (b) Kalibrirana naprava za masni pretok se priklopi zaporedno na merilnik pretoka za q mdew, točnost pa se preveri za vrednost, ki se uporabi na preskusu. Nato se kalibrirana naprava za masni pretok priklopi zaporedno na merilnik pretoka za q mdw, točnost pa se preveri za vsaj 5 nastavitev, ki ustrezajo razmerju redčenja med 3 in 50, relativno na q mdew, ki se uporabi na preskusu. (c) Cev za prenos vzorca TT se izklopi iz izpuha, na njo pa se priklopi kalibrirana naprava za merjenje pretoka z ustreznim območjem delovanja, da je mogoče meriti q mp. Nato se q mdew nastavi na vrednost, uporabljeno na preskusu, q mdw pa se nato nastavi na vsaj 5 vrednosti, ki ustrezajo razmerjem redčenja med 3 in 50. Zagotoviti je mogoče tudi poseben kalibrirani iztok, v katerem se tunel obide, skupni pretok in pretok zraka za redčenje ustreznih merilnikov pa ostane kot na dejanskem preskusu. (d) V izpušno cev za prenos vzorca TT se dovaja sledilni plin. Ta sledilni plin je lahko sestavni del izpušnega plina, na primer CO2 ali NOx. Sestavina sledilnega plina se meri po redčenju v tunelu. Merjenje se izvede za 5 razmerij redčenja med 3 in 50. Točnost pretoka vzorca se določi iz razmerja redčenja r d: — Upoštevajo se točnosti analizatorjev plina, zato da se zagotovi točnost q mp. 3.2.2 Pregled pretoka ogljika — Pregled pretoka ogljika z uporabo dejanskih izpušnih plinov se priporoča za iskanje težav pri merjenju in nadzoru ter preverjanje pravilnega delovanja sistema redčenja z delnim tokom. Pregled pretoka ogljika je treba izvesti vsaj vsakič, ko je nameščen nov motor ali ko pride do kakšne spremembe v nastavitvah preskusne opreme. — Motor mora delovati pri polni obremenitvi navora in vrtilni frekvenci ali kateri koli stabilni fazi delovanja, ki proizvede 5 % ali več CO2. Sistem redčenja z delnim tokom mora delovati pri faktorju redčenja od približno 15 do 1. — Če se izvede pregled pretoka ogljika, se uporablja postopek, podan v Dodatku 6 k tej prilogi. Stopnje pretoka ogljika se izračunajo v skladu s točkami od 2.1 do 2.3 Dodatka 6 k tej prilogi. Vse stopnje pretoka ogljika morajo biti v območju 6 % druga drugi. 3.2.3 Pregled pred preskusom — Pregled pred preskusom se izvede v roku dveh ur pred izvedbo preskusa na naslednji način: — Točnost merilnikov pretoka se pregleda na enak način, kot se uporabi za kalibracijo (glej točko 3.2.1), za vsaj dve točki, vključno z vrednostmi pretoka q mdw, ki ustrezajo razmerjem redčenja med 5 in 15 za vrednost q mdew, ki se uporabi med preskusom. — Če je z zapisi kalibracijskega postopka v okviru točke 3.2.1 mogoče prikazati, da kalibracija merilnika pretoka ostane nespremenjena dlje časa, je pregled pred preskusom mogoče izpustiti. 3.3 Določitev časa pretvorbe (samo za sisteme redčenja z delnim tokom na ETC) — Sistemske nastavitve za ovrednotenje časa pretvorbe morajo biti enake tistim, ki so se uporabljale med merjenjem v poteku preskusa. Čas pretvorbe se določi po naslednji metodi: — Zaporedno na in v bližnjem sklopu s sondo se priklopi vsak neodvisen referenčni merilnik pretoka, ki ima območje merjenja primerno za pretok sonde. Ta merilnik pretoka mora imeti čas pretvorbe manjši od 100 ms za uporabljeni pretok pri merjenju odzivnega časa, pri čemer mora biti omejitev pretoka dovolj nizka, da ne vpliva na dinamično zmogljivost sistema redčenja z delnim tokom in skladna z dobro inženirsko prakso. — V vhod pretoka izpušnih plinov (ali pretok zraka, če se računa pretok izpušnih plinov) sistema redčenja z delnim tokom se uvede sprememba iz nizkega pretoka na vsaj 90 % obsega skale. Sprožilec za spremembo mora biti enak tistemu, ki se uporabi za začetek nadzora s pogledom naprej v dejanskem preskušanju. Dražljaj spremembe pretoka izpušnih plinov in odziv merilnika pretoka se zapišeta s frekvenco vzorčenja vsaj 10 Hz. — Iz teh podatkov se za sistem redčenja z delnim tokom določi čas pretvorbe, ki je čas od začetka spremembe do 50 % odziva merilnika pretoka. Na podoben način se določita časa pretvorbe signala q mp sistema redčenja z delnim tokom in signala q mew,i merilnika pretoka izpušnih plinov. Signala se uporabita pri pregledovanju regresije, ki se izvede po vsakem preskusu (glej točko 3.8.3.2 Dodatka 2 k tej prilogi). — Izračun se ponovi za vsaj 5 dražljajev za vzpon in padec, rezultat pa se izrazi kot povprečje delnih rezultatov. Od te vrednosti se odšteje notranji čas pretvorbe (< 100 msec) referenčnega merilnika pretoka. To je vrednost ‚s pogledom naprej’ sistema redčenja z delnim tokom, ki se uporabi v skladu s točko 3.8.3.2 Dodatka 2 k tej prilogi. 