1984L0005 — SL — 11.06.2005 — 003.001

Ta dokument je mišljen zgolj kot dokumentacijsko orodje in institucije za njegovo vsebino ne prevzemajo nobene odgovornosti

►B DRUGA DIREKTIVA SVETA z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS) (UL L 008, 11.1.1984, p.17)

spremenjena z:





spremenjena z:

►A1 L 302 23 15.11.1985







Opomba: Ta konsolidirana različica vsebuje sklicevanja na evropsko obračunsko enoto in/ali eku, kar se od 1. januarja 1999 praviloma razume kot sklicevanje na euro – Uredba Sveta (EGS) št. 3308/80 (UL L 345, 20.12.1980, str. 1) in Uredba Sveta (ES) št. 1103/97 (UL L 162, 19.6.1997, str. 1).









▼B

DRUGA DIREKTIVA SVETA

z dne 30. decembra 1983

o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil

(84/5/EGS)







SVET EVROPSKIH SKUPNOSTI JE ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti in zlasti člena 100 Pogodbe, ob upoštevanju predloga Komisije ( 1 ), ob upoštevanju mnenja Evropskega parlamenta ( 2 ), ob upoštevanju mnenja Ekonomsko-socialnega odbora ( 3 ), ker je Svet z Direktivo Sveta 72/166/EGS ( 4 ), kakor je bila spremenjena z Direktivo 72/430/EGS ( 5 ), približal zakonodajo držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in uveljavitvi obveznosti zavarovanja te odgovornosti; ker člen 3 Direktive 72/166/EGS zahteva, da vsaka država članica sprejme vse ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovi, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki izvirajo z njenega ozemlja, pokrita z zavarovanjem; ker naj se obseg kritja odgovornosti in pogoji zavarovalnega kritja določijo na podlagi teh ukrepov; ker še vedno obstajajo pomembne razlike med zakonodajami različnih držav članic glede obsega obveznosti zavarovalnega kritja; ker te razlike neposredno vplivajo na vzpostavitev in delovanje skupnega trga; ker je upravičena zlasti razširitev obveznosti zavarovalnega kritja, ki bi vključevala odgovornost, nastalo v zvezi z materialno škodo; ker morajo vsote obveznega zavarovanja oškodovancem v vsakem primeru zagotavljati ustrezno odškodnino ne glede na državo članico, v kateri je prišlo do nesreče; ker je treba pripraviti določbo za organ, ki bo jamčil, da oškodovanec ne bo ostal brez odškodnine, če bo nesrečo povzročilo nezavarovano ali neznano vozilo; ker je pomembno, da se brez spreminjanja določb, ki jih uporabljajo države članice v zvezi z subsidiarno ali nesubsidiarno naravo odškodnine, ki jo plača ta organ, in pravil, ki se uporabljajo v zvezi s prenosom odškodninskih pravic, zagotovi, da se lahko oškodovanec take nesreče obrne neposredno na ta organ kot na prvo točko za stike; ker je treba dati državam članicam možnost, da uporabijo določene omejene izjeme v zvezi s plačilom odškodnin s strani tega organa in zagotovijo, da se lahko odškodnina za materialno škodo, ki jo povzroči neznano vozilo, omeji ali izključi zaradi nevarnosti goljufije; ker je v interesu oškodovancev, da se učinki nekaterih izključitvenih določb omejijo na odnos med zavarovateljem in osebo, odgovorno za nesrečo; ker lahko v primeru ukradenih ali s silo pridobljenih vozil države članice seveda določijo, da to odškodnino plača zgoraj omenjeni organ; ker lahko države članice, da bi ublažile finančno breme tega organa, uvedejo določbo o uporabi nekaterih franšiz, kadar ta organ zagotavlja odškodnino za materialno škodo, ki so jo povzročila nezavarovana vozila ali, kjer je primerno, ukradena ali s silo pridobljena vozila; ker je treba družinskim članom zavarovanca, vozniku ali katerikoli drugi odgovorni osebi zagotoviti zaščito, primerljivo s tisto za tretje stranke, v vseh primerih telesnih poškodb; ker je odprava preverjanja zavarovanja pogojena z jamstvom nacionalnega zavarovalnega biroja državi gostiteljici, danega za odškodnino za škodo, ki jo povzročijo vozila, ki izvirajo z ozemlja druge države članice; ker je najprimernejši kriterij za določitev, ali vozilo izvira z ozemlja te države članice, registrska tablica države; ker je treba v ta namen spremeniti prvo alineo člena 1(4) Direktive 72/166/EGS; ker naj se glede na začetno stanje v nekaterih državah članicah, ki se na eni strani nanaša na minimalne vsote in na drugi strani na kritje in franšize, ki jih uporablja zgoraj omenjeni organ v zvezi z materialno škodo, pripravi določba o prehodnih ukrepih glede postopnega uvajanja v tistih državah članicah iz določb direktive, ki se nanašajo na minimalne vsote in odškodnino za materialno škodo s strani tega telesa, SPREJEL NASLEDNJO DIREKTIVO:







▼M2

Člen 1

1. Zavarovanje iz člena 3(1) Direktive 72/166/EGS obvezno krije oboje, materialno škodo in telesne poškodbe.

2. Brez poseganja v višje odškodnine, ki jih lahko predvidijo države članice, vsaka država članica zahteva, da je takšno zavarovanje obvezno najmanj za naslednje vsote:

(a) v primeru telesne poškodbe je najnižji znesek kritja 1 000 000 EUR na oškodovanca ali 5 000 000 EUR na škodni dogodek, ne glede na število oškodovancev;

(b) v primeru materialne škode 1 000 000 EUR na škodni dogodek, ne glede na število oškodovancev.

Če je potrebno, lahko države članice uvedejo prehodno obdobje do pet let od datuma začetka izvajanja Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005 o spremembi Direktiv Sveta 72/166/EGS, 84/5/EGS, 88/357/EGS in 90/232/EGS ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/26/ES o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil ( 6 ), v katerem morajo prilagoditi svoje minimalne vsote kritja vsotam iz tega odstavka.

Države članice, ki uvedejo takšno prehodno obdobje, o tem obvestijo Komisijo in navedejo trajanje prehodnega obdobja.

V 30 mesecih od datuma začetka izvajanja Direktive 2005/14/ES države članice zvišajo odškodnine vsaj do polovice ravni iz tega odstavka.

3. Vsakih pet let po začetku veljavnosti Direktive 2005/14/ES ali po izteku katerega koli prehodnega obdobja iz odstavka 2 se vsote iz tega odstavka pregledajo v skladu z evropskim indeksom cen življenjskih potrebščin (EICP), določenim v Uredbi Sveta (ES) št. 2494/95 z dne 23. oktobra 1995 o harmoniziranih indeksih cen življenjskih potrebščin ( 7 ).

Vsote se prilagajajo samodejno. Zvišajo se za odstotno razliko, ki jo za ustrezno obdobje, to je pet let neposredno pred pregledom, določa EICP, in se zaokrožijo na večkratnik 10 000 EUR.

Komisija prilagojene vsote sporoči Evropskemu parlamentu in Svetu ter zagotovi njihovo objavo v Uradnem listu Evropske unije.

4. Vsaka država članica ustanovi ali pooblasti organ z nalogo zagotavljanja odškodnine najmanj do mejnih vrednosti zavarovalne obveznosti za materialno škodo ali telesne poškodbe, ki jih povzroči neznano vozilo ali vozilo, ki ne izpolnjuje zavarovalne obveznosti iz odstavka 1.

Prvi pododstavek ne vpliva na pravico države članice, da odškodnino s strani tega organa šteje za subsidiarno ali nesubsidiarno, in pravico, da predvidi poravnavo zahtevkov med tem organom in osebo ali osebami, odgovornimi za nesrečo, in drugimi zavarovalnicami ali organi socialne varnosti, ki so dolžni plačati odškodnino oškodovancu v zvezi z isto nesrečo. Vendar pa države članice ne smejo dovoliti organu, da plačilo odškodnine pogojuje s tem, da oškodovanec kakor koli dokaže, da odgovorna oseba ni zmožna ali noče plačati.

5. Oškodovanec se lahko v vsakem primeru obrne neposredno na organ, ki mu je na osnovi podatkov, ki jih oškodovanec predloži na zahtevo organa, dolžan dati utemeljen odgovor v zvezi s plačilom odškodnine.

Vendar lahko države članice izključijo plačilo odškodnine s strani tega organa osebam, ki so prostovoljno vstopile v vozilo, ki je povzročilo materialno škodo ali telesno poškodbo, če lahko organ dokaže, da so vedele, da je vozilo nezavarovano.

6. Države članice lahko omejijo ali izključijo plačilo odškodnine s strani tega organa v primeru materialne škode, ki jo povzroči neznano vozilo.

Vendar, če je organ plačal odškodnino za hujše telesne poškodbe kateremu koli oškodovancu iz iste nesreče, v kateri je materialno škodo povzročilo neznano vozilo, države članice ne morejo izključiti plačila odškodnine za materialno škodo iz razloga, ker je vozilo neznano. Kljub temu pa države članice lahko določijo franšizo do največ 500 EUR, za katero odgovarja oškodovanec, ki mu je bila povzročena taka materialna škoda.

Pogoji, pod katerimi se telesne poškodbe štejejo za hujše, se določijo v skladu z zakonodajo ali upravnimi predpisi države članice, kjer se je nesreča zgodila. Pri tem lahko države članice med drugim upoštevajo, ali je poškodba zahtevala bolnišnično oskrbo.

7. Vsaka država članica brez poseganja v kakršno koli prakso, ki je za oškodovanca ugodnejša, za plačilo odškodnine s strani organa uporablja svoje zakone in druge predpise.

▼B

Člen 2

1. Vsaka država članica sprejme ustrezne ukrepe za zagotovitev, da se vsi zakonski predpisi ali pogodbene določbe, ki jih vsebuje zavarovalna polica, izdana v skladu s členom 3(1) Direktive 72/166/EGS, ki izključujejo iz zavarovanja uporabo ali vožnjo:

— oseb, ki za to nimajo izrecnega ali implicitnega dovoljenja, ali

— oseb, ki nimajo vozniškega dovoljenja za vožnjo takega vozila, ali

— oseb, ki kršijo zakonske tehnične zahteve v zvezi s stanjem in varnostjo tega vozila,

za namene člena 3(1) Direktive 72/166/EGS štejejo za neveljavne v zvezi z odškodninskimi zahtevki tretjih oseb, ki so bili oškodovanci nesreče.

Vendar se lahko predpis ali določba iz prve alinee uveljavlja proti osebam, ki so prostovoljno vstopile v vozilo, ki je povzročilo materialno škodo ali telesno poškodbo, če lahko zavarovatelj dokaže, da so vedele, da je bilo vozilo ukradeno.

Države članice imajo — v primeru nesreč, ki se zgodijo na njihovem ozemlju — možnost, da ne uporabijo določbe v prvem pododstavku, če lahko oškodovanec dobi odškodnino za škodo od organa socialne varnosti.

2. Za ukradena in s silo pridobljena vozila lahko države članice določijo, da plača odškodnino namesto zavarovatelja organ, naveden v členu 1(4), po pogojih iz odstavka 1 tega člena; če vozilo izvira z ozemlja druge države članice, ta organ ne sme vložiti zahtevka do nobenega organa v tej državi članici.

Države članice, ki zagotovijo, da plača odškodnino v primeru ukradenih in s silo pridobljenih vozil organ, naveden v členu 1(4), lahko v zvezi z materialno škodo določijo franšizo do največ 250 ekujev, za katero odgovarja oškodovanec.

Člen 3

Družinski člani zavarovanca, voznik ali katera koli druga oseba, ki je v primeru nesreče odgovorna po civilnem pravu in katere odgovornost je krita z zavarovanjem iz člena 1(1), ni izključena iz zavarovanja v zvezi s telesnimi poškodbami iz naslova tega odnosa.

Člen 4

Prva alinea člena 1(4) Direktive 72/166/EGS se nadomesti z naslednjo:

„— ozemlje države, katere registrsko tablico ima vozilo; ali“

.

Člen 5

1. Države članice spremenijo nacionalne predpise v skladu s to direktivo najpozneje do 31. decembra 1987. O tem takoj obvestijo Komisijo.

2. Tako spremenjeni predpisi se začnejo uporabljati najpozneje 31. decembra 1988.

3. Ne glede na odstavek 2:

▼A1

(a) Kraljevina Španija, Helenska republika in Portugalska republika lahko do 31. decembra 1995 zvišujejo jamstva do stopenj, ki jih zahteva člen 1 (2). Če to možnost izkoristijo, mora jamstvo glede zneskov iz omenjenega člena znašati: — več kot 16 %, najpozneje do 31. decembra 1988, — 31 %, najpozneje do 31. decembra 1992;

▼B

(b) druge države članice imajo rok do 31. decembra 1990, da povečajo jamstva na vrednosti, ki se zahtevajo v členu 1(2). Države članice, ki izkoristijo to možnost, morajo do datuma, navedenega v odstavku 1, povečati jamstva najmanj za polovico razlike med jamstvi, ki so veljavna 1. januarja 1984, in vsotami iz člena 1(2).

4. Ne glede na odstavek 2:

(a) lahko Italijanska republika določi, da znaša do 31. decembra 1990 franšiza iz petega pododstavka člena 1(4) 1 000 ekujev;

▼A1

(b) Kraljevina Španija, Helenska republika, Irska in Portugalska republika lahko predpišejo, da: — se odškodnine, ki jih izdaja organ iz člena 1 (4) za materialno škodo, ne upoštevajo do 31. decembra 1992, — znaša presežek iz petega pododstavka člena 1 (4) in presežek iz drugega pododstavka člena 2 (2) do 31. decembra 1995 1500 ekujev.

▼B

Člen 6

1. Komisija najpozneje do 31. decembra 1989 predloži Svetu poročilo o stanju v državah članicah, ki izkoristijo prehodne ukrepe iz člena 5(3)(a) in (4)(b), in, če je primerno, predloži predloge za pregled teh ukrepov z vidika razvoja.

2. Komisija najpozneje do 31. decembra 1993 predloži Svetu poročilo o napredku pri izvajanja te direktive in, če je primerno, predloži predloge zlasti v zvezi s prilagoditvijo vsot iz člena 1(2) in (4).

Člen 7

Ta direktiva je naslovljena na države članice.