SK Úradný vestník Európskej únie L 79/40

ROZHODNUTIE DOZORNÉHO ÚRADU EZVO

č. 405/08/COL

z 27. júna 2008

o uzavretí konania vo veci formálneho zisťovania v súvislosti s Islandským fondom na financovanie bývania

(Island)

DOZORNÝ ÚRAD EZVO (1),

so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore (2), najmä na jej článok 59 ods. 2, články 61 až 63 a protokol 26,

so zreteľom na Dohodu medzi štátmi EZVO o zriadení dozorného úradu a Súdneho dvora (3), a najmä na jej článok 24,

so zreteľom na článok l ods. 2 časti I, článok 4 ods. 4 a článok 6 časti II protokolu 3 k Dohode o dozore a súde (4),

so zreteľom na usmernenia dozorného úradu (5) o uplatňovaní a výklade článkov 61 a 62 Dohody o EHP,

so zreteľom na rozhodnutie dozorného úradu č. 195/04/COL o vykonávacích ustanoveniach uvedených v článku 27 časti II protokolu 3 (6),

so zreteľom na rozsudok súdu EZVO vo veci E-9/04 týkajúcej sa žiadosti o zrušenie rozhodnutia č. 213/04/COL týkajúceho sa Islandského fondu na financovanie bývania (7),

so zreteľom na rozhodnutie dozorného úradu č. 185/06/COL začať konanie vo veci formálneho zisťovania v súvislosti s Islandským fondom na financovanie bývania (8),

po výzve zainteresovaným stranám, aby predložili svoje pripomienky na základe uvedených ustanovení a so zreteľom na tieto pripomienky,

keďže:

I. SKUTOČNOSTI

1. POSTUP

Listom Misie Islandu pri Európskej únii z 20. novembra 2003, ktorým postúpila list islandského ministerstva financií z rovnakého dňa, oba listy úrad dostal a zaevidoval 25. novembra 2003 (Dok. č. 03-8227 A, teraz prípad č. 255584), islandské orgány oznámili v súlade s článkom 1 ods. 3 časti I protokolu 3 zvýšenie maximálnej úrovne úverov poskytovaných Islandským fondom na financovanie bývania (ďalej len „HFF“) až na 90 % kúpnej ceny obydlia.

Dňa 11. augusta 2004 dozorný úrad prijal rozhodnutie č. 213/04/COL. V tomto rozhodnutí dozorný úrad bez začatia konania vo veci formálneho zisťovania zisťuje, že islandské právne predpisy vzťahujúce sa na HFF zahŕňajú poskytnutie pomoci HFF, ale táto pomoc je v súlade s pravidlami poskytovania štátnej pomoci v spojení s článkom 59 ods. 2 Dohody o EHP.

Toto rozhodnutie bolo napadnuté Islandským združením bankárov a obchodníkov s cennými papiermi podaním na Súdny dvor EZVO; od toho času prišlo k spojeniu združenia s inými finančnými a poisťovacími združeniami a v súčasnosti pôsobí pod názvom Islandské združenie finančných služieb (ďalej len „SFF“). Rozsudkom zo 7. apríla 2006 vo veci E-9/04, Súdny dvor EZVO pripustil podanie združenia a zrušil rozhodnutie dozorného úradu EZVO č. 213/04/COL.

Keďže dozorný úrad, na základe informácií, ktoré mal k dispozícii dospel k predbežnému záveru, že sporné opatrenia pomoci predstavovali novú pomoc, dňa 21. júna 2006 prijal rozhodnutie č. 185/06/COL o začatí konania vo veci formálneho zisťovania v súvislosti so systémom HFF. Listom z 21. júna 2006 zaslal dozorný úrad toto rozhodnutie islandským orgánom (prípad č. 377864).

Rozhodnutie č. 185/06/COL bolo uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie a v Dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskej únie (9). Dozorný úrad vyzval zainteresované strany, aby k tomuto rozhodnutiu predložili svoje pripomienky.

Listom Misie Islandu pri Európskej únii z 20. novembra 2006, ktorý dozorný úrad dostal a zaevidoval 21. novembra 2006, získal dozorný úrad pripomienky islandských orgánov k rozhodnutiu (prípad č. 399173).

Listom z 24. novembra 2006 (prípad č. 399801), postúpil dozorný úrad pripomienky vyslovené islandskými orgánmi SFF a vyzval SFF, aby poskytlo k postúpeným pripomienkam svoje stanovisko.

Listom Misie Islandu pri Európskej únii z 3. januára 2007, ktorý dozorný úrad dostal a zaevidoval 4. januára 2007 (prípad č. 405009), islandské orgány zaslali dozornému úradu ďalšie pripomienky.

Listom z 31. januára 2007, ktorý dozorný úrad dostal a zaevidoval 2. februára 2007 (prípad č. 408361), SFF odpovedalo na list dozorného úradu z 24. novembra 2006 a táto odpoveď bola 5. februára 2007 postúpená islandským orgánom (prípad č. 408509).

V liste z 28. februára 2007, ktorý dozorný úrad dostal a zaevidoval 1. marca 2007 (prípad č. 411962), SFF predostrelo svoje pripomienky k rozhodnutiu č. 185/06/COL. Dozorný úrad postúpil obsah tohto listu islandským orgánom na pripomienkovanie listom z 5. marca 2007 (prípad č. 412290).

Listom Misie Islandu pri Európskej únii z 5. marca 2007, ktorý dozorný úrad dostal a zaevidoval 9. marca 2007 (prípad č. 412950), islandské orgány odpovedali na pripomienky SFF z 31. januára 2007.

Listom zo 4. apríla 2007 (prípad č. 415881) požiadal dozorný úrad islandské orgány o isté objasnenia.

Listom Misie Islandu pri Európskej únii z 30. apríla 2007, ktorý dozorný úrad dostal a zaevidoval 30. apríla 2007 (prípad č. 419451), islandské orgány odpovedali na list dozorného úradu z 5. marca 2007.

Listom Misie Islandu pri Európskej únii zo 14. júna 2007, ktorý dozorný úrad dostal a zaevidoval 14. júna 2007 (prípad č. 425255), islandské orgány odpovedali na list dozorného úradu zo 4. apríla 2007.

Ďalšie informácie poskytli zástupcovia islandských orgánov prostredníctvom elektronickej pošty dňa 21. augusta 2007 (prípad č. 435379).

Listom z 28. septembra 2007 (prípad č. 442805), dozorný úrad požiadal islandské orgány o poskytnutie dodatočných informácií o štátnych zárukách podľa islandského právneho poriadku. Listom Misie Islandu pri Európskej únii z 24. októbra 2007, ktorý dozorný úrad dostal a zaevidoval 25. októbra 2007 (prípad č. 448739), islandské orgány odpovedali na túto žiadosť.

O veci ďalej diskutovali zástupcovia dozorného úradu a islandských orgánov počas niekoľkých stretnutí, pričom posledným z nich bolo súborné stretnutie v Reykiaviku, ktoré sa konalo 29. októbra 2007.

Elektronickou poštou z 27. novembra 2007 právni zástupcovia SFF poskytli ďalšie informácie súvisiace s prešetrovaním HFF (prípad č. 454226).

Na stretnutí 6. marca 2008 prebehla o veci diskusia so sťažovateľom, po ktorej sťažovateľ predložil 28. marca 2008 ďalšie podanie (prípad č. 471552).

Islandská vláda predložila svoje pripomienky k poslednému podaniu sťažovateľa v liste z 15. apríla 2008 (prípad č. 473576).

2. VÝCHODISKOVÁ SITUÁCIA V OBLASTI ISLANDSKÝCH PRÁVNYCH PREDPISOV TÝKAJÚCICH SA ODVETVIA BÝVANIA

2.1. ÚVOD

V nasledujúcom oddiele dozorný úrad opíše situáciu v oblasti systému bývania v rámci islandského právneho poriadku. Opis sa bude týkať právneho stavu, v akom sa nachádzal v čase nadobudnutia platnosti Dohody o EHP a zároveň upozorní na zmeny prijaté k neskoršiemu dátumu.

V oddiele 3 sa nachádza opis právneho základu vychádzajúceho z islandského právneho poriadku pre každý z prvkov potenciálnej štátnej pomoci uvedených v rozhodnutí č. 185/06/COL začínajúcom konanie vo veci formálneho zisťovania. Bude venovaná pozornosť právnym ustanoveniam platným v čase nadobudnutia platnosti Dohody o EHP a príslušným zmenám právnych predpisov.

2.2. SYSTÉM BÝVANIA

2.2.1. Úvod

Posledných 50 rokov sa verejná intervencia na islandskom trhu bývania sústredila najmä na podporu súkromného vlastníctva obydlí. V roku 1955 bol položený základ pre systematickú zainteresovanosť štátu a to ako v oblasti tvorby politík so zameraním na záležitosti spojené s bývaním, tak aj v oblasti poskytovania úverov na súkromné bývanie. Zákonom č. 51/1980 bola zriadená Štátna agentúra bývania (Húsnæðisstofnun ríkisins), ktorej úlohou bolo, okrem iného, aj poskytovanie úverov za zvýhodnených podmienok kupujúcim súkromných obydlí (bytov a domov).

V roku 1986 došlo v systéme úverov na zabezpečenie bývania k určitým zmenám, medzi ktoré okrem iného patrilo aj to, že systém začal byť sčasti financovaný prostriedkami z penzijných fondov. Islandské banky vo všeobecnosti neposkytovali úvery na financovanie súkromného bývania. Skutočnosť, že Štátna agentúra bývania poskytovala úvery pod trhovými sadzbami, vyústila do výrazného zvýšenia dopytu, čo však so sebou prinieslo neúnosné zaťaženie penzijných fondov. Pre nápravu situácie a s cieľom získať viac finančných zdrojov na financovanie zabezpečenia bývania bol v roku 1989 zavedený systém dlhopisov bytovej výstavby, ktorého podrobný opis bude nasledovať ďalej.

2.2.2. Zákon č. 97/1993 o Štátnej agentúre bývania

2.2.2.1. Úvod

V čase nadobudnutia platnosti Dohody o EHP k 1. januáru 2004 bola činnosť Štátnej agentúry bývania upravená v zákone č. 97/1993 (lög nr. 97/1993, um Húsnæðisstofnun ríkisins). Tento zákon bol v podstate konsolidovaným znením zákona č. 86/1988 s rovnakým názvom, ktorý prešiel mnohými zmenami a doplneniami (10).

V súlade s článkom 1 zákona č. 97/1993 bolo jeho účelom zvýšiť zabezpečenie Islanďanov v oblasti bývania prostredníctvom poskytovania úverov a organizovania záležitostí súvisiacich s bývaním a stavbou obydlí. Okrem toho bolo jeho ďalším účelom podporovanie rovnosti práv súvisiacich s bývaním a to prostredníctvom poskytovania účelového financovania, ktoré by zvyšovalo šance ľudí získať alebo prenajať si obydlie za zvládnuteľných podmienok.

Na základe ustanovení zákona č. 97/1993 fungovali v rámci systému bývania štyri verejné orgány: Štátna agentúra bývania, Štátna rada bývania, Štátny fond rozvoja bývania a Fond bývania pracujúcich.

2.2.2.2. Štátna agentúra bývania a Štátna rada bývania

Právny základ Štátnej agentúry bývania bol stanovený v článku 2 citovaného zákona. V súlade s uvedeným ustanovením bola táto štátna inštitúcia podriadená osobitnej správnej rade (Štátnej rade bývania) v rámci správnej pôsobnosti ministra sociálnych vecí, ktorý bol najvyšším nadriadeným zodpovedajúcim za záležitosti spojené s bývaním. Úlohou agentúry bolo riadiť a vykonávať funkcie súvisiace s bývaním zverené citovaným zákonom verejným orgánom.

Minister sociálnych vecí mal možnosť vydať nariadenie, v ktorom podrobnejšie rozhodol o štruktúre agentúry; pozri článok 3 citovaného zákona. Minister bol v súlade s ustanoveniami citovaného zákona tiež oprávnený zlúčiť celé vedenie, ľudské a prevádzkové zdroje dvoch alebo viacerých útvarov, oddelení a fondov. Náklady na prevádzku Štátnej agentúry bývania mali byť rozdelené medzi fondy spravované agentúrou podľa rozsahu ich činnosti a stavu aktuálnych aktív ku koncu fiškálneho roka.