3.4 Pregled pogojev delnega pretoka Območje hitrosti izpušnih plinov in nihanje tlaka se pregledajo in naravnajo v skladu z zahtevami točke 2.2.1 Priloge V (EP), če pride v poštev. 3.5 Presledki med kalibracijami Merila za merjenje pretoka je treba kalibrirati najmanj vsake 3 mesece oziroma po vsakem popravilu ali spremembi sistema, ki bi lahko vplivala na kalibracijo.“ (i) Doda se naslednji Dodatek 6: „Dodatek 6 PREGLED PRETOKA OGLJIKA 1. UVOD Skoraj ves ogljik v izpušnih plinih pride iz goriva in skoraj ves del tega ogljika se nahaja v izpušnih plinih kot CO2. To je osnova za pregled preverjanja sistema, ki temelji na merjenjih CO2. Pretok ogljika v sisteme merjenja izpušnih plinov se določi iz stopnje pretoka goriva. Pretok ogljika na različnih točkah vzorčenja sistemov vzorčenja emisij in delcev se določi s koncentracijami CO2 in stopnjami pretoka plina na teh točkah. V tem smislu motor zagotavlja poznan vir pretoka ogljika in z opazovanjem tega pretoka ogljika v izpušni cevi in na izhodu iz sistema vzorčenja PM z delnim tokom se preverja, ali obstajajo luknje in točnost merjenja pretoka. Ta pregled ima prednost, ker sestavni deli delujejo pod dejanskimi preskusnimi pogoji (temperatura in pretok) motorja. Spodnja shema prikazuje točke vzorčenja, na katerih se preverjajo pretoki ogljika. Specifične enačbe za pretoke ogljika za vsako točko vzorčenja so podane spodaj. 2. IZRAČUNI 2.1 Pretok ogljika v motor (mesto 1) Stopnja masnega pretoka ogljika v motor za gorivo CH α O ε se poda z: kjer je: q mf = masni pretok goriva, kg/s 2.2 Pretok ogljika v nerazredčenih izpušnih plinih (mesto 2) Masni pretok ogljika v izpušni cevi motorja se določi iz koncentracije nerazredčenega CO2 in masnega pretoka izpušnih plinov. kjer je: c CO2,r = mokra koncentracija CO2 v nerazredčenih izpušnih plinih, % c CO2,a = mokra koncentracija CO2 v okoliškem zraku, % (približno 0,04 %) q mew = masni pretok izpušnih plinov na mokri osnovi, kg/s M re = molekulska masa izpušnih plinov Koncentracije CO2, izmerjene na suhi osnovi, se skladno s točko 5.2 Dodatka 1 k tej prilogi pretvorijo na mokro osnovo. 2.3 Pretok ogljika v sistemu za redčenje (mesto 3) Masni pretok ogljika se določi iz koncentracije razredčenega CO2, masnega pretoka izpušnih plinov in stopnje pretoka vzorca: kjer je: c CO2,d = mokra koncentracija CO2 v razredčenih izpušnih plinih na izhodu iz tunela za redčenje, % c CO2,a = mokra koncentracija CO2 v okoliškem zraku, % (približno 0,04 %) q mdew = masni pretok razredčenih izpušnih plinov na mokri osnovi, kg/s q mew = masni pretok izpušnih plinov na mokri osnovi, kg/s (samo sistem redčenja z delnim tokom) q mp = pretok vzorca izpušnih plinov v sistem redčenja z delnim tokom, kg/s (samo sistem redčenja z delnim tokom) M re = molekulska masa izpušnih plinov CO2, izmerjen na suhi osnovi, se skladno s točko 5.2 Dodatka 1 k tej prilogi pretvori na mokro osnovo. 2.4 Molekulska masa (Mre) izpušnih plinov se izračuna takole: kjer je: q mf = masni pretok goriva, kg/s q maw = masni pretok polnilnega zraka na mokri osnovi, kg/s H a = vlažnost polnilnega zraka, g vode na kg suhega zraka M ra = molekulska masa suhega polnilnega zraka (= 28,9 g/mol) α, δ, ε, γ = molarna razmerja, ki se nanašajo na gorivo CH α O δ N ε S γ Alternativno je mogoče uporabiti tudi naslednje molekulske mase: M re (dizel) = 28,9 g/mol M re (LPG) = 28,6 g/mol M re (NG) = 28,3 g/mol“