2008R0900 — SL — 17.06.2015 — 003.001

Ta dokument je mišljen zgolj kot dokumentacijsko orodje in institucije za njegovo vsebino ne prevzemajo nobene odgovornosti

►B UREDBA KOMISIJE (ES) št. 900/2008 z dne 16. septembra 2008 o določitvi analiznih metod in drugih tehničnih določb, potrebnih za izvajanje uvoznih režimov za nekatero blago, pridobljeno s predelavo kmetijskih proizvodov (Kodificirana različica) (UL L 248 17.9.2008, str. 8)

spremenjena z:









▼B

UREDBA KOMISIJE (ES) št. 900/2008

z dne 16. septembra 2008

o določitvi analiznih metod in drugih tehničnih določb, potrebnih za izvajanje uvoznih režimov za nekatero blago, pridobljeno s predelavo kmetijskih proizvodov

(Kodificirana različica)







KOMISIJA EVROPSKIH SKUPNOSTI JE – ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, ob upoštevanju Uredbe Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi ( 1 ), in zlasti člena 9 Uredbe, ob upoštevanju naslednjega: (1) Uredba Komisije (EGS) št. 4154/87 z dne 22. decembra 1987 o določitvi analiznih metod in drugih tehničnih določb, potrebnih za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 3033/80 o tržnem redu, ki se uporablja za nekatero blago, pridobljeno s predelavo kmetijskih proizvodov ( 2 ), je bila bistveno spremenjena ( 3 ). Zaradi jasnosti in racionalnosti bi bilo treba navedeno uredbo kodificirati. (2) Za zagotovitev, da je v vsej Skupnosti blago, ki je predmet Uredbe Sveta (ES) št. 3448/93 z dne 6. decembra 1993 o trgovinskih režimih za nekatero blago, pridobljeno s predelavo kmetijskih proizvodov ( 4 ), pri izvozu deležno enotnega obravnavanja, je treba upoštevati znanstveni in tehnološki razvoj analiznih metod. (3) Ukrepi, predvideni s to uredbo, so v skladu z mnenjem Oddelka za tarifno in statistično nomenklaturo Odbora za carinski zakonik – ob upoštevanju naslednjega: SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:







▼M2

Člen 1

Področje uporabe

Ta uredba določa:

(a) metodologijo in analizne metode, ki jih je treba uporabiti za določanje vsebnosti kmetijskih proizvodov v smislu člena 2(1)(a) Uredbe Sveta (ES) št. 1216/2009 ( 5 ) ali njihovih posebnih komponent, za katere se šteje, da so sestavni del uvoženega blaga, v smislu člena 2(1)(b) Uredbe (ES) št. 1216/2009;

(b) analizne metode, ki jih je treba uporabiti za izvajanje Uredbe (ES) št. 1216/2009 glede uvoza nekaterega blaga, Priloge I k Uredbi (EGS) št. 2658/1987 in Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 514/2011 ( 6 ) ali, če analizne metode ne obstajajo, vrsto analiznih postopkov, ki jih je treba uporabiti, ali metodološko načelo, ki ga je treba uporabiti.

▼B

Člen 2

▼M2

Izračun vsebnosti

▼B

►M2 V skladu z opredelitvami iz opomb 1, 2 in 3 Priloge III k Uredbi (EU) št. 514/2011 ter opomb 1, 2 in 3 iz preglednice 1 Priloge 1 oddelka I tretjega dela Priloge I k Uredbi (EGS) št. 2658/87 v zvezi z vsebnostjo mlečnih beljakovin, vsebnostjo škroba/glukoze in vsebnostjo saharoze/invertnega sladkorja/izoglukoze se uporabljajo naslednje formule, postopki in metode:

(a) za uporabo prilog II in III k Uredbi (EU) št. 514/2011;

(b) za določanje vsebnosti mlečne maščobe, vsebnosti mlečnih beljakovin, vsebnosti škroba/glukoze in vsebnosti saharoze/invertnega sladkorja/izoglukoze za izbor ustreznega kmetijskega dela, dodatnih dajatev za sladkor in dodatnih dajatev za moko v primeru nepreferencialnega uvoza, kakor je določeno v Prilogi 1 oddelka I Drugega in Tretjega dela Priloge I k Uredbi(EGS) št. 2658/87: ◄ 1. Vsebnost škroba/glukoze (izražena kot 100 % vsebnost brezvodnega škroba v izdelku, kakršen je) (a) (Z – F) × 0,9, če vsebnost glukoze ni nižja od vsebnosti fruktoze; ali (b) (Z – G) × 0,9, če je vsebnost glukoze nižja od vsebnosti fruktoze, pri čemer je: Z = vsebnost glukoze, določena z metodo iz Priloge I k tej uredbi; F = vsebnost fruktoze, določena s HPLC (tekočinska kromatografija visoke ločljivosti); G = vsebnost glukoze, določena s HPLC. Če se pri (a) deklarira prisotnost hidrolizata laktoze in/ali zaznajo količine laktoze in galaktoze, se pred začetkom izračuna od celotne vsebnosti glukoze (Z) odšteje vsebnost glukoze, ekvivalentno vsebnosti galaktoze (določene s HPLC). 2. Vsebnost saharoze/invertnega sladkorja/izoglukoze (izražena kot vsebnost saharoze v izdelku, kakršen je) (a) S + (2F) × 0,95, če vsebnost glukoze ni nižja od vsebnosti fruktoze; (b) S + (G + F) × 0,95, če je vsebnost glukoze nižja od vsebnosti fruktoze, pri čemer je: S = vsebnost saharoze, določena s HPLC; F = vsebnost fruktoze, določena s HPLC; G = količina glukoze, določena s HPLC. Če se deklarira prisotnost hidrolizata laktoze in/ali zaznajo količine laktoze in galaktoze, se pred začetkom izračuna od celotne glukoze (G) odšteje vsebnost glukoze, ekvivalentno vsebnosti galaktoze (določene s HPLC). 3. Vsebnost mlečne maščobe ▼M3 (a) Če v točkah (b) ali (c) ni določeno drugače, se masni delež vsebnosti mlečne maščobe v blagu določi z ekstrakcijo s petroletrom po predhodni hidrolizi s klorovodikovo kislino. ▼B (b) Če so v sestavi proizvoda deklarirane maščobe, ki niso mlečne, se mora uporabiti naslednji postopek: — masni delež vseh maščob v proizvodu se določi, kakor je opredeljeno v točki (a), — za določanje vsebnosti mlečne maščobe se uporabi metoda, ki temelji na ekstrakciji s petroletrom po predhodni hidrolizi s klorovodikovo kislino, ki ji sledi plinska kromatografija metilnih estrov maščobnih kislin. Če so prisotne mlečne maščobe, se njihov odstotni delež izračuna z množenjem odstotne koncentracije metilbutirata s faktorjem 25, pri čemer se ta vrednost pomnoži celotnim masnim deležem vsebnosti maščobe v proizvodu in deli s 100. ▼M3 (c) Kadar so v sestavi blaga, ki temelji na kmetijski komponenti iz drugega dela in Priloge 1 k oddelku I tretjega dela kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi (EGS) št. 2658/87 ter vsebuje 30 % ali več mlečnih beljakovin, kot je določeno v skladu s točko 4 tega člena, in manj kot 6 % mlečne maščobe, kot jo je deklariral deklarant, deklarirane tudi maščobe, ki niso mlečne maščobe, se namesto postopka iz točke (b) uporabi naslednji postopek: — masni delež vseh maščob v blagu se določi, kot je opredeljeno v točki (a), — za določanje vsebnosti mlečne maščobe se uporabi metoda, ki temelji na ekstrakciji s petroletrom po predhodni hidrolizi s klorovodikovo kislino, ki ji sledi plinska kromatografija metilnih estrov maščobnih kislin. Če se odkrije prisotnost mlečne maščobe, se njen odstotni delež izračuna z množenjem odstotne koncentracije metilbutirata s faktorjem 50, pri čemer se ta vrednost pomnoži s celotnim masnim deležem vsebnosti maščobe v blagu in deli s 100. ▼B 4. Vsebnost mlečnih beljakovin (a) Če ni drugače določeno v točki (b) spodaj, se vsebnost mlečnih beljakovin v izdelku izračuna tako, da se vsebnost dušika (kvantitativno določena z metodo po Kjeldahlu) pomnoži s faktorjem 6,38. (b) Če so v sestavi izdelka deklarirane sestavine, ki poleg mlečnih vsebujejo še druge beljakovine: — se skupna vsebnost dušika določi s Kjeldahlovo metodo, — se vsebnost mlečnih beljakovin izračuna po postopku iz točke (a) zgoraj tako, da se od skupne vsebnosti dušika odšteje vsebnost dušika, ki ustreza nemlečnim beljakovinam.

Člen 3

▼M2

Uvrstitev blaga

▼B

►M2 Za namen uporabe Priloge I k Uredbi (EU) št. 514/2011 in Priloge I k Uredbi (EGS) št. 2658/87 se uporabljajo naslednje metode in postopki za uvrstitev naslednjega blaga: ◄

1. za razvrščanje blaga pod oznake KN 0403 10 51 do 0403 10 59 , 0403 10 91 do 0403 10 99 , 0403 90 71 do 0403 90 79 in 0403 90 91 do 0403 90 99 se vsebnost mlečnih maščob določi z metodo iz člena 2(3) 3 te uredbe;

▼M2

2. za uvrstitev blaga v oznake KN 1704 10 10 in 1704 10 90 ter 1905 20 10 do 1905 20 90 se vsebnost saharoze, vključno z invertnim sladkorjem, izraženim s saharozo, določi z metodo HPLC (invertni sladkor, izražen s saharozo, se izračuna kot vsota enakih količin glukoze in fruktoze, pomnožena z 0,95);

3. za uvrstitev blaga v oznake KN 1806 10 15 do 1806 10 90 se vsebnost saharoze/invertnega sladkorja/izoglukoze določi po formulah, metodah in postopkih iz člena 2(2) te uredbe;

▼B

4. za razvrščanje blaga pod oznake KN 3505 20 10 do 3505 20 90 se vsebnost škroba, dekstrina ali drugega modificiranega škroba določa z metodo iz Priloge II k tej uredbi;

5. za razvrščanje blaga pod oznake KN 3809 10 10 do 3809 10 90 se vsebnost škrobnih snovi določi z metodo iz Priloge II k tej uredbi;

6. za razvrščanje blaga pod oznaki KN 1901 90 11 ali 1901 90 19 se razlikovanje med oznakama ugotavlja na osnovi suhe snovi, ki se določi s sušenjem enakih količin vzorca pri temperaturi 103 ± 2 °C;

7. za razvrščanje blaga pod oznaki KN 1902 19 10 in 1902 19 90 se za preverjanje prisotnosti moke in zdroba iz navadne pšenice v testeninah uporablja metoda iz Priloge III k tej uredbi;

8. vsebnost manitola in d-glucitola (sorbitola) v blagu, ki se uvršča pod oznake KN 2905 44 11 do 2905 44 99 in 3824 60 11 do 3824 60 99 , se določi z HPLC.

Člen 4

▼M2

Poročilo o preskusih

▼B

1. O preskusih se pripravi poročilo.

2. Poročilo o preskusih mora vsebovati naslednje podatke:

— vse potrebne podatke za kvalitativno določitev vzorca,

— o uporabljeni metodi in natančni navedbi pravnih instrumentov, v katerih je določena, ali, kjer je primerno, o natančni navedbi metode, z opisom vrste analiznih postopkov, ki so bili izvedeni, ali o principu metode, ki je bila uporabljena, v skladu z določbami iz te uredbe,

— o vseh dejavnikih, ki so lahko vplivali na rezultate,

— o rezultatih analize z ustreznim upoštevanjem načina, kako se ti izražajo pri uporabljeni metodi, in o načinih izražanja, ki jih narekujejo potrebe carinskih ali upravnih organov, ki so zahtevali analizo.

▼M3

Člen 4a

1. Države članice do 17. decembra 2017 Komisiji sporočijo podatke o rezultatih analize, opravljene v skladu s postopki iz člena 2(3) in (4) v zvezi z blagom z vsebnostjo mlečnih beljakovin 30 % ali več, določeno v skladu s členom 2(4), carinjenim med 17. junijem 2015 in 17. junijem 2017.

2. Podatki iz odstavka 1 se sporočijo v elektronski obliki in vključujejo:

(a) datum sprejetja carinske deklaracije;

(b) količino zadevnega blaga;

(c) tarifno uvrstitev zadevnega blaga;

(d) deklarirano dodatno oznako ter za blago, za katero se je uporabila analizna metoda iz točke (c) člena 2(3), dodatno oznako, ki se uporablja na podlagi rezultatov navedene metode;

(e) vsebnost mlečnih beljakovin, določeno z analizno metodo iz člena 2(4);

(f) analizno metodo, uporabljeno za določitev vsebnosti mlečne maščobe v skladu s členom 2(3);

(g) vsebnost vseh maščob, določeno z analizno metodo iz točke (a) člena 2(3);

(h) vsebnost mlečne maščobe, določeno z eno od analiznih metod iz člena 2(3);

(i) kjer je ustrezno, vrsto maščobe, ki ni mlečna maščoba, vsebovane v predelanem kmetijskem proizvodu.

3. Komisija na podlagi podatkov, ki jih prejme od držav članic v skladu z odstavkoma 1 in 2, državam članicam predloži poročilo o poteku postopka iz točke (c) člena 2(3). Komisija navedeno poročilo predloži do 17. junija 2018.

▼B

Člen 5

▼M2

Končne določbe

▼B

Uredba (EGS) št. 4154/87 se razveljavi.

Sklici na razveljavljeno uredbo, se upoštevajo kot sklici na to uredbo in se berejo v skladu s primerjalno tabelo v Prilogi V.

Člen 6

Ta uredba začne veljati na dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.

Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.

▼M1









PRILOGA I

Encimsko določanje škroba in produktov njegove razgradnje, vključno z glukozo, v prehrambenih proizvodih z uporabo tekočinske kromatografije visoke ločljivosti (HPLC)

1. Področje uporabe

Ta metoda opisuje določanje vsebnosti škroba in produktov njegove razgradnje, vključno z glukozo, v proizvodih za prehrano ljudi (v nadaljnjem besedilu: škrob). Vsebnost škroba se določa z uporabo kvantitativne analize glukoze s tekočinsko kromatografijo visoke ločljivosti (HPLC) po encimski pretvorbi škroba in produktov njegove razgradnje v glukozo.

2. Opredelitev celotne vsebnosti glukoze in celotne vsebnosti glukoze, izražene s škrobom

Celotna vsebnost glukoze pomeni vrednost Z, kot je izračunana v točki 7.2.1 te priloge. Predstavlja vsebnost škroba in vseh produktov njegove razgradnje, vključno z glukozo.

Vsebnost škroba/glukoze, kot je opredeljena v Prilogi III k Uredbi (ES) št. 1460/96, se izračuna na podlagi celotne vsebnosti glukoze Z in v skladu z opredelitvijo iz člena 2(1) te uredbe.

Vsebnost škroba (ali dekstrina), kot je opredeljena v stolpcu 3 Priloge IV k Uredbi Komisije (ES) št. 1043/2005 ( 7 ), se izračuna na podlagi celotne vsebnosti glukoze Z v skladu z opredelitvijo iz točke 2.1 člena 2 Uredbe Komisije (ES) št. 904/2008 ( 8 ).

Vsebnost škroba iz točke 1 te priloge pomeni vrednost E, kot je izračunana v točki 7.2.2 te priloge. Izražena je v % (m/m) in enaka celotni vsebnosti glukoze Z, izražene s škrobom. Ta vrednost E ni v nasprotju z zgoraj omenjenimi izračuni.

3. Princip

Vzorci se homogenizirajo in dispergirajo v vodi. Škrob in produkti njegove razgradnje, prisotni v vzorcih, se encimsko pretvorijo v glukozo v dveh korakih:

1. Škrob in produkti njegove razgradnje se delno pretvorijo v topne glukozne verige z uporabo termostabilne alfa-amilaze pri 90 °C. Za učinkovito pretvorbo morajo biti vzorci popolnoma raztopljeni ali v obliki suspenzije z zelo malimi trdnimi delci.

2. Topne glukozne verige se pretvorijo v glukozo z uporabo amilaze glukozidaze pri 60 °C.

Proizvodi z visoko vsebnostjo beljakovin ali maščob se zbistrijo in prefiltrirajo.

Določanje sladkorjev se izvaja z analizo HPLC.

Ker lahko med encimsko obdelavo pride do delne inverzije saharoze, se določanje prostih sladkorjev izvaja prav tako z analizo HPLC, da se izračuna pravilna vsebnost glukoze.

4. Reagenti in druge snovi

Uporabijo se reagenti s priznano analitsko čistostjo in demineralizirana voda.

4.1 Glukoza, vsaj 99 %.

4.2 Fruktoza, vsaj 99 %.

4.3 Saharoza, vsaj 99 %.

4.4 Monohidrat maltoze, vsaj 99 %.

4.5 Monohidrat laktoze, vsaj 99 %.

4.6 Raztopina termostabilne alfa-amilaze (1,4-alfa-D-glukan-glukanohidrolaza) z aktivnostjo približno 31 000 U/ml (1 U bo sprostil 1,0 mg maltoze iz škroba v 3 minutah pri pH 6,9 in 20 °C). Ta encim lahko vsebuje majhno količino nečistoč (npr. glukoze ali saharoze) in drugih motečih encimov. Shranjevanje pri okoli 4 °C. Uporabijo se lahko tudi drugi viri alfa-alimaze za končno raztopino s primerljivo encimsko aktivnostjo.

4.7 Amiloglukozidaza (1,4-alfa-D-glukan glukohidrolaza) iz Aspergillus niger, prašek z aktivnostjo približno 120 U/mg ali približno 70 U/mg (1 U bo sprostil 1 mikromol glukoze iz škroba na minuto pri pH 4,8 in 60 °C). Ta encim lahko vsebuje majhno količino nečistoč (npr. glukoze ali saharoze) in drugih motečih encimov (npr. invertaze). Shranjevanje pri okoli 4 °C. Uporabijo se lahko tudi drugi viri amiloglukozidaze za končno raztopino s primerljivo encimsko aktivnostjo.

4.8 Cinkov acetat dihidrat, p.a.

4.9 Kalijev heksacianoferat (II) (K4[Fe(CN)]6.3H2O), posebno čist.

4.10 Natrijev acetat, brezvodni, p.a.

4.11 Ledocetna kislina, 96 % (v/v) (najmanj).

4.12 Natrijev acetat, pufer (0,2 mol/l). V čašo se natehta 16,4 grama natrijevega acetata (točka 4.10). Raztopi se v vodi in nato izpere v 1 000 -mililitrsko merilno bučko. Razredči se z vodo do oznake; pH se uravna z ocetno kislino na 4,7 (z uporabo pH-metra (točka 5.7)). Ta raztopina se lahko uporablja največ šest mesecev in se hrani pri 4 °C.

4.13 Raztopina amiloglukozidaze. Pripravi se raztopina amiloglukozidaze v prahu (točka 4.7) z uporabo pufra natrijevega acetata (točka 4.12). Encimska aktivnost mora biti zadostna in v skladu z vsebnostjo škroba v količini vzorca (npr. aktivnost približno 600 U/ml se dobi iz 0,5 g praška amiloglukozidaze 120 U/mg (točka 4.7) v končni prostornini 100 ml za 1 g škroba v količini vzorca). Pripravi se za takojšnjo uporabo.

4.14 Referenčne raztopine. Pripravijo se vodne raztopine glukoze, fruktoze, saharoze, maltoze in laktoze, ki se praviloma uporabljajo v analizi sladkorjev HPLC.

4.15 Reagent za bistrenje (carrez I). V čaši se v vodi raztopi 219,5 grama cinkovega acetata (točka 4.8). Spere se v 1 000 -mililitrsko merilno bučko in doda 30 ml ocetne kisline (točka 4.11). Temeljito se zmeša in razredči z vodo do oznake. Ta raztopina se lahko uporablja največ šest mesecev in se hrani pri sobni temperaturi. Za bistrenje se lahko uporabijo drugi reagenti, enakovredni raztopini carrez.

4.16 Reagent za bistrenje (carrez II). V čaši se v vodi raztopi 106,0 grama kalijevega heksacianoferata (II) (točka 4.9). Spere se v 1 000 -mililitrsko merilno bučko. Temeljito se zmeša in razredči z vodo do oznake. Ta raztopina se lahko uporablja največ šest mesecev in se hrani pri sobni temperaturi. Za bistrenje se lahko uporabijo drugi reagenti, enakovredni raztopini carrez.

4.17 Mobilna faza HPLC. Pripravi se mobilna faza, ki se praviloma uporablja v analizi sladkorjev HPLC. Pri uporabi aminopropil silikagel kolone je npr. običajna mobilna faza zmes vode, primerne za HPLC, in acetonitrila.

5. Oprema

5.1 Standardne laboratorijske steklene posode.

5.2 Nagubani filtri, npr. 185 mm.

5.3 Filtri za brizgalke, 0,45 μm, primerni za vodne raztopine.

5.4 Stekleničke za vzorce, primerne za avtomatski vzorčevalnik HPLC.

5.5 Merilne bučke, 100 ml.

5.6 Plastične brizgalke, 10 ml.

5.7 pH-meter.

5.8 Analitska tehtnica.

5.9 Vodna kopel s termostatom, nastavljivim na 60 °C in 90 °C.

5.10 Oprema HPLC, primerna za analizo sladkorjev.

6. Postopek

6.1 Priprava vzorca za več vrst proizvodov

Proizvod se homogenizira.

6.2 Količina vzorca

Količina vzorca se oceni na podlagi navedbe sestavin in pogojev za analizo HPLC (koncentracija referenčne raztopine z glukozo) in ne presega:

Vzorec se natehta z natančnostjo 0,1 mg.

6.3 Slepi preskus

Za slepi preskus se izvede popolna analiza (kakor je opisana v točki 6.4) brez dodajanja vzorca. Rezultat slepega preskusa se uporabi za izračun vsebnosti škroba (točka 7.2).

6.4 Analiza

6.4.1 Priprava vzorcev

Vzorec se homogenizira s stresanjem ali mešanjem. Izbrana količina za analizo (točka 6.2) se natehta v merilno bučko (točka 5.5), nato se doda približno 70 ml tople vode.

Po raztapljanju ali suspendiranju se doda 50 mikrolitrov termostabilne alfa-amilaze (točka 4.6) in 30 min segreva pri 90 °C, npr. v vodni kopeli (točka 5.9). V vodni kopeli se nato čim hitreje ohladi na 60 °C in doda 5 ml raztopine amiloglukozidaze (točka 4.13). Pri vzorcih, ki bi lahko vplivali na pH reakcijske raztopine, se pH nadzoruje in po potrebi prilagodi na 4,6 do 4,8. Pustimo reagirati 60 min pri 60 °C. Vzorci se ohladijo na sobno temperaturo.

6.4.2 Bistrenje

Vzorce z visoko vsebnostjo beljakovin ali maščob je treba zbistriti z dodajanjem 1 ml carrez I (točka 4.15) vzorčni raztopini. Po stresanju se doda 1 ml carrez II (točka 4.16). Vzorec se ponovno strese.

6.4.3 Postopek za analizo HPLC

Vzorec v merilni bučki se razredči z vodo do oznake, nato se homogenizira in prefiltrira skozi nagubani filter (točka 5.2). Zbere se ekstrakt vzorca.

Ekstrakti se z brizgalko (točka 5.6), predhodno sprano z ekstraktom, prefiltrirajo skozi filter za brizgalke (točka 5.3). Filtrati se zberejo v stekleničkah (točka 5.4).

6.5 Kromatografija

HPLC se izvede tako, kot se praviloma izvaja pri analizi sladkorjev. Če analiza HPLC pokaže sledove maltoze, je to znak nepopolne pretvorbe škroba, kar povzroči premalo pridobljene glukoze.

7. Izračun in navajanje rezultatov

7.1 Izračun rezultatov HPLC

Za izračun vsebnosti škroba so potrebni rezultati dveh analiz HPLC, in sicer prisotnosti sladkorjev v vzorcu pred („prosti sladkorji“) in po encimski obdelavi (kot je opisano za to metodo). Izvesti je treba tudi slepi preskus, da se lahko popravi rezultate za sladkorje, prisotne v encimih.

V analizi HPLC se površina vrha določi po integraciji, koncentracija pa se izračuna po umeritvi z referenčno raztopino (točka 4.14). Od koncentracije glukoze (g/100 ml) po encimski obdelavi se odšteje koncentracija glukoze (g/100 ml) v slepem poskusu. Vsebnost (g sladkorja/100 g vzorca) sladkorjev se nato izračuna z uporabo natehtanih količin vzorca, iz česar sledi:

1. analiza HPLC pred encimsko obdelavo, ki pokaže vsebnost (g/100 g) prostih sladkorjev: — glukoze G, — fruktoze F, — saharoze S.

2. analiza HPLC po encimski obdelavi, ki pokaže vsebnost (g/100 g) sladkorjev: — glukoze po popravku za slepi poskus (Ge cor), — fruktoze Fe, — saharoze Se.

7.2 Izračun vsebnosti škroba

7.2.1 Izračun celotne glukoze „Z“

Če je količina fruktoze po encimski obdelavi (Fe) višja od količine fruktoze pred encimsko obdelavo (F), se saharoza, ki je prisotna v vzorcu, delno pretvori v fruktozo in glukozo. To pomeni, da je za glukozo, ki se sprosti, potreben popravek (Fe – F).

Z, končna vsebnosti glukoze po popravku, v g/100 g:

Z = (Ge cor) – (Fe – F)

7.2.2 Izračun celotne vsebnosti glukoze, izražene s škrobom

E, vsebnost „škroba“ v g/100 g:

E = [(Ge cor) – (Fe – F)] × 0,9

8. Natančnost

V tej točki so navedene podrobnosti medlaboratorijskega preskusa glede podatkov o natančnosti metode, uporabljene na dveh vzorcih. Te podrobnosti odražajo zahteve glede izvajanja metode, opisane v tej prilogi.

Rezultati medlaboratorijskega preskusa (informativni podatki)

Medlaboratorijski preskus je bil opravljen leta 2008 v sodelovanju z evropskimi carinskimi laboratoriji.

Ocena podatkov o natančnosti je bila izvedena v skladu s Protokolom za načrtovanje, izvajanje in razlago študij izvajanja metode (Protocol for the design, conduct and interpretation of method-performance studies), W. Horwitz, (IUPAC technical report), Pure & Appl. Chem., Vol. 67, No 2, PP.331-343, 1995.

Podatki o natančnosti so zbrani v spodnji preglednici.







Vzorci 1: 2: Z vzorec 1 Z vzorec 2 Število laboratorijev 41 42 Število laboratorijev po izločitvi odstopanj 38 39 Povprečna vsebnost (%, m/m) 29,8 55,0 Standardni odklon ponovljivosti sr (%, m/m) 0,5 0,5 Standardni odklon obnovljivosti sR (%, m/m) 1,5 2,3 Meja ponovljivosti r (%, m/m) 1,4 1,4 Meja obnovljivosti R (%, m/m) 4,2 6,6

▼B









PRILOGA II

Kvantitativno določanje vsebnosti škroba ali dekstrina ali drugih modificiranih škrobov v izdelkih pod oznakami KN 3505 20 10 do 3505 20 90 in vsebnosti škrobnih snovi v izdelkih pod oznakami KN 3809 10 10 do 3809 10 90

I. PRINCIP

Škrob se s kislinsko hidrolizo pretvori v reducirajoče sladkorje, ki se določijo volumetrično s Fehlingovo raztopino.

II. APARATURA IN REAGENTI

1. 250 ml bučka;

2. 200 ml merilna bučka;

3. 25 ml graduirana bireta;

4. klorovodikova kislina z gostoto 1,19;

5. raztopina kalijevega hidroksida;

6. aktivno oglje za razbarvanje;

7. Fehlingova raztopina;

8. metilenmodro – raztopina (1 %).

III. METODA

Vzorec, ki vsebuje približno 1 g škroba, prenesemo v 250 ml bučko. Dodamo 100 ml destilirane vode in 2 ml klorovodikove kisline. Vsebino zavremo in pustimo vreti 3 ure pod povratnim hladilnikom.

Vsebino iz bučke in vodo za izpiranje prelijemo v merilno bučko 200 ml. Ohladimo in nato skoraj nevtraliziramo z raztopino kalijevega hidroksida. Nato z destilirano vodo dopolnimo do 200 ml ter prefiltriramo prek aktivnega oglja za razbarvanje.

Raztopino prelijemo v graduirano bireto, nato reduciramo 10 ml Fehlingove raztopine z naslednjo metodo:

V 250 ml bučko z ravnim dnom nalijemo 10 ml Fehlingove raztopine (5 ml raztopine A in 5 ml raztopine B). Bučko stresamo, dokler se tekočina ne zbistri, nato dodamo 40 ml destilirane vode in malo kremenjaka ali plovca.

Bučko postavimo na pravokotno azbestno mrežico, ki ima na sredini okroglo odprtino s premerom približno 6 cm, azbest pa je na žični mreži. Bučko segrejemo tako hitro, da začne tekočina vreti po približno 2 minutah.

Iz birete v vrelo tekočino postopoma dodajamo raztopino sladkorja tako dolgo, da modra barva Fehlingove raztopine postane komaj opazna; nato kot indikator dodamo 2 do 3 kapljice raztopine metilenmodrega in titracijo končamo z dodajanjem preostale količine raztopine sladkorja po kapljicah, dokler modra barva indikatorja ne izgine.

Za večjo točnost titracijo ponovimo pod istimi pogoji, vendar tako, da brez prekinitve dodamo skoraj vso raztopino sladkorja, potrebno za redukcijo Fehlingove raztopine. Pri tej drugi titraciji bi morala biti redukcija Fehlingove raztopine končana v treh minutah. Raztopino pustimo vreti še točno dve minuti, pri čemer eno minuto v vrelo raztopino po kapljicah dodajamo reagent, dokler modra barva ne izgine.

Odstotni masni delež škroba v vzorcu določimo z naslednjo formulo:

škrob % = ((T × 200 × 100)/(n × p)) × 0,95

pri čemer je:

T = količina brezvodne dekstroze v gramih, ki ustreza 10 ml Fehlingove raztopine (5 ml raztopine A in 5 ml raztopine B). Ta titer ustreza 0,04945 g brezvodne dekstroze, če raztopina A vsebuje 17,636 g bakra na liter;

n = število ml raztopine sladkorja, ki je bila porabljena pri titraciji;

p = masa vzorca;

0,95 = pretvorbeni faktor brezvodne dekstroze v škrob.

IV. PRIPRAVA FEHLINGOVIH RAZTOPIN

Raztopina A : v merilni bučki v destilirani vodi raztopimo 69,278 g čistega kristalnega bakrovega sulfata – p. a. (CuSO4 5H2O) – brez železa in z destilirano vodo dopolnimo do 1 l. Pravilno koncentracijo te raztopine moramo preveriti s kvantitativno določitvijo bakra.

Raztopina B : v merilni bučki v destilirani vodi raztopimo 100 g natrijevega hidroksida in 346 g dvojnega natrij-kalijevega tartara (Rochellova sol) ter z destilirano vodo dopolnimo do 1 l.

Raztopini A in B moramo zmešati v enakih količinah neposredno pred uporabo. Deset ml Fehlingove raztopine (5 ml raztopine A in 5 ml raztopine B) pod pogoji, ki so opisani v točki III, popolnoma reducira 0,04945 g brezvodne dekstroze.









PRILOGA III

Ugotavljanje navadne bele moke ali zdroba v makaronih, špagetih in podobnih izdelkih (testenine)

(Youngova in Gillesova metoda, prilagojena po Bernaertsu in Grunerju)

I. PRINCIP

Iz analiznega vzorca testenine pripravimo ekstrakt z uporabo nepolarnega topila.

Ekstrakt kromatografiramo na tanki plasti silikagela, da se ločijo steroli v različnih frakcijah.

Glede na število jasno obarvanih trakov lahko določimo, ali je bil preiskovani izdelek narejen izključno iz moke durum ali iz navadne moke ali mešanice obeh. Prav tako lahko določimo, ali so bila dodana jajca.

II. APARATURA IN REAGENTI

1. Mešalec ali drobilec, s katerim dobimo zdrobljene delce, ki preidejo skozi sito z velikostjo odprtin 0,200 mm.

2. Standardno sito z velikostjo odprtin 0,200 mm.

3. Vodna kopel ali uparjalnik pod znižanim tlakom.

4. Steklena plošča, aluminijeva folija ali druga primerna podlaga velikosti 20 × 20 cm, prekrita s tanko plastjo silikagela. Če moramo pripraviti tanko plast, uporabimo silikagel s 13 % utrjevalca, ki ga s primerno aparaturo, v skladu z navodili proizvajalca, nanesemo v 0,25 mm tankem sloju.

5. Mikropipeta za 20 mikrolitrov.

6. Posoda s pokrovom za razvijanje kromatogramov.

7. Atomizer.

8. Petroleter, vrelišče med 40 in 60 °C, pred uporabo ga redestiliramo.

9. Brezvodni etileter p. a.

10. Tetraklorogljik za kromatografijo, pred uporabo ga redestiliramo.

11. Eosformolibdenova kislina p. a.

12. Etilni alkohol 94°.

III. METODA

Približno 20 g vzorca zdrobimo tako, da vso količino presejemo skozi sito. Vzorec prenesemo v erlenmajerico in pokrijemo s 150 ml petroletra. Pustimo stati pri sobni temperaturi do naslednjega dne. Pri tem od časa do časa premešamo.

Filtriramo skozi Büchnerjev lijak s filtrirnim sredstvom ali skozi lonček s sintranim dnom. Postopoma prenesemo tako dobljeno bistro raztopino v merilno bučko 100 ml. Topilo odstranimo s segrevajem bučke na vodni kopeli pod znižanim tlakom pri 40 do 50 °C. Po končanem odparevanju bučko segrevamo pod znižanim tlakom še nadaljnjih deset minut.

Bučko ohladimo in določimo maso ekstrakta. Ekstrakt raztopimo v etiletru tako, da dodamo 1 ml etiletra na vsakih 60 mg ekstrakta.

Medtem aktiviramo tanke plasti tako, da jih tri ure segrevamo pri 130 °C. Ohladimo jih v eksikatorju, v katerem je silikagel. Plošče, ki jih ne uporabimo takoj, lahko hranimo v istem eksikatorju.

Po kapljicah dodajamo po 20 mikrolitrov bistre raztopine tako, da v na novo aktivirani plasti dobimo 3 cm dolg trak konstantne širine. Pustimo, da topilo odpari.

Kromatogram razvijemo s tetraklorogljikom pri normalni temperaturi v posodi za razvijanje kromatogramov, katere stene so pokrite s filtrirnim papirjem, prepojenim s topilom. Po približno eni uri topilo doseže višino 18 cm. Ploščo odstranimo iz posode in pustimo, da topilo odpari na zraku. Če želimo boljšo ločitev trakov, ponovimo razvijanje kromatograma. Ponovno pustimo, da topilo odpari na zraku.

Tanko plast silikagela obrizgamo z 20 % raztopino fosformolibdenove kisline v etilnem alkoholu. Barva tanke plasti mora biti enakomerno rumena. Trakove razvijemo tako, da obrizgano ploščo segrevamo pet minut pri 110 °C.

IV. INTERPRETACIJA KROMATOGRAMOV

Če se na kromatogramu pojavi samo en svetleč obarvan trak z Rf-vrednostjo med 0,4 in 0,5, je bila za pripravo testenine uporabljena durum pšenica. Če se, po drugi strani, pojavita dva trakova enakega sijaja, je bila uporabljena surovina navadna moka. Mešanico durum in navadne moke lahko ocenimo na podlage relativnega sijaja dveh trakov.

Če se pojavijo trije trakovi (dva na višini, kjer naj bi bila glavna trakova navadne pšenice, s tretjim trakom med njima), so bila testeninam dodana jajca. V takem primeru je bila surovina durum moka, če je srednji trak sijajnejši od zgornjega traku. Po drugi strani pa, če je zgornji trak sijajnejši od srednjega, je bila surovina navadna moka.









PRILOGA IV







Razveljavljena uredba z njeno spremembo Uredba Komisije (EGS) št. 4154/87 (UL L 392, 31.12.1987, str. 19) Uredba Komisije (ES) št. 203/98 (UL L 21, 28.1.1998, str. 6)









PRILOGA V







Primerjalna tabela Uredba (EGS) št. 4154/87 Ta uredba Členi 1 do 4 Členi 1 do 4 Člen 5 — — Člen 5 Člen 6 Člen 6 Priloge I, II in III Priloge I, II in III — Priloga IV — Priloga V