Štátna agentúra bývania bola podriadená Štátnej rade bývania (ďalej len „rada“), ktorá sa skladala zo siedmich členov volených parlamentom po každých parlamentných voľbách; pozri článok 4 citovaného zákona. V súlade s článkom 5 citovaného zákona, úlohou rady bolo spravovať finančné prostriedky, riadiť prevádzku a ďalšie činnosti Štátnej agentúry bývania, Štátneho fondu rozvoja bývania a Fondu bývania pracujúcich. Jej úlohou bolo zabezpečiť, aby agentúra vyvíjala svoju činnosť v súlade s platnými právnymi predpismi a administratívnymi ustanoveniami. Rade bola, medzi iným, navyše zverená aj zodpovednosť za prideľovanie finančných prostriedkom developerom na výstavbu sociálneho bývania.

Štátna rada bývania mala tiež právomoc s predchádzajúcim súhlasom ministra sociálnych vecí vytvárať nové úverové kategórie; pozri článok 11 ods. 2 citovaného zákona. Presné podrobnosti súvisiace s úvermi sú uvedené v článkoch 12 až 15 citovaného zákona.

2.2.2.3. Štátny fond rozvoja bývania

Pôsobenie a úloha Štátneho fondu rozvoja bývania boli stanovené v článku 8 zákona č. 97/1993. V súlade s týmto ustanovením sa mal fond zaoberať poskytovaním úverov a transakciami v oblasti dlhopisov bytovej výstavby v súlade s ustanoveniami citovaného zákona a nariadeniami stanovenými podľa citovaného zákona. Fond zároveň zodpovedal za prijímanie a poskytovanie úverov, ku ktorému došlo v súvislosti s fondom alebo o ktorom mohlo byť rozhodnuté v budúcnosti. V článku 9 citovaného zákona je stanovený spôsob financovania Štátneho fondu rozvoja bývania nasledovne:

„1. Prostredníctvom výnosov z vlastného kapitálu fondu, tzn. splátkami, úrokmi a platbami vyplývajúcimi z indexácie cien z poskytnutých úverov.

2. Prostredníctvom ročných príspevkov zo štátnej pokladnice v súlade s ustanoveniami zákona o rozpočte.

3. Prostredníctvom predaja dlhopisov Fondu poistenia v nezamestnanosti penzijným fondom podľa dohody medzi Štátnym fondom rozvoja bývania a fondmi a prostredníctvom akýchkoľvek ďalších externých zdrojov, o ktorých sa podrobnejšie rozhodne v investičnom a úverovom pláne uplatniteľnom v ľubovoľnom čase.“

Článok 11 citovaného zákona umožnil Štátnemu fondu rozvoja bývania poskytovať úvery v nasledujúcich kategóriách, pod podmienkou, že pre príslušný rok boli vyčlenené v rámci jeho rozpočtu potrebné prostriedky:

„1. Úvery na výstavbu domovov dôchodcov a inštitúcií poskytujúcich dennú starostlivosť deťom a starším občanom.

2. Špeciálne úvery pre občanov vyžadujúcich si zvláštnu starostlivosť.

3. Úvery alebo granty na technické inovácie a iné reformy v stavebnom priemysle.“

Všetky úvery zo Štátneho fondu rozvoja bývania museli byť plne indexované; pozri článok 16 citovaného zákona. Každý úver mal byť zaistený prvostupňovou alebo druhostupňovou hypotékou na obydlie, na ktoré bol úver poskytnutý. Navyše bolo možné vyžadovať, aby poskytnutý úver a hypotéka neprekročili špecifickú časť kúpnej ceny, odhadu ceny nehnuteľnosti alebo ocenenia rizika v súvislosti s poistením proti požiaru.

2.2.2.4. Dlhopisy bytovej výstavby

Ako už bolo spomínané vyššie, v roku 1989 bol zriadený tzv. systém dlhopisov bytovej výstavby. Na základe toho článok 18 zákona č. 97/1993 oprávnil Štátny fond rozvoja bývania, aby vytvoril zvláštny útvar pre dlhopisy bytovej výstavby, ktorého financie budú oddelené od ostatných činností fondu. Podľa článku 19 citovaného zákona bolo úlohou útvaru pre dlhopisy bytovej výstavby:

„a) Emitovať kategórie obchodovateľných dlhopisov v mene Štátneho fondu rozvoja bývania, ďalej nazývané len ‚dlhopisy bytovej výstavby‘, s prihliadnutím na podmienky stanovené v tomto zákone alebo v nariadení.

b) Vymieňať dlhopisy zaistené hypotékou na obytné nehnuteľnosti vydané v súvislosti s kúpou nehnuteľnosti, stavbou nového obydlia alebo rozsiahleho rozširovania alebo prestavby užívaných rezidentských obydlí […].

c) Neprestajne podporovať predajnosť dlhopisov bytovej výstavby na trhu.“

Systém dlhopisov bytovej výstavby nebol tradičným systémom hypotekárnych úverov, ale systémom výmeny dlhopisov, čo znamená, že kupujúci nehnuteľnosti požiadal útvar dlhopisov bytovej výstavby o vydanie hypotekárneho záložného listu, ktorým bola zabezpečená nehnuteľnosť zvolená na kúpu. Útvar dlhopisov bytovej výstavby následne odkúpil tento záložný list od osoby obstarávajúcej si svoje bývanie a zaplatila ho prostredníctvom vydania dlhopisov bytovej výstavby predávajúcemu bývania. S týmito dlhopismi bytovej výstavby sa potom dalo voľne obchodovať na trhu cenných papierov. Predávajúci mohol predať dlhopisy na trhu cenných papierov, použiť ich ako platobný prostriedok alebo si ich ponechať.

V súlade s článkom 21 citovaného zákona, si mohol útvar dlhopisov bytovej výstavby nárokovať úrokovú maržu na pokrytie svojich prevádzkových výdavkov a predpokladaných strát z nevysporiadaných úverov. Úlohou ministra sociálnych vecí bolo na základe návrhu Štátnej rady bývania stanoviť výšku úrokovej marže.

Hypotekárne nástroje zakúpené útvarom dlhopisov bytovej výstavby mohli byť vydávané maximálne na úverovú lehotu 25 rokov; pozri článok 26 citovaného zákona. V súlade s článkom 27 zákona bolo možné tieto hypotekárne záložné listy vymeniť za dlhopisy bytovej výstavby vzťahujúce sa maximálne na 75 % riadne odhadnutej ceny nehnuteľnosti. Minister sociálnych vecí bol splnomocnený rozhodnúť prostredníctvom nariadenia o maximálnom percente, pričom mal možnosť stanoviť vyššie percento pre nové stavby a prvokupujúcich nehnuteľností určených na bývanie. V súlade s článkom 29 citovaného zákona, mal útvar dlhopisov bytovej výstavby za úlohu podporovať predajnosť dlhopisov bytovej výstavby na trhu. Za týmto účelom sa útvar mal snažiť nadväzovať spoluprácu s bankami, penzijnými fondmi a ďalšími subjektmi finančného trhu. Za účelom udržania rovnováhy na trhu mal Štátny fond rozvoja bývania navyše možnosť odpredať časť svojich fondov určených na transakcie s dlhopismi bytovej výstavby.

Zákon sám o sebe neobsahoval ustanovenia uvádzajúce, kto je oprávneným pre získanie úveru v rámci systému dlhopisov bytovej výstavby. Namiesto toho boli tieto pravidlá stanovené v nariadení č. 467/1991 o útvare dlhopisov bytovej výstavby a transakciách s dlhopismi bytovej výstavby (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti). Čo sa týka poskytovania úverov podnikom, v nariadení sa stanovovalo, že do skupiny subjektov oprávnených na získanie úveru zo systému patria aj stavební dodávatelia. Stavebný dodávateľ bol definovaný ako akýkoľvek úradne uznaný subjekt, ktorý sa zaoberá výstavbou a predajom dokončených bytov v súlade s príslušnou priemyselnou normou; pozri článok 1 nariadenia. Pravidlá pre úvery na nové budovy sú uvedené v článku 10 nariadenia a v článku 25 sú ustanovené zvláštne požiadavky na dodávateľov, podľa ktorých majú predkladať záruky vydané finančnými inštitúciami alebo samosprávou.

2.2.2.5. Fond bývania pracujúcich

Úlohou Fondu bývania pracujúcich bolo zabezpečovať poskytovanie úverov na sociálne bývanie s cieľom riešiť potreby bývania občanov, ktorí si vyžadujú zvláštnu pomoc; pozri článok 47 citovaného zákona. V článku 48 sa stanovuje spôsob financovania Fondu bývania pracujúcich, ktoré prebiehalo nasledovne:

„a) prostredníctvom výnosov z vlastného kapitálu fondu, tzn. splátkami, úrokmi a platbami vyplývajúcimi z indexácie cien z poskytnutých úverov;

b) priebežne prostredníctvom ročných príspevkov zo štátnej pokladnice v súlade s ustanoveniami zákona o rozpočte;

c) úvermi od samospráv poskytnutých Štátnej agentúre bývania; pozri článok 42;

d) predajom dlhopisov penzijným fondom v súlade s dohodami medzi Štátnou agentúrou bývania a penzijnými fondmi;

e) prostredníctvom osobitných úverov, o ktorých sa priebežne rozhodne v investičných a úverových plánoch, keď nebude k dispozícii dostatočný objem disponibilných prostriedkov podľa písm. a) až d) na plánované činnosti.“

Zoznam úverových kategórií Fondu bývania pracujúcich sa nachádza v článku 50 citovaného zákona a obsahuje nasledujúce kategórie:

„1. Úvery na sociálne bývanie kupované na splátky (na 90 % kúpnej ceny).

2. Úvery na sociálne bývanie v súkromnom vlastníctve (na 90 % kúpnej ceny).

3. Úvery na sociálne bývanie v prenájme (na 90 % kúpnej ceny).

4. Úvery na všeobecné bývanie kupované na splátky (na 70 % a 20 % kúpnej ceny). […]“

Úvery na sociálne bývanie boli poskytované Štátnou radou bývania z Fondu bývania pracujúcich; pozri článok 52 citovaného zákona. Úver mohol byť poskytnutý vo výške 90 % stavebných nákladov alebo kúpnej ceny, nesmel však presahovať 90 % cenového základu schváleného Štátnou radou bývania, mínus 3,5 % osobitného príspevku samospráv na každý byt sociálnej pomoci; pozri článok 42 ods. 2 citovaného zákona (11). V súvislosti s oprávnením na získanie sociálnej pomoci sa v článku 64 citovaného zákona stanovuje, že právo na získanie úverov na sociálne bývanie v súkromnom vlastníctve sa obmedzuje na osoby, ktoré spĺňajú nasledujúce podmienky:

„a) Nevlastnia ešte vlastný byt ani porovnateľný majetok v inej forme.

b) Ich priemerný príjem za posledné tri roky pred poskytnutím úveru nepresiahol sumu […]. Tieto maximálne limity stanovuje Štátna rada bývania každoročne na začiatku roka […].

c) Preukázali platobnú schopnosť, ktorú zhodnotil výbor pre bývanie samosprávnej obce […].“

V článku 65 sa ustanovuje, že osoby žiadajúce o pridelenie nájomných bytov musia splniť podmienky stanovené v písm. a) a b).

Vlastník bytu sociálnej pomoci, ktorý zamýšľal tento byt predať, bol povinný oznámiť svoj úmysel výboru pre bývanie alebo inému developerovi; pozri článok 85 citovaného zákona. Developer odkúpil byt a opätovne ho odpredal v súlade s citovaným zákonom a nariadeniami stanovenými na základe citovaného zákona. Pri kúpe bytu musel byť predávajúcemu vrátený príspevok, ktorý poskytol pri kúpe bytu a splátky splatené za úver z Fondu bývania pracujúcich od času uzatvorenia kúpnej zmluvy. Článok 86 poveruje samosprávne obce výpočtom predajných cien sociálneho bývania.

2.2.3. Zákon o bývaní č. 44/1998

2.2.3.1. Úvod – hlavné zmeny

Zákon o bývaní č. 44/1998 nadobudol platnosť 1. januára 1999. Týmto zákonom bol zriadený Fond na financovanie bývania. Zároveň ním došlo k zrušeniu vyššie uvedeného zákona č. 97/1993 o Štátnej agentúre bývania. V súlade s článkom 1 zákona o bývaní, je účelom tohto zákona podporovať bezpečnosť a rovnaké práva Islanďanov v oblasti bývania prostredníctvom poskytovania úverov a organizovania záležitostí týkajúcich sa bývania, pričom špecifickým účelom poskytnutého financovania je zvýšiť šance ľudí získať alebo prenajať si obydlie za zvládnuteľných podmienok. Inými slovami, účel tohto zákona v plnej miere korešponduje s účelom zakotveným vo vyššie spomínanom článku 1 predchádzajúceho zákona č. 97/1993.

V návrhu zákona, ktorý sa neskôr stal zákonom o bývaní, boli hlavné zmeny a doplnenia opísané nasledovne:

„Hlavné zmeny a doplnenia v návrhu zákona sa týkajú systému sociálneho bývania. Zásadnou navrhovanou zmenou je, že dôjde k zastaveniu výstavby a nákupu sociálnych bytov v súkromnom vlastníctve a namiesto toho bude zriadený nový systém sociálnych úverov. Súčasné ustanovenia o výstavbe a prenajímaní bytov zostanú zachované, ale navrhuje sa zrušenie článkov o kúpe na splátky. Okrem vyššie uvedených zmien bude predložený samostatný návrh zákona zaoberajúci sa problematikou stavebných a bytových družstiev. Z iných hľadísk by sa hlavné zmeny dali zjednodušene zhrnúť do troch oblastí. Prvou je oblasť sociálnej pomoci. Druhou je účasť samosprávnych obcí na poskytovaní sociálnej pomoci a treťou sú zmeny týkajúce sa organizačného nastavenia záležitostí bývania.“ (12)

Pri predložení návrhu zákona parlamentu vysvetlil minister sociálnych vecí hlavné zmeny predpokladané v rámci nového návrhu nasledujúcim spôsobom:

„Hlavné zmeny sú nasledovné: Štátna agentúra bývania bude zrušená. Štátny fond rozvoja bývania a Fond bývania pracujúcich budú zlúčené do Fondu na financovanie bývania a aktíva Štátnej agentúry bývania sa stanú súčasťou fondu. […] Systém dlhopisov bytovej výstavby zostane z pohľadu transakcií s nehnuteľnosťami na všeobecnom trhu bez zmien. Fond na financovanie bývania sa v priebehu času stane sebestačným. Z tohto pohľadu sa však predpokladá, že dôjde k reštrukturalizácii starších úverov prevzatých fondom. Reštrukturalizácia umožní dosiahnuť výrazne priaznivejšie sadzby než fungujú vo fondoch bývania v súčasnosti. Tento fond bude veľmi silný. Jeho kapitál dosiahne výšku 26 mld. ISK a bude mať prístup k najlepším úverovým sadzbám.“ (13)

2.2.3.2. Inštitucionálna štruktúra

Fond financovania bývania je nezávislou štátom vlastnenou inštitúciou podriadenou osobitnej správnej rade v rámci správnej oblasti pôsobnosti ministra sociálnych vecí; pozri článok 4 zákona o bývaní. Fond nahrádza predchádzajúcu Štátnu agentúru bývania. V súlade s článkom 7 minister menuje päťčlennú správnu radu fondu na štvorročné obdobie. V článku 8 sa ustanovuje, že správna rada zamestná výkonného riaditeľa, ktorý zodpovedá za bežné fungovanie fondu, nábor zamestnancov atď.

Ako sa uvádza vyššie, zákonom o bývaní došlo k zrušeniu Štátneho fondu rozvoja bývania aj Fondu bývania pracujúcich. Fondy mali byť zlúčené a zrušené k dátumu nadobudnutia platnosti citovaného zákona. K rovnakému dátumu prevzal Fond na financovanie bývania funkcie, práva, majetok, záväzky a povinnosti obidvoch fondov; pozri článok 53 citovaného zákona. Práva a privilégiá, ktoré im poskytol zákon, sa vzťahujú aj na Fond na financovanie bývania. Fond na financovanie bývania podobne prevzal aj všetky práva a povinnosti súvisiace s dlhopismi vo vlastníctve Štátneho fondu rozvoja bývania a Fondu bývania pracujúcich a v prípade akéhokoľvek súdneho sporu voči nim, ich mal zastupovať alebo konať v ich mene.

Zoznam úloh zverených zákonom Fondu na financovanie bývania sa uvádza v článku 9 zákona o bývaní a zahŕňa nasledujúce:

„1. Poskytovanie úverov a transakcie súvisiace so správou dlhopisov bytovej výstavby v súlade s ustanoveniami tohto zákona.

2. Poskytovanie úverov samosprávnym obciam, spoločnostiam a združeniam na výstavbu alebo kúpu obytných nehnuteľností. […]“

Rovnako ako bolo na základe predchádzajúceho zákona č. 97/1993 upravené financovanie Štátneho fondu rozvoja bývania a Fondu bývania pracujúcich, je aj Fond na financovanie bývania financovaný: 1. z výnosov z vlastného kapitálu; 2. z emitovania a predaja dlhopisov (pozri článok 10 zákona o bývaní). Na rozdiel od systému financovania prostredníctvom priamych príspevkov zo štátnej pokladnice stanoveného v zákone č. 97/1993, zákon o bývaní v tejto praxi nepokračuje.

V súlade s článkom 11 zákona o bývaní, Fond na financovanie bývania uchováva a získava výnosy z finančných prostriedkov, ktoré mu boli zvebené. So súhlasom ministra sociálnych vecí sa môže fond rozhodnúť o celkovom alebo čiastočnom zverení svojho majetku do úschovy. Za každých okolností je však nevyhnutné zabezpečiť, aby fond disponoval primeranými likvidnými prostriedkami, aby bol schopný plniť svoje záväzky.

2.2.3.3. Kategórie úverov

2.2.3.3.1. Tri typy úverov

Článok 15 zákona o bývaní ustanovuje tri kategórie úverov poskytovaných Fondom na financovanie bývania (14). Sú to tieto kategórie:

— všeobecné úvery podľa kapitoly VI citovaného zákona na výstavbu a nákup obytných nehnuteľností,

— dodatočné úvery jednotlivcom podľa kapitoly VII citovaného zákona na výstavbu a nákup obytných nehnuteľností,

— úvery na nájomné bývanie samosprávnym obciam, združeniam a spoločnostiam podľa kapitoly VIII citovaného zákona alebo na výstavbu a nákup obytných nehnuteľností určených na prenájom.

V súlade s článkom 16 ods. 1 fond mohol so súhlasom ministra sociálnych vecí vytvárať nové kategórie úverov.

2.2.3.3.2. Všeobecné úvery

Zákon o bývaní naďalej pokračoval v poskytovaní všeobecných úverov na bývanie, ktoré boli zavedené systémom dlhopisov bytovej výstavby v roku 1989 a uplatňovali sa aj v rámci zákona č. 97/1993. Nový zákon nezaviedol zmeny v súvislosti s touto kategóriou úverov. Spravovanie všeobecných úverov uskutočňoval Fond na financovanie bývania prostredníctvom vlastného útvaru pre dlhopisy bytovej výstavby, ktorý predtým fungoval v rámci Štátnej agentúry bývania a ktorého financie boli oddelené od ostatných aktivít týkajúcich sa operácií fondu; pozri článok 17 zákona o bývaní (15).

Úlohou útvaru dlhopisov bytovej výstavby bolo:

„1. Emitovať kategórie obchodovateľných dlhopisov bytovej výstavby v mene Fondu na financovanie bývania, ďalej nazývané len „dlhopisy bytovej výstavby“ podľa podmienok stanovených v tomto zákone alebo v nariadení.

2. Vymieňať dlhopisy zaistené hypotékou za dlhopisy bytovej výstavby.

3. Podporovať predajnosť dlhopisov bytovej výstavby na trhu. […]“

Okrem úverovej marže musel byť hypotekárny záložný list indexovaný a obsahovať rovnaké úverové podmienky ako dlhopisy bytovej výstavby, za ktoré bol vymenený; pozri článok 19 citovaného zákona. Táto marža mohla byť stanovená tak, aby pokrývala odhadované straty z nevysporiadaných úverov a prevádzkové náklady útvaru dlhopisov bytovej výstavby; pozri článok 28 citovaného zákona. Úlohou ministra sociálnych vecí bolo na základe návrhu rady Fondu na financovanie bývania stanoviť výšku úrokovej marže.

Ak vlastník staval alebo kupoval svoju prvú obytnú nehnuteľnosť mohli byť hypotekárne nástroje a dlhopisy bytovej výstavby vymieňané za čiastku nepresahujúcu 70 % odhadnutej hodnoty nehnuteľnosti, v ostatných prípadoch čiastka nesmela presahovať 65 %; pozri článok 19 citovaného zákona. Inými slovami tento zákon znižuje maximálnu čiastku 75 % z odhadnutej ceny ustanovenú vo vyššie zmienenom článku 27 predchádzajúceho zákona č. 97/1993. Minister sociálnych vecí mal možnosť rozhodnúť prostredníctvom nariadenia o tom, aký maximálny počet hypotekárnych nástrojov môže útvar dlhopisov bytovej výstavby zakúpiť pre každú nehnuteľnosť. V súlade s článkom 21 citovaného zákona, maximálna dĺžka splatnosti hypotekárnych nástrojov zakúpených útvarom dlhopisov bytovej výstavby mohla byť 40 rokov. Ďalšie pravidlá týkajúce sa dlhopisov bytovej výstavby sú stanovené v nariadení č. 7/1999 o útvare dlhopisov bytovej výstavby a transakciách s dlhopismi bytovej výstavby (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti).

Pokiaľ ide o poskytovanie úverov stavebným dodávateľom, pravidlá v tomto nariadení sa zhodujú s pravidlami ustanovenými v predchádzajúcom nariadení č. 467/1991 s rovnakým názvom uplatňovanom v rámci predchádzajúceho zákona (16).

Ako je možné pozorovať z vyššie uvedeného, systém výmeny dlhopisov bytovej výstavby zostal po nadobudnutí platnosti zákona o bývaní rovnaký. Útvaru dlhopisov bytovej výstavby Fondu na financovanie bývania boli zverené rovnaké funkcie, aké tento útvar vykonával v Štátnej agentúre bývania; pozri článok 19 zákona č. 97/1993 a článok 17 zákona o bývaní, obidva citované vyššie. Pripomienky ku kapitole VI návrhu zákona, ktorý bol neskôr prijatý ako zákon o bývaní, taktiež upozornili na skutočnosť, že kapitola obsahuje ustanovenia vecne korešpondujúce s ustanoveniami kapitoly IV zákona č. 97/1993 (17).

2.2.3.3.3. Dodatočné úvery

Zákon o bývaní rozšíril systém bývania o novú kategóriu úverov nazývanú dodatočné úvery, ktoré boli určené jednotlivcom s nízkym príjmom. Tieto úvery mohli byť poskytnuté dodatočne k všeobecným úverom, čím by nahradili niekoľko sociálnych úverov poskytovaných na základe zákona č. 97/1993, ale ich poskytovanie bolo následne zrušené (18). V súlade s článkom 30 mohol Fond na financovanie bývania na základe žiadosti výboru samosprávnej obce pre bývanie poskytnúť jednotlivcom, ktorí splnili podmienky na získanie všeobecného úveru na kúpu bytu, dodatočné úvery pokrývajúce 25 % odhadovanej hodnoty bytu. Podobne ako pri sociálnych úveroch v predchádzajúcom systéme v rámci zákona č. 97/1993 poskytovaných pred ustanovením Fondu na financovanie bývania, celkový úver poskytnutý Fondom na financovanie bývania (všeobecný úver a dodatočný úver spolu) nesmeli za žiadnych okolností prekročiť 90 % odhadovanej hodnoty bytu.

Minister sociálnych vecí mal za úlohu vydať nariadenie, ktoré by podrobne stanovovalo požiadavky na poskytnutie dodatočných úverov. Pri rozhodovaní o poskytnutí týchto úverov sa posudzovali nasledujúce kritériá: počet rodinných príslušníkov, majetok, príjem, veľkosť bytu a druh bývania. Minister sociálnych vecí vydal nariadenie č. 783/1998 o dodatočných úveroch, kde boli podrobnejšie stanovené podmienky, ktoré musel žiadateľ splniť, aby sa stal oprávneným na získanie dodatočného úveru. Články 5 a 6 nariadenia stanovovali, že na to, aby sa žiadateľ stal oprávneným na získanie dodatočného úveru, nesmel prekročiť určitú hranicu príjmov a majetku (19). V článku 8 bolo stanovené, že žiadateľ musel podstúpiť hodnotenie platobnej schopnosti a vyhovieť stanoveným podmienkam. V článku 4 bolo stanovené, že samosprávne obce majú možnosť stanoviť ďalšie usmernenia, na ktoré výbory pre bývanie museli pri rozhodovaní prihliadať. Tieto usmernenia sa mohli týkať aktuálnej situácie v bývaní, stavu a druhu súčasného obydlia ako aj veľkosti rodiny a zdravotného stavu (20). Za hlavné kritériá pre stanovovanie oprávnenosti na získanie „sociálnych“ úverov sa aj naďalej považoval nedostatok majetku a nízky príjem, rovnako ako podľa pravidiel platných pred prijatím zákona o bývaní.

Na rozdiel od predchádzajúcich pravidiel uplatňovaných v rámci zákona č. 97/1993, zákon o bývaní neobsahoval ustanovenia o úveroch na tzv. sociálne bývanie kupované na splátky. Zákon o bývaní navyše neobsahoval ani ustanovenia súvisiace s predajom sociálnych bytov, keďže tieto bolo možné predávať iba na všeobecnom trhu v súlade s podmienkami stanovenými v článku 32 zákona o bývaní.

2.2.3.3.4. Nájomné byty

Tretiu kategóriu úverov, úvery na nájomné byty, upravuje kapitola VIII zákona o bývaní. V súlade s článkom 33 môže Fond na financovanie bývania poskytnúť úvery na výstavbu alebo nákup obytných nehnuteľností určených na prenájom, samosprávnym obciam, združeniam alebo spoločnostiam, ktorých zámerom je vybudovať, vlastniť alebo spravovať takéto obytné nehnuteľnosti. Úvery môžu byť poskytnuté do výšky 90 % stavebných nákladov alebo kúpnej ceny, nesmú však presahovať 90 % cenového základu schváleného radou fondu; pozri článok 36 citovaného zákona. V súlade s článkom 37 citovaného zákona, právo na získanie nájomných obytných nehnuteľností závisí od sociálnych podmienok žiadateľa a od toho, či majetok a príjem žiadateľa zodpovedajú obmedzeniam podrobnejšie stanoveným v nariadení vydanom ministrom sociálnych vecí.

Vo všeobecných pripomienkach ku kapitole VIII návrhu zákona o bývaní sa uvádza, že pri tomto druhu úveru sa budú aj naďalej uplatňovať pravidlá z väčšej časti rovnaké ako pravidlá uplatňované v rámci predchádzajúceho zákona č. 97/1993 (21). Táto kategória úverov je teda vo svojej podstate rovnaká ako bola predtým ustanovená v rámci pravidiel Fondu bývania pracujúcich. Maximálna výška úveru v tejto kategórii úverov predstavovala 90 % stavebných nákladov alebo kúpnej ceny ako v zmysle zákona o bývaní tak aj v zmysle zákona č. 97/1993. Podobne aj nárok na nájomné byty vychádzal zo splnenia kritérií sociálnej potreby, akými boli nedostatok majetku a nízky príjem.

2.2.3.4. Zmeny a doplnenia prijaté v 2004

2.2.3.4.1. Zákon č. 57/2004

V roku 2004 boli prijaté dva zákony, zákon č. 57/2004 a zákon č. 120/2004, ktorými došlo k zmene a doplneniu zákona o bývaní. Zákonom č. 57/2004, ktorý nadobudol účinnosť 1. júla 2004, bol zrušený systém výmeny dlhopisov bytovej výstavby. Namiesto toho boli všeobecné úvery poskytované Fondom na financovanie bývania vyplácané v hotovosti. Návrh zákona opisuje hlavný cieľ zmeny nasledovne:

„Účelom predkladaného návrhu zákona je zabezpečiť Islanďanom možnosť získať prostredníctvom Fondu na financovanie bývania úvery na financovanie bývania za priaznivejších podmienok prostredníctvom lacnejšieho financovania na všeobecnom úverovom trhu. Dosiahnutie tohto cieľa umožní reorganizácia vydávania dlhopisov Fondu na financovanie bývania, ktorá zvýši efektívnosť financovania a odstráni hlavné nedostatky v súčasnom spôsobe emitovania dlhopisov […].“ (22)

Po prijatí zmien a doplnení článok 19 zákona o bývaní stanovoval:

„Úvery poskytované Fondom na financovanie bývania budú vyplácané v hotovosti. Pred vyplatením úveru vydá dlžník hypotekárny záložný list a nechá ho úradne zapísať. Každá hypotéka dlžníka musí byť cenovo indexovaná podľa indexu spotrebiteľských cien; pozri zákon o indexe spotrebiteľských cien, a musí byť úročená podľa ustanovení článku 21.“

Odseky 2 a 3 článku 10 citovaného zákona týkajúce sa financovania fondu boli zmenené a doplnené tak, aby zodpovedali zrušeniu systému dlhopisov bytovej výstavby:

„Fond na financovanie bývania financuje úlohy, ktoré mu boli zverené týmto zákonom, nasledujúcim spôsobom:

1. Výnosmi z vlastného kapitálu fondu, tzn. splátkami, úrokmi a platbami vyplývajúcimi z indexácie cien z poskytnutých úverov.

2. Emitovaním a predajom dlhopisov HFF a poskytovaním úverov ako môže kedykoľvek ustanoviť zákon o rozpočte.

3. Poplatkami za služby ustanovenými v článku 49.“

Napriek tomu, že v článku 10 neboli poplatky za službu spočiatku uvedené ako prostriedok financovania, článok 49, na ktorý sa text odvoláva, bol súčasťou citovaného zákona už od doby nadobudnutia účinnosti citovaného zákona a nebol odvtedy zmenený. Článkom 5 zákona č. 57/2004 boli pridané k článku 11 zákona o bývaní dva nové odseky o riadení aktív a pasív:

„Fond na financovanie bývania bude udržiavať svoje príjmy a výdavky v rovnováhe a v súlade s týmto pripraví svoje predbežné plány. Fond za týmto účelom zriadi systém riadenia rizika. Fond na financovanie bývania môže obchodovať so svojimi vlastnými dlhopismi a s inými cennými papiermi. Na základe stanoviska rady fondu a orgánu finančného dohľadu minister prostredníctvom nariadenia vydá ustanovenia o rizikových kritériách fondu, riadení rizík, internej kontrole a obchodovaní s cennými papiermi.“

Prostredníctvom zákona č. 57/2004 bolo prijatých aj niekoľko ďalších zmien a doplnení. Vo väčšine prípadov sa jednalo o záležitosti, ktoré by sa dali nazvať technickými zmenami vyplývajúcimi najmä zo zrušenia systémy výmeny dlhopisov; pozri články 9 až 20 meniaceho a dopĺňajúceho zákona. Citovaný zákon nezmenil nič, čo by sa týkalo podstaty všeobecných úverov alebo osôb oprávnených na ich získanie.

2.2.3.4.2. Zákon č. 120/2004

Prostredníctvom zákona č. 120/2004, ktorý nadobudol účinnosť 3. decembra 2004, bola zvýšená predchádzajúca 70 % hranica všeobecných úverov poskytovaných Fondom na financovanie bývania na 90 % odhadnutej hodnoty nehnuteľnosti a ministrovi sociálnych vecí bola udelená právomoc zmeniť túto sumu prostredníctvom správneho nariadenia; pozri článok 19 zákona o bývaní. V dôsledku zvýšenia hranice všeobecných úverov došlo k zrušeniu kapitoly VII citovaného zákona o dodatočných úveroch. V pripomienkach k článku 4 návrhu zákona, ktorým sa zrušila kapitola VII zákona o bývaní o dodatočných úveroch bolo poskytnuté nasledujúce vysvetlenie:

„Ak sa tento návrh zákona stane zákonom, všetci kupujúci nehnuteľnosti budú mať možnosť získať 90 % úver a vzhľadom na to už nebudú potrebné dodatočné úvery. Úverové sadzby dodatočných úverov v prvej časti roka 2004 predstavovali 5,3 % alebo boli výrazne vyššie než sadzba všeobecných úverov po zmenách a doplneniach prijatých v súvislosti s emisiami dlhopisov Fondu na financovanie bývania, ktoré nadobudli platnosť 1. júla 2004. Od septembra sa na dodatočné úvery vzťahovala rovnaká úroková sadzba ako na všeobecné úvery. Táto zmena priniesla výrazne lepšie podmienky pre kupujúcich s malým majetkom a nízkym príjmom. Za súčasných okolností preto nie je dôvod ustanoviť osobitnú kategóriu úverov pre túto skupinu.“ (23)

Minister sociálnych vecí využil svoju právomoc, ktorú mu udeľuje citovaný zákon. Maximálna hranica bola znížená na 80 %, potom zvýšená na 90 %, následne však opäť znížená na 80 %, čo predstavuje hranicu platnú v súčasnosti (24).

3. PRÁVNY ZÁKLAD ISLANDSKÉHO PRÁVNEHO PORIADKU PRE MOŽNÉ PRVKY ŠTÁTNEJ POMOCI

Vo svojom rozhodnutí o začatí konania vo veci formálneho zisťovania dozorný úrad uvádza nasledujúcich päť možných opatrení štátnej pomoci:

— štátna záruka,

— oslobodenie od dane z príjmu a dane z nehnuteľností,

— úrokové zvýhodnenia,

— nevyplácanie dividend,

— na HFF sa nevzťahujú požiadavky kapitálovej primeranosti a pravidlá pre minimálny koeficient kapitálovej primeranosti.

3.1. ŠTÁTNA ZÁRUKA

Fond na financovanie bývania je štátnou verejnoprávnou inštitúciou; pozri článok 4 zákona č. 44/1998 o bývaní a porovnaj s článkom 2 predchádzajúceho zákona č. 97/1993. Podľa nepísaných všeobecných pravidiel islandského verejného práva, ktoré sa vzťahuje na všetky štátne inštitúcie, sa na všetky záväzky fondu vzťahuje štátna záruka.

Spomínaná nepísaná zásada islandského právneho systému pochádza z obdobia pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP. Vo všeobecných pripomienkach k návrhu zákona o štátnych zárukách (lög um ríkisábyrgðir), ktorý bol neskôr prijatý ako zákon č. 121/1997, sa uvádza nasledovné: „Toto vychádza z jednoznačného pravidla islandského právneho systému, že štát nesie zodpovednosť za záväzky svojich inštitúcií a podnikov, ak záruku neobmedzuje explicitné právne ustanovenie […] alebo ak nie je záväzok štátu v spoločnosti s ručením obmedzený na príspevok na základné imanie.“ (25) Záruka sa vzťahuje na všetky štátne inštitúcie, bez ohľadu na to, kedy boli založené, aké vyvíjajú činnosti, alebo či došlo k zmene ich činnosti. Vzťahovala sa teda aj na bývalú Štátnu agentúru bývania a tri ďalšie orgány vyvíjajúce činnosť v oblasti financovania bývania pred nadobudnutím účinnosti zákona o bývaní.

3.2. OSLOBODENIE OD DANE Z PRÍJMU A DANE Z NEHNUTEĽNOSTÍ

V rozhodnutí o začatí konania dozorný úrad uvádza ako druhé potenciálne opatrenie štátnej pomoci oslobodenie HFF od povinnosti platiť daň z príjmu a daň z nehnuteľností.

Štátna pokladnica, všetky štátne inštitúcie a všetky štátne podniky, za ktoré štát nesie neobmedzenú zodpovednosť, boli dávno pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP oslobodené od dane z príjmu a dane z nehnuteľností; pozri súčasný článok 4 ods. 1 zákona o dani z príjmu č. 90/2003. Toto všeobecné oslobodenie od dane z príjmu sa vzťahuje aj na Fond na financovanie bývania ako štátnu inštitúciu.

Právny základ pre oslobodenie od daní bol v čase nadobudnutia platnosti Dohody o EHP ustanovený v článku 4 ods. 1 zákona č. 75/1981 o dani z príjmu a dani z nehnuteľností. Súčasný zákon o dani z príjmu je konsolidovanou verziou zákona č. 75/1981 o dani z príjmu a dani z nehnuteľností. Na predchodcov Fondu na financovanie bývania sa teda tiež vzťahovalo rovnaké oslobodenie od daní.

Čo sa týka dane z nehnuteľností, táto bola erga omnes zrušená zákonom č. 129/2004 a jej posledný výber sa uskutočnil z majetku ku koncu roka 2005. Do prijatia zákona č. 129/2004 boli uvedené inštitúcie oslobodené od platenia dane z nehnuteľností aj na základe článku 4 ods. 1 zákona č. 90/2003. Na predchodcov Fondu na financovanie bývanie sa teda tiež vzťahovalo rovnaké oslobodenie od daní.

3.3. ÚROKOVÉ ZVÝHODNENIA

V rozhodnutí o začatí konania dozorný úrad uvádza ako tretie potenciálne opatrenie štátnej pomoci úrokové zvýhodnenia, ktoré v podstate korešpondujú s priamymi rozpočtovými príspevkami do HFF na pokrytie záväzkov vyplývajúcich z poskytovania úverov so sadzbami pod trhovou úrovňou na budovanie sociálneho nájomného bývania.

Jednou z kategórií úverov Fondu bývania pracujúcich boli úvery na sociálne bývanie určené na prenájom; pozri článok 50 zákona č. 97/1993, citovaný vyššie. Kapitola VIII zákona o bývaní stanovuje v súčasnosti platné pravidlá pre úvery na sociálne nájomné byty, ktoré sú, ako sa uvádza vyššie, z veľkej časti totožné s predchádzajúcimi platnými pravidlami. Štátna agentúra bývania prostredníctvom Fondu bývania pracujúcich a následne HFF mali za úlohu poskytovať túto kategóriu úverov.

Ako sa uvádza vyššie, jedným z prostriedkov financovania Fondu bývania pracujúcich boli priame rozpočtové príspevky; pozri článok 48 zákona č. 97/1993. Tieto príspevky mali sčasti pokrývať prevádzkové náklady fondu, vrátane nákladov na sociálne nájomné byty. O úrokovej sadzbe tejto kategórie úverov rozhodovala každoročne vláda; pozri článok 52 citovaného zákona.

Po nadobudnutí účinnosti zákona o bývaní, v predbežnom článku IX zákona o bývaní, v znení prijatom v 1998, bolo ustanovené, že do konca roku 2000 bude pokračovať poskytovanie úverov na sociálne nájomné byty s rovnakými sadzbami, aké boli platné v tom čase.

21. augusta 2001 minister sociálnych vecí a minister financií uzatvorili osobitnú dohodu ustanovujúcu poskytnutie dotovanej úrokovej sadzby v tejto kategórii úverov každoročne najviac na 400 nájomných bytov (26). 26. septembra 2005 ministri uzatvorili novú dohodu, ktorou došlo k úprave príspevku do HFF v zmysle zníženia úrokových sadzieb a zvýšenia maximálnej výšky príspevku na každý byt. V súlade s týmito dohodami by HFF získal rozpočtový príspevok na straty vyplývajúce z tejto kategórie úverov v rozsahu ustanovenom v uvedených dohodách.

3.4. NEVYPLÁCANIE DIVIDEND

V rozhodnutí o začatí konania dozorný úrad uvádza ako štvrté potenciálne opatrenie štátnej pomoci skutočnosť, že HFF nie je povinný vyplácať štátu žiadne dividendy. Vyplýva to zo všeobecných princípov islandského verejného práva, ktoré nevyžaduje od štátnych inštitúcií, organizovaných tak ako HFF, aby vyplácali dividendy (27). Táto zásada platila už pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP a právna situácia predchodcov HFF bola teda rovnaká.

Tento všeobecný princíp okrem iného odráža skutočnosť, že cieľom inštitúcie nie je dosahovanie zisku, ale poskytovanie služieb, ktoré by podľa rozhodnutia parlamentu mal poskytovať štát. V rámci islandského verejného práva môže štátna inštitúcia spoplatňovať svoje služby iba na právnom základe pričom poplatky nesmú prevyšovať náklady na poskytovanie služieb (28). Ak štátnej inštitúcii zákon povoľuje spoplatňovať služby sumou prevyšujúcou náklady na ich poskytovanie alebo ako je tomu v prípade HFF, získavať výnosy z prostriedkov, ktoré má v držbe; pozri článok 11 zákona o bývaní, inštitúcia musí mať osobitný právny základ, aby mohla vyplácať dividendy islandskému štátu.

Takýto výklad islandského právneho poriadku potvrdzuje aj list islandskej vlády z 15. apríla 2008, v ktorom sa uvádza: „V súlade so zákonom o finančnom výkazníctve vlády č. 88/1997 je všeobecnou praxou, že verejné subjekty sú povinné vytvárať zisk iba ak im to ukladá zákon. Okrem toho, ak má verejný subjekt vyplácať dividendy, je na to potrebný právny základ. Ak verejný subjekt vytvára zisk, v súlade s ustanoveniami článku 42 zákona č. 88/1997 poukáže bežný podiel na zisku vo forme dividend do štátnej pokladnice. Verejným subjektom, ktoré vyplácajú dividendy, ako je napr. Landsvirkjun, ukladá túto osobitnú povinnosť zákon. V súvislosti s tým odkazujeme na článok 4 zákona č. 42/1983 o Landsvirkjun. Neexistuje teda žiadne všeobecné právne ustanovenie, podľa ktorého by verejné subjekty boli povinné vyplácať dividendy.“

Ani zákon o bývaní ani zákon č. 97/1993 neobsahujú žiadne právne ustanovenia, ktoré by HFF alebo jeho predchodcom ukladali povinnosť vyplácať dividendy. V tomto ohľade HFF postupuje v súlade s uvedeným všeobecným princípom islandského verejného práva.

3.5. NA HFF SA NEVZŤAHUJÚ POŽIADAVKY KAPITÁLOVEJ PRIMERANOSTI A PRAVIDLÁ PRE MINIMÁLNY KOEFICIENT KAPITÁLOVEJ PRIMERANOSTI

V akte, na ktorý sa odkazuje v bode 14 kapitoly II prílohy IX k Dohode o EHP (smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES z 20. marca 2000 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií, v znení neskorších predpisov, ďalej len „banková smernica“) (29), sú stanovené požiadavky kapitálovej primeranosti a pravidlá pre minimálny koeficient kapitálovej primeranosti vzťahujúce sa na úverové inštitúcie všetkých členských štátov EÚ a EZVO. Článok 2 ods. 3 bankovej smernice obsahuje katalóg inštitúcií vyňatých z pôsobnosti ustanovení bankovej smernice. Rozhodnutím Spoločného výboru EHP bol zoznam rozšírený okrem iného o „Byggingarsjóðir ríkisins“ na Islande (v doslovnom preklade „štátne fondy rozvoja bývania“ (30). Tento termín označoval Štátny fond rozvoja bývania a Fond bývania pracujúcich, ktoré, ako bolo uvedené, boli zlúčené a prevzaté HFF; pozri článok 53 zákona o bývaní. Na základe toho, článok 116 zákona č. 161/2002 o finančných inštitúciách (lög um fjármálafyrirtæki) oslobodzuje HFF od uplatňovania citovaného zákona, ktorý patrí medzi opatrenia zavádzajúce smernicu do islandského právneho poriadku.

4. PRIPOMIENKY ISLANDSKÝCH ORGÁNOV

Vo svojich listoch z 20. novembra 2006 a 15. apríla 2008 islandská vláda zastáva stanovisko, že systém HFF je potrebné považovať za existujúcu pomoc. Po prvé, hlavné črty systému predchádzali dátumu nadobudnutia platnosti Dohody o EHP a prijatím zákona o bývaní neboli pozmenené. Zmeny uskutočnené v tom čase v systéme podpory bývania boli zamerané výlučne na systém sociálneho bývania a neboli podstatné. Po druhé, prvky štátnej pomoci identifikované dozorným úradom v rozhodnutí o začatí konania, boli všeobecnými opatreniami, ktoré v prijatom zákone o bývaní zostali bez zmeny. Teda napríklad implicitná štátna záruka bola rovnaká ako pred tak aj po nadobudnutí platnosti Dohody o EHP. V tejto súvislosti islandská vláda argumentovala, že z rozsudku Európskeho súdneho dvora vo veci Namur-Les Assurances du Crédit vyplýva, že zmeniť klasifikáciu pomoci je možné iba na základe zásadných legislatívnych zmien (31). Po tretie, prijatím zákona o bývaní v 1999 nedošlo k žiadnej zmene, ktorá by mohla pravdepodobne zmeniť posúdenie zlučiteľnosti systému s pravidlami poskytovania štátnej pomoci. Po štvrté, zmeny uskutočnené v systéme sociálneho bývania týkajúce sa napr. tzv. dodatočných úverov sú alternatívne oddeliteľné od všeobecného systému poskytovania úverov.

5. PRIPOMIENKY TRETÍCH STRÁN

SFF tvrdilo, že zmeny prijaté v rámci zákona o bývaní zapríčinili, že systém by mal byť preklasifikovaný na „novú pomoc“, vzhľadom na to, že nefungoval viac menej bez zmeny až do súčasnosti. Vo svojom liste z 31. januára 2007 sa SFF odvolávalo medzi iným na:

— existenciu nového zákona, tzn. že zákon o bývaní nahradil predchádzajúci zákon o štátnej agentúre bývania,

— vytvorenie nového právneho subjektu, Fondu na financovanie bývania, ktorý nahradil Štátnu radu bývania/Štátnu agentúru bývania a prevzal majetok a záväzky Štátneho fondu rozvoja bývania a Fondu bývania pracujúcich,

— zavedenie nových úverových nástrojov, s úvermi v hotovosti namiesto dlhopisov bytovej výstavby a menšou sociálnou pomocou v záležitostiach týkajúcich sa bývania, zmeny maximálnej úrovne financovania nákupu, zrušenie obmedzení predaja sociálnych bytov obývaných ich vlastníkmi, zrušenie predkupného práva a zmeny týkajúce sa povahy subjektov oprávnených na získanie úveru,

— zmeny v zdrojoch financovania; a skutočnosť, že podľa zákona o bývaní, Fond na financovanie bývania, na rozdiel od svojich predchodcov, nedostáva žiadne priame príspevky od štátu.

Vo svojom liste z 28. marca 2008 SFF argumentovalo, že relevantné právne posúdenie by malo pozostávať z komplexného zhodnotenia systému HFF a neobmedzovať sa na izolovanú analýzu identifikovaných možných opatrení pomoci. Podľa názoru SFF sú jednotlivé prvky systému tak úzko vzájomne prepojené, že ich oddelenie počas hodnotenia či opatrenia majú charakter nových alebo existujúcich opatrení by bolo bezdôvodne umelé. Takýto prístup by podľa názoru SFF nebol v súlade s bežnou praxou Európskej komisie v podobných prípadoch. A nakoniec, SFF žiada dozorný úrad, aby zohľadnil skutkový vývoj v súvislosti so sumou úverov poskytnutých HFF a jeho trhovým podielom v porovnaní s rovnakými ukazovateľmi súkromných bánk.

II. POSÚDENIE

1. SKUTOČNOSŤ, ŽE SA NA HFF NEVZŤAHUJÚ POŽIADAVKY KAPITÁLOVEJ PRIMERANOSTI A PRAVIDLÁ PRE MINIMÁLNY KOEFICIENT KAPITÁLOVEJ PRIMERANOSTI, NIE JE ŠTÁTNOU POMOCOU

Dozorný úrad považuje za vhodné začať posúdenie otázkou či skutočnosť, že sa na HFF nevzťahujú požiadavky kapitálovej primeranosti a pravidlá pre minimálny koeficient kapitálovej primeranosti, predstavuje štátnu pomoc.

Ako už bolo uvedené, požiadavky kapitálovej primeranosti a pravidlá pre minimálny koeficient vzťahujúce sa na úverové inštitúcie v celom EHP sú ustanovené v bankovej smernici. V rozhodnutí o začatí konania dozorný úrad zaujal predbežné stanovisko, že vyňatie HFF z pôsobnosti bankovej smernice nepredstavuje štátnu pomoc. Zistil však, že otázka vzbudila také pochybnosti, že by bolo vhodné posúdiť ju v rámci formálneho zisťovania. Na základe posúdenia vyplývajúceho z formálneho zisťovania dozorný úrad potvrdil svoje predchádzajúce stanovisko z nasledujúcich dôvodov:

Po prvé, ako sa uvádza už v rozhodnutí o začatí konania, HFF nie je úverovou inštitúciou, na ktorú sa vzťahuje banková smernica, pretože nesmie prijímať žiadne vklady ani iné splatné peňažné prostriedky od verejnosti.

Po druhé, článok 2 ods. 3 bankovej smernice obsahuje katalóg inštitúcií vyňatých z pôsobnosti ustanovení tejto smernice. Rozhodnutie Spoločného výboru EHP začlenilo „Byggingarsjóðir ríkisins“ do tohto katalógu. Tento názov tradične označoval fondy, ktoré v súčasnosti prevzal HFF. Teda, bez ohľadu na to, či je toto ustanovenie konštitutívne alebo iba opätovne formuluje to, čo už vyplýva zo zvyčajných pravidiel smernice, práve banková smernica pozmenená a doplnená podľa EHP vyníma HFF zo svojej pôsobnosti a oslobodzuje fond od plnenia požiadaviek kapitálovej primeranosti a pravidiel pre minimálny koeficient kapitálovej primeranosti v nej ustanovených. Dokonca aj za predpokladu, že vyňatie z pôsobnosti smernice by znamenalo zvýhodnenie HFF, opatrenie by nebolo možné prisudzovať islandskému štátu, ale Spoločnému výboru EHP a následne by nepredstavovalo poskytnutie pomoci (32).

Po tretie, dokonca aj ak by sa na HFF vzťahovala banková smernica, akékoľvek vyňatie z pôsobnosti by nemalo za následok prevod štátnych zdrojov, keďže štát by sa v danej situácii nezriekal žiadnych výnosov.

2. SPOLOČNÉ ÚVAHY TÝKAJÚCE SA ŠTÁTNEJ ZÁRUKY, ÚROKOVÉHO ZVÝHODNENIA, OSLOBODENIA OD DANE Z PRÍJMU A NEHNUTEĽNOSTÍ A NEVYPLÁCANIA DIVIDEND

2.1. ODLIŠNÉ KONANIA PRE NOVÚ A EXISTUJÚCU POMOC

Konanie pre novú pomoc je zakotvené v článku 1 ods. 3 časti 1 protokolu 3 k Dohode o dozore a súde (korešpondujúcom s článkom 88 ods. 3 Zmluvy o ES). Ak má dozorný úrad pochybnosti o zlučiteľnosti takéhoto opatrenia pomoci, začne konanie vo veci formálneho zisťovania ustanovené v článku 1 ods. 2 časti I protokolu 3 k Dohode o dozore a súde (korešpondujúcom s článkom 88 ods. 2 Zmluvy o ES) a v článku 4 ods. 4 oddielu II časti II protokolu 3 k Dohode o dozore a súde.

Konanie pre existujúcu pomoc sa líši od konania pre novú pomoc a je ustanovené v článku 1 ods. 1 časti I protokolu 3 Dohody o dozore a súde. Podľa tohto ustanovenia dozorný úrad v spolupráci s členskými štátmi EZVO nepretržite skúma všetky systémy pomoci existujúce v týchto štátoch. Navrhuje členským štátom všetky užitočné opatrenia, ktoré si vyžaduje postupný rozvoj alebo uplatňovanie Dohody o EHP.

Podľa Európskeho súdneho dvora:

„[…] Komisia pri skúmaní opatrení pomoci z hľadiska článku 87 Zmluvy o ES s cieľom určiť, či sú tieto opatrenia zlučiteľné so spoločným trhom, musí začať konanie podľa článku 88 ods. 2 Zmluvy o ES, ak po predbežnom preskúmaní nemohla vylúčiť všetky pochybnosti o zlučiteľnosti týchto opatrení so spoločným trhom […] Rovnaké zásady sa prirodzene musia uplatňovať aj vtedy, ak má Komisia naďalej pochybnosti o samotnom posúdení skúmaného opatrenia ako pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 Zmluvy o ES. Nemožno teda vytýkať Komisii začatie uvedeného konania aj vtedy, ak v rozhodnutí prijatom na tento účel vyjadrí pochybnosti o tom, či opatrenia, ktoré sú jeho predmetom, majú charakter pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 Zmluvy o ES. […] Komisia musí dostatočne túto otázku preskúmať … na základe informácií, ktoré jej v tomto štádiu poskytol členský štát, aj ak takéto skúmanie nevyústi do definitívneho posúdenia. […] Ak však tieto podklady neumožňujú v rámci predbežného preskúmania vylúčiť pochybnosti o existencii prvkov pomoci, Komisia musí začať konanie podľa článku 88 ods. 1 a ods. 2 Zmluvy o ES. Naopak, ak podklady poskytnuté členským štátom neumožnia v rámci predbežného preskúmania potvrdiť existenciu prvkov pomoci, alebo ak členský štát neposkytne žiadne podklady, musí Komisia postupovať v zmysle článku 88 ods. 3 a ods. 2 Zmluvy o ES.“ (33)

Inými slovami, akékoľvek preskúmanie uskutočnené v rámci rozhodnutia o začatí konania vo veci formálneho zisťovania, ktoré sa týka toho, či opatrenie pomoci predstavuje novú alebo existujúcu pomoc má výlučne predbežný charakter. Z ustálenej judikatúry teda vyplýva, že aj ak dozorný organ v rámci rozhodnutia o začatí konania pôvodne dospel k názoru, že dotknuté opatrenie predstavuje novú pomoc, môže v rozhodnutí o ukončení konania dospieť k záveru, že opatrenie v skutočnosti predstavuje existujúcu pomoc alebo že pomoc nepredstavuje vôbec. Ak ide o existujúcu pomoc, dozorný úrad musí postupovať v súlade s konaním pre existujúcu pomoc (34). V takom prípade by dozorný úrad musel uzavrieť konanie vo veci formálneho zisťovania a začať odlišné konanie ustanovené v článkoch 17 až 19 časti II protokolu 3 Dohody o dozore a súde (35). V tomto konaní a výlučne v rámci neho dozorný úrad posúdi či je existujúce opatrenie pomoci zlučiteľné s uplatňovaním Dohody o EHP.

Podklady poskytnuté dozornému úradu v čase, kedy rozhodol o začatí konania vo veci formálneho zisťovania neboli „také, aby potvrdili“ predbežný záver, že opatrenia predstavujú existujúcu pomoc a vzhľadom na to sa dozorný úrad týmito opatreniami zaoberal v rámci konania stanoveného pre novú pomoc. Keďže islandská vláda spochybnila pôvodné stanovisko dozorného úradu, úrad začne skúmanie otázky nanovo so zreteľom na podklady, ktoré predložila islandská vláda a SFF.

Ako už bolo uvedené, dozorný úrad vysloví záver o existencii a zlučiteľnosti nových opatrení pomoci v rámci konania vo veci formálneho zisťovania. Naopak, ak dotknuté nástroje nepredstavujú novú pomoc, dozorný úrad nemôže v rámci súčasného konania vysloviť záväzný záver v súvislosti s tým, či namiesto toho predstavujú existujúcu pomoc v zmysle článku 61 ods. 1 Dohody o EHP. A zároveň dozorný úrad nemôže záväzne posúdiť, či sú takéto existujúce opatrenia pomoci zlučiteľné s Dohodou o EHP. Pred vyslovením záveru o otázke nových alebo existujúcich opatrení bude teda dozorný úrad vychádzať z predpokladu, že štátnu pomoc predstavujú nasledujúce opatrenia: štátna záruka, oslobodenie od daní, úrokové zvýhodnenia a oslobodenie od povinnosti vyplácať dividendy.

2.2. PRÁVNE POSÚDENIE

V článku 4 rozhodnutia dozorného úradu 195/04/COL sa stanovuje, že za úpravu existujúcej pomoci sa považuje akákoľvek zmena, okrem úprav výhradne formálneho alebo správneho charakteru, ktorá nemôže ovplyvniť hodnotenie zlučiteľnosti opatrenia pomoci s pravidlami spoločného trhu. Navyše, v súvislosti s právnym posúdením skutočnosti, či opatrenie predstavuje existujúcu alebo novú pomoc, stanovuje Súdny dvor vo svojom rozhodnutí vo veci Namur-Les Assurances du Crédit, že:

„[…] to, či opatrenia predstavujú novú pomoc alebo úpravu existujúcej pomoci nie je možné posúdiť na základe rozsahu pomoci alebo, a to najmä, na základe finančnej čiastky poskytnutej v priebehu života podniku, ak bola pomoc poskytnutá v súlade s predchádzajúcimi zákonnými ustanoveniami, ktoré zostali nezmenené. . Rozhodnutie, ktoré nadobudlo účinnosť 1. februára 1989 nezmenilo ani nedoplnilo právne predpisy, ktoré poskytli OND výhody a ktorá tieto využívala, a to ani čo sa týka charakteru týchto výhod a dokonca ani činností verejného podniku, na ktoré sa (tieto výhody) vzťahovali, vzhľadom na to, že zákon z 31. augusta 1939 poveruje tento podnik veľmi všeobecným cieľom znižovania rizík poskytovania vývozných úverov. Preto nemá vplyv na .“ (36)

Ďalej Súdny dvor vyslovuje záver, že faktické rozšírenie činností podniku nepostačuje na zmenu klasifikácie opatrenia pomoci:

„Zaujať opačné stanovisko by v skutočnosti znamenalo vyžadovať od dotknutého členského štátu, aby oznámil Komisii a predložil na preventívne posúdenie nielen novú pomoc alebo úpravy pomoci riadne tzv. poskytnutej podniku, ktorý je príjemcom existujúcej pomoci, ale tiež všetky opatrenia, ktoré majú vplyv na činnosť podniku a ktoré by mohli mať počas konkrétneho obdobia vplyv na fungovanie spoločného trhu, hospodársku súťaž alebo jednoducho na vlastnú výšku pomoci, ktorá je v princípe dostupná, ale ktorej výška sa líši v závislosti od obratu podniku. V konečnom dôsledku, v prípade štátneho podniku akým je OND, by sa každá nová poistná transakcia, ktorá podľa informácií poskytnutých belgickou vládou na pojednávaní, musí byť predložená dozorným úradom, mohla považovať za opatrenie, na ktoré sa vzťahuje konanie ustanovené v článku 93 ods. 3 zmluvy. Takýto výklad, ktorý nezodpovedá ani litere ani účelu článku 93 ods.3 ani rozdeleniu právomocí medzi Komisiou a členskými štátmi, pre ktoré sa výklad poskytuje, by spôsobilo právnu neistotu pre podniky a členské štáty, ktoré by takto boli povinné vopred notifikovať širokú škálu rôznych opatrení, pričom tieto by následne nemohli nadobudnúť platnosť, napriek pochybnostiam o tom, či by mohli byť kvalifikované ako nová pomoc. […]“ (37)

Prvostupňový súd vo veci Vláda Gibraltáru/Komisia rozhodol, že:

„úprava existujúcej pomoci [vo vnútroštátnom právnom poriadku] sa má klasifikovať ako nová pomoc len vtedy, ak úprava ovplyvní skutočnú podstatu pôvodnej schémy tak, že pôvodná schéma sa transformuje na novú schému pomoci. K podstatnej úprave existujúcej schémy nedochádza vtedy, ak je nový prvok jasne oddeliteľný od pôvodnej schémy.“ (38)

Pri posudzovaní či zmena opatrenia pomoci má taký účinok, ktorý by zapríčinil transformáciu existujúcej pomoci na novú pomoc, Komisia skúmala, či zmena ovplyvnila skutočnú podstatu (opatrenia pomoci) (39). V tejto súvislosti Komisia zohľadnila povahu výhody, cieľ sledovaný udelením výhody, základ, z ktorého výhoda vychádza, ovplyvnené osoby a orgány a príslušné zdroje finančných prostriedkov. Komisia však neposudzovala právne zmeny, ktoré nie sú súčasťou daného opatrenia pomoci.

V súvislosti s jednotlivými opatreniami pomoci, ako sú napríklad licenčné poplatky verejnoprávnemu vysielateľovi, Komisia v rámci tohto prístupu preveruje podmienky, za akých sa príslušný poplatok využíva, z toho dôvodu, že uvedené podmienky sú neoddeliteľnou súčasťou dotknutého opatrenia pomoci (40).

Ak dotknuté opatrenie pomoci pozostáva zo schémy pomoci, ktorej poskytnutie sa neviaže na žiadnu konkrétnu činnosť, ako napríklad v prípade štátnych podnikov využívajúcich štátnu pomoc bez viazanosti na konkrétnu činnosť výlučne z toho titulu, že podnik je organizovaný ako súčasť štátu, Komisia sa zameriava na posúdenie, či došlo k podstatnej zmene opatrenia samotného (schémy pozostávajúcej zo štátnej záruky pre všetky takéto podniky). Keďže v danej situácii pravidlá vzťahujúce sa na každého príjemcu pomoci netvoria súčasť opatrenia, Komisia sa nezaoberá špecifickými pravidlami upravujúcimi činnosti každého z príjemcov pomoci. Inými slovami, Komisia nezistila, že zmeny pravidiel vzťahujúcich sa na jednotlivých príjemcov by mohli zapríčiniť transformáciu schémy pomoci na novú pomoc, či už schémy ako celku alebo iba pre konkrétny podnik ovplyvnený legislatívnymi zmenami (41). Ich zohľadňovanie by v skutočnosti znamenalo, že opatrenie s charakterom schémy by sa transformovalo z existujúcej pomoci na novú pomoc iba vo vzťahu k niektorým príjemcom, ale nie vo vzťahu k iným príjemcom výlučne na základe toho, že pravidlá vzťahujúce sa na jedných sa zmenili, zatiaľ čo pravidlá vzťahujúce sa na druhých zostali nezmenené. Takýto výsledok by bol nezlučiteľný so skutočnosťou, že dané opatrenie bolo jedným a tým istým opatrením.

Rozhodnutiu o tom, ktoré legislatívne zmeny sú relevantné pre posúdenie skutočnosti, či je opatrenie pomoci nové alebo existujúce teda predchádza stanovenie toho, či sú pravidlá vzťahujúce sa na jedného alebo viacerých príjemcov pomoci súčasťou opatrenia pomoci alebo nie. Navyše ak dotknutý podnik získa pomoc z niekoľkých opatrení s odlišným účelom a právnym základom, prijatým v rôznom čase, pričom niektoré z nich sú individuálne a niektoré majú charakter schém, jednotlivé opatrenia pomoci je nevyhnutné posudzovať samostatne a nezlučovať ich dokopy v jednom celkovom posúdení iba preto, že sa sčasti alebo úplne viažu k jednému príjemcovi (42).

2.3. HODNOTENIE JEDNOTLIVÝCH OPATRENÍ POMOCI AKO NOVEJ ALEBO EXISTUJÚCEJ POMOCI

2.3.1. Štátna záruka

Štátna záruka vzťahujúca sa na všetky štátne inštitúcie a ich záväzky vyplýva zo všeobecných nepísaných pravidiel islandského verejného práva pochádzajúceho z doby pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP. Záruka sa vzťahuje na všetky štátne inštitúcie, bez ohľadu na to, kedy boli zriadené, bez ohľadu na ich činnosti alebo na zmeny ich činností. Toto možné opatrenie pomoci je potrebné považovať za schému spadajúcu do rámca definície v článku 1 písm. d) časti II protokolu 3 k Dohode o dozore a súde. Opäť, za predpokladu, že toto predstavuje pomoc, v úvode je potrebné schému považovať za existujúcu pomoc vzhľadom na skutočnosť, že existovala pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP; pozri článok 1 písm. b) časti II protokolu 3 k Dohode o dozore a súde.

Od nadobudnutia platnosti Dohody o EHP nedošlo k podstatným, ba dokonca ani k nepodstatným zmenám v rozsahu a fungovaní záruky ako takej. Zákon č. 121/1997 o štátnych zárukách s nasledujúcimi zmenami a doplneniami, zaviedol malú záručnú prémiu vo výške 0,00625 % na štvrťrok (do 2001: 0,00375 % na štvrťrok na domáce záväzky). Táto prémia však znižuje iba výšku pomoci vyplývajúcej z pôvodnej schémy štátnych záruk, ktorá pochádza z obdobia pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP. Pôvodnú schému nie je teda napriek akejkoľvek výhode, ktorá sa s ňou spája, možné hodnotiť ako novú pomoc (43).

Navyše, žiadna zo zmien fungovania HFF opísaných v oddiele I.2 vyššie nezahŕňa žiadnu takúto zmenu. Povaha výhody bola presne rovnaká a rovnaký bol aj právny základ pomoci. Napriek zmenám systému úverov na bývanie zavedeným zákonom o bývaní sa dokonca nezmenil ani účel tohto neindividuálneho opatrenia, ktoré ďaleko presahuje špecifiká systému úverov na bývanie a vzťahuje sa na všetky štátne inštitúcie (44). Inými slovami tieto legislatívne zmeny nielenže boli oddeliteľné od tohto možného opatrenia pomoci, ale dokonca s ním vôbec nemali čo do činenia. Záručná schéma teda nemôže predstavovať nové opatrenie pomoci, ktoré je možné posudzovať v rámci tohto konania vo veci formálneho zisťovania.

2.3.2. Oslobodenie od dane z príjmu a dane z nehnuteľností

Štátna pokladnica, všetky štátne inštitúcie a všetky štátne podniky, za ktoré štát nesie neobmedzenú zodpovednosť, boli dávno pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP oslobodené od dane z príjmu a dane z nehnuteľností.

Oslobodenie od dane z príjmu je v súčasnosti zakotvené v ods. 1 článku 4 zákona o dani z príjmov č. 90/2003, ktorý je konsolidovanou verziou zákona č. 75/1981 o dani z príjmov a dani z nehnuteľností. Za predpokladu, že oslobodenie od dane predstavuje pomoc, je potrebné ho spočiatku považovať za všeobecnú schému spadajúcu do rámca definície v článku 1 písm. d) časti II protokolu 3 k Dohode o dozore o súde. Od nadobudnutia platnosti Dohody o EHP nedošlo k žiadnym podstatným, ba dokonca ani k nepodstatným zmenám v rozsahu, financovaní alebo fungovaní tejto schémy. V dôsledku zmien systému úverov na bývanie zavedených po 1. januári 1994 nedošlo k žiadnej zmene všeobecných daňových ustanovení a to ani čo sa týka HFF ani v súvislosti s iným príjemcom, na ktorého sa vzťahovalo oslobodenie od týchto daní. Navyše zmeny systému úverov na bývanie podstatne ani vzdialene neovplyvnili túto schému. A skutočne, zákon o bývaní nepriniesol žiadnu zmenu účelu ani charakteru oslobodenia od dane. Nezmenil ani zdroj financovania ani právny základ pre oslobodenie od daní. Oslobodenie od daní teda nemôže predstavovať nové opatrenie pomoci, ktoré by bolo možné riešiť v rámci konania vo veci formálneho zisťovania.

Do prijatia zákona č. 129/2004, zrušujúceho daň z nehnuteľností, boli uvedené inštitúcie oslobodené od platenia dane z nehnuteľností aj na základe článku 4 ods. 1 zákona č. 90/2003 o dani z príjmov a dani z nehnuteľností. Zároveň z pohľadu dane z nehnuteľností, tento nový zákon iba skonsolidoval pravidlá už zakotvené v zmienenom zákone č. 75/1981 o dani z príjmov a dani z nehnuteľností. Daň z nehnuteľnosti je v súčasnosti už zrušená úplne. Do jej zrušenia v roku 2004, musia byť výnimky z povinnosti platenia dane udelené týmto inštitúciám v prípade, že tieto predstavujú pomoc, posudzované ako schéma spadajúca do rámca definície v článku 1 písm. d) časti II protokolu 3 k Dohode o dozore a súde. V čase medzi nadobudnutím platnosti Dohody o EHP a všeobecným zrušením dane z nehnuteľností nedošlo k žiadnym podstatným, ba dokonca ani k nepodstatným zmenám v rozsahu, financovaní alebo fungovaní oslobodenia od daní a zmeny systému úverov na bývanie nemali vplyv ani na povahu, cieľ alebo fungovanie ani na financovanie oslobodenia od dane. Oslobodenie od daní teda nemôže predstavovať nové opatrenie pomoci, ktoré by bolo možné posudzovať v rámci tohto konania vo veci formálneho zisťovania.

2.3.3. Úrokové zvýhodnenia

Ako bolo uvedené vyššie, Fond bývania pracujúcich poskytoval úvery na sociálne nájomné byty s nízkymi úrokovými sadzbami stanovenými vládou. Fond dostával priame rozpočtové príspevky okrem iného na pokrývanie výdavkov na tieto úvery. Keďže Fond bývania pracujúcich bol verejnoprávnou inštitúciou, islandský štát v konečnom dôsledku zodpovedal za straty súvisiace s touto úverovou kategóriou, v prípade, že priame príspevky neboli dostatočné na pokrytie strát fondu.

Úverová kategória sociálnych nájomných bytov zostala zákonom o bývaní vo veľkom rozsahu nezmenená a poskytovanie týchto úverov bolo zverené HFF na začiatku s rovnakou sadzbou, aká sa uplatňovala predtým; pozri predbežný článok IX citovaného zákona. V tomto článku bolo zároveň ustanovené, že na vyrovnanie strát HFF poskytne štát príspevky z rozpočtu. Tieto záležitosti boli následne upravené v dohodách medzi ministerstvom sociálnych vecí a ministerstvom financií; pozri oddiel I.3.3.

V súvislosti s inštitucionálnou zmenou bežná prax Komisie ukazuje, že orgány využívajúce pomoc môžu zmeniť svoju právnu subjektivitu prostredníctvom fúzie, rozdelenia alebo z iných dôvodov bez toho, aby to malo vplyv na klasifikáciu pomoci. Je tomu tak aj v prípade, ak k zmene právnej subjektivity dôjde prostredníctvom občiansko-právneho aktu aj ak zmenu zakotví zákon alebo iné verejnoprávne opatrenie (45). Zmena zo štyroch verejných orgánov fungujúcich v súlade so zákonom č. 97/1993 v porovnaní so zákonom o bývaní nemôže mať samotná žiaden vplyv na posúdenie zlučiteľnosti relevantných opatrení. Ako už bolo uvedené, Fond na financovanie bývania prevzal všetky aktíva, práva a povinnosti svojich predchodcov a pokračoval v plnení ich úloh, demonštrujúc, že cieľom reformy bolo udržanie kontinuity medzi týmito organizáciami (46).

Následne ako Fond bývania pracujúcich tak aj HFF boli poverené poskytovaním sociálnych úverov na nájomné byty s úrokovou sadzbou stanovenou vládou, ktorá poskytla prostriedky na základe zákona o rozpočte, vzhľadom na to, že uvedené úrokové sadzby boli príliš nízke na to, aby pokryli náklady na poskytnutie úverov. Rozdiel medzi týmito dvoma fondmi spočíva v tom, že príspevky pre HFF sú zamerané na konkrétnu kategóriu úverov, zatiaľ čo Fond bývania pracujúcich získaval rozpočtové príspevky spoločne na všetky svoje kategórie sociálnych úverov. Rozdiel vychádza zo skutočnosti, že zákon o bývaní zrušil ostatné kategórie sociálnych úverov Fondu bývania pracujúcich a že dodatočné úvery, ktoré boli v rámci zákona o bývaní v jeho pôvodnej podobe hlavnou kategóriou sociálnych úverov, neboli financované prostredníctvom rozpočtových príspevkov pre HFF.

Zmeny, ktoré priniesol zákon o bývaní teda nezmenili úlohu poskytovať úvery na nájomné sociálne bývanie; inými slovami, účel tohto opatrenia zostal rovnaký (47). Navyše skutočnosť, že rozpočtové príspevky sú v súčasnosti zamerané výlučne na tieto úvery, je výsledkom zrušenia priamych štátnych príspevkov na iné sociálne úvery. Zrušenie priamych štátnych príspevkov na určité činnosti nepredstavuje zmenu vo financovaní iného opatrenia. Zrušenie teda nemôže mať priamy vplyv na klasifikáciu povahy zostávajúceho opatrenia. Je iba zrušením samostatného opatrenia pomoci (48).

SFF odkazuje na rozmanité zmeny, ktoré priniesol zákon o bývaní a tvrdí, že vzhľadom na tieto zmeny by mala byť pomoc HFF klasifikovaná ako nová pomoc. Bez ohľadu na ich povahu sa však tieto zmeny netýkali uvedeného opatrenia pomoci, ktoré pokrýva iba straty fondu vyplývajúce z úverov na sociálne nájomne byty. Zvýšenie stropu všeobecných úverov v skutočnosti nemalo nič spoločné s touto kategóriou úverov. Podobne sa tejto kategórie úverov netýkali ani zmeny zavedené zákonom č. 57/2004, ktorými došlo k zrušeniu systému dlhopisov bytovej výstavby a ich nahradeniu hotovostnými úvermi. Požiadavka stanovená v článku 11 zákona č. 97/1993, aby úvery boli zaistené prvostupňovou alebo druhostupňovou hypotékou, sa netýkala tejto kategórie úverov, ale iba určitých úverov poskytovaných Štátnym fondom rozvoja bývania. Skutočnosť, že toto ustanovenie nebolo prenesené do zákona o bývaní, nemá teda pri týchto úveroch žiadny význam.

Záverom dozorný úrad dospel k názoru, že výhoda vyplývajúca z úrokového zvýhodnenia nepredstavuje novú pomoc, ktorú by bolo možné skúmať v rámci súčasného konania vo veci formálneho vyšetrovania.

2.3.4. Nevyplácanie dividend

Ako sa uvádza v oddiele 3.4, podľa všeobecných zásad islandského verejného práva štátne inštitúcie organizované ako HFF nie sú povinné vyplácať dividendy. Princíp pochádza z obdobia pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP a vzťahuje sa na všetky štátne inštitúcie bez ohľadu na to, kedy boli založené, aké vyvíjajú činnosti alebo na zmeny v ich činnostiach. Od nadobudnutia platnosti Dohody o EHP nedošlo k žiadnym podstatným, ba dokonca ani k nepodstatným zmenám v tomto všeobecnom princípe. Navyše zákon o bývaní ani jeho predchodcovia sa nikdy neodklonili od tohto princípu zavedením právneho ustanovenia, ktoré by HFF ukladalo povinnosť vyplácať dividendy. Povaha akejkoľvek výhody a štátne financovanie vyplývajúce z neexistencie povinnosti vyplácať dividendy sa teda v dôsledku zákona o bývaní ani v dôsledku jeho úprav nezmenili. Napriek úpravám systému úverov na bývanie sa dokonca nezmenil ani účel tohto princípu, ktorý ďaleko presahuje špecifiká systému úverov na bývanie a vzťahuje sa všeobecne na všetky štátne inštitúcie. Inými slovami, tieto legislatívne zmeny nielenže boli oddeliteľné od tohto možného opatrenia pomoci, ale dokonca s ním vôbec nemali nič do činenia. V rozsahu, v akom musí byť nevyplácanie dividend považované za opatrenie pomoci, je toto opatrenie potrebné považovať za schému pomoci spadajúcu do rámca definície uvedenej v článku 1 písm. d) časti II protokolu 3 k Dohode o dozore a súde. Navyše by schéma predstavovala existujúcu pomoc vzhľadom na to, že existovala už pred nadobudnutím platnosti Dohody o EHP; pozri článok 1 písm. b) časti II protokolu 3 k Dohode o dozore a súde.

Podmienky, na základe ktorých boli prevádzkované jednotlivé orgány so zameraním na bývanie, by sa mohli stať súčasťou posudzovania zlučiteľnosti novej pomoci iba ak by sa zistilo, že oslobodenie od vyplácania dividend nie je možné odvodiť od všeobecných princípov islandského verejného pláva, ale vyplýva zo zákona o bývaní alebo jeho predchádzajúcich predpisov. Teda iba v tejto hypotetickej situácii by zmeny prijaté po 1. januári 1994 mohli prípadne implikovať, že akákoľvek pomoc spojená s nevyplácaním dividend je dôvodom pre transformáciu existujúcej pomoc na novú pomoc.

2.4. ZÁVER OHĽADOM NOVÉHO ČI EXISTUJÚCEHO CHARAKTERU ŠTYROCH POTENCIÁLNYCH OPATRENÍ ŠTÁTNEJ POMOCI

Na základe predchádzajúceho posúdenia dozorný úrad dospel k záveru, že nasledujúce opatrenia: štátna záruka, úrokové zvýhodnenia, oslobodenie od daňovej povinnosti a oslobodenie od vyplácania dividend, nepredstavujú nové opatrenia pomoci, ktoré by bolo možné posudzovať v rámci súčasného konania vo veci formálneho zisťovania.

Na základe toho dozorný úrad uzatvára toto konanie vo veci formálneho zisťovania a otvára konanie v súlade s článkom 1 ods. 1. časti I a oddielu V časti II protokolu 3 k Dohode o dozore a súde, ktoré sa týka existujúcej pomoci.

Pre úplnosť by chcel dozorný úrad dodať, že aj v prípade keby sa malo postupovať spôsobom navrhnutým SFF a dôjsť k záveru, že zákon o bývaní a jeho následné zmeny a doplnenia boli skutočne relevantné pre posúdenie klasifikácie možných opatrení pomoci zistených vyššie, by dozorný úrad napriek tomu zaujal stanovisko, že konkrétne zmeny systému podpory bývania neboli takého druhu, ktorý by bol príčinou preklasifikovania opatrení z existujúcej na novú pomoc:

— Po prvé, skutočnosť, že si Island zvolil legislatívnu techniku prijatia nového zákona namiesto novelizácie už existujúceho zákona nemôže samo o sebe viesť k preklasifikovaniu až dovtedy existujúceho opatrenia pomoci (49). Záleží výlučne na tom, či nový zákon ustanovuje zásadné zmeny relevantného opatrenia pomoci, ktoré by mohli ovplyvniť zhodnotenie zlučiteľnosti týchto opatrení. Z tohto pohľadu považuje dozorný úrad za významnú skutočnosť, že zákon o bývaní bol, čo sa týka jeho základných charakteristík, pokračovaním predchádzajúceho systému s rovnakým cieľom zabezpečenia cenovo dostupného bývania pre všetkých obyvateľov Islandu. Ako sa uvádza v oddiele 2.2.3.1 tohto rozhodnutia, zákon o bývaní sleduje totožný cieľ ako zákon č. 97/1993.

— Po druhé, ako už bolo uvedené, zaužívanou praxou Komisie je nezohľadňovať zmenu právnej subjektivity príjemcu pomoci, z titulu jej irelevantnosti pre klasifikovanie pomoci.

— Po tretie, financovanie potenciálnych opatrení pomoci v prospech HFF, ktoré platí v súčasnosti, sa nezmenilo v dôsledku prijatia zákona o bývaní ani v dôsledku jeho následných zmien a doplnení.

— Po štvrté, zákon o bývaní nezmenil nič v súvislosti s vydávaním dlhopisov bytovej výstavby, hlavnou kategóriou úverov. Nová kategória úverov, kategória tzv. dodatočných úverov bola zavedená ako súčasť reformy sociálneho bývania v rámci zákona o bývaní. V skutočnosti však táto kategória iba nahradila kategórie sociálnych pôžičiek, ktoré bolo možné poskytovať v súlade so zákonom č. 97/1993. Ako sa uvádza v oddiele I.2.2.3.3.3, maximálne percento týchto typov úverov a kritériá na ich poskytovanie boli takmer identické. Hlavný rozdiel v pravidlách týchto typov úverov teda spočíva v tom, že zákon o bývaní ustanovuje, že tieto byty mohli byť za určitých podmienok predané na všeobecnom trhu za trhovú cenu. Podľa názoru dozorného úradu tieto legislatívne zmeny nemali zásadný vplyv na zmenu okruhu možných príjemcov sociálnych úverov ani nerozširovali činnosti HFF v tejto oblasti v porovnaní s jeho predchodcami. Navyše zrušenie kategórií sociálnych úverov; pozri oddiel I.2.2.3.3.3 vyššie, nemôže byť príčinou zmeny kategorizácie schémy pomoci na novú pomoc. Takéto zmeny môžu byť nanajvýš pokladané za zrušenie pomoci.

— Po piate, dozorný úrad nemôže súhlasiť so SFF, že zákon o bývaní znamenal zásadné rozšírenie možnosti HFF poskytovať úvery podnikom, ktoré budujú nájomné byty (50). Ako sa uvádza v oddiele I.2.2.3.3.2, podľa podmienok nariadení vydaných na základe zákona o bývaní ako aj jeho predchádzajúcich právnych predpisov, úvery zo systému dlhopisov bytovej výstavby bolo možné poskytovať podnikom zaoberajúcim sa výstavbou bytov.

— Po šieste, ako sa uvádza vyššie, systém dlhopisov bytovej výstavby bol zrušený zákonom č. 57/2004 a nahradili ho priame hotovostné úvery poskytované HFF. Podľa tvrdenia SFF si táto zmena vyžaduje preklasifikovanie na novú pomoc. Citovaný zákon však nemení nič v súvislosti s rozsahom potenciálnych príjemcov a takisto ani nemení účel alebo financovanie akéhokoľvek prípadného opatrenia pomoci pre HFF. Z tohto dôvodu majú podľa názoru dozorného úradu tieto zmeny správny a technický charakter, ale neovplyvňujú samotnú podstatu.

— Po siedme, zákonom č. 120/2004 došlo k zvýšeniu limitu kategórie všeobecných úverov HFF na 90 % z odhadnutej hodnoty nehnuteľnosti. V dôsledku toho došlo k zrušeniu kapitoly VII zákona o dodatočných úveroch. Zákon č. 120/2004 nezmenil nič, čo by sa týkalo činností služby verejnosti systému HFF. Cieľ zákona o bývaní zostal rovnaký, príjemcom pomoci bol naďalej iba HFF a jeho operácií sa nedotkli žiadne podstatné zmeny. Navyše zákon nezmenil podmienky oprávnenosti na získanie úverov z HFF, čo znamenalo iba to, že 90 % hranica bola k dispozícii všetkým (51). Tu uvedenú situáciu môžeme porovnať so záverom vo veci Keller, kde prvostupňový súd rozhodol, že zvýšenie maximálnej hranice stálych aktív, ktoré mohol podnik vlastniť, aby spadal pod schválenú schému pomoci, zo 7 mld. ITL na 80 mld. ITL predstavovalo podstatnú úpravu, ktorá mala byť Komisia oznámená. Súd stanovil, že táto zmena znamenala nárast počtu potenciálnych príjemcov a bezpochyby schému otvorila žiadateľom. (52) Zmenenie schémy pomoci a tým potenciálne zvýšenie počtu príjemcov pomoci je úpravou jedného zo základných prvkov schémy, ktorý môže mať dopad na jej zlučiteľnosť zo Zmluvou o ES. V tomto prípade, či všeobecné úvery predstavujú 70 % alebo 90 % odhadovanej ceny nehnuteľnosti, nie je podstatné z pohľadu toho, či takéto úvery môžu byť považované za verejnú službu na základe článku 59 ods. 2 Dohody o EHP,

PRIJAL TOTO ROZHODNUTIE:

Článok 1

Možné opatrenia pomoci v podobe štátnej záruky, úrokového zvýhodnenia, oslobodenia od daní a oslobodenia od vyplácania dividend v prospech HFF by predstavovali existujúcu pomoc. Konanie vo veci formálneho zisťovania vzťahujúce sa na novú pomoc sa teda uzatvára.

Článok 2

Oslobodenie HFF od uplatňovania ustanovení zákona, na ktorý sa odkazuje v bode 14 kapitoly II prílohy IX k Dohode o EHP, nepredstavuje štátnu pomoc.

Článok 3

Toto rozhodnutie je určené Islandskej republike.

Článok 4

Iba anglické znenie je autentické.

V Bruseli 27. júna 2008 Za Dozorný úrad EZVO Per SANDERUD predseda Kurt JAEGER člen kolégia

(1) Ďalej len „dozorný úrad“.

(2) Ďalej len „Dohoda o EHP“.

(3) Ďalej len „Dohoda o dozore a súde“.

(4) Ďalej len „protokol 3“.

(5) Usmernenia o uplatňovaní a výklade článkov 61 a 62 Dohody o EHP a článku 1 protokolu 3 k Dohode o dozore a súde, ktoré dozorný úrad EZVO schválil a vydal 19. januára 1994, uverejnené v Úradnom vestníku (ďalej len „Ú. v.“) ES L 231 z 3.9.1994 a Dodatku EHP č. 32 z toho istého roka. Usmernenia boli naposledy zmenené a doplnené 19. decembra 2007. Ďalej sa budú nazývať len „usmernenia o štátnej pomoci“. Aktualizované znenie usmernení o štátnej pomoci je uverejnené na internetovej stránke dozorného úradu http://www.eftasurv.int/fieldsofwork/fieldstateaid/guidelines/

(6) Uverejnené v Ú. v. EÚ L 139, 25.5.2006, s. 37 a Dodatku EHP č. 26 z toho istého roka.

(7) Rozsudok zo 7. apríla 2006 vo veci E-9/04 Islandské združenie bankárov a obchodníkov s cennými papiermi/Dozorný úrad EZVO, Zb. 2006, Správa súdneho dvora EZVO, s. 42.

(8) Rozhodnutie č. 185/06/COL z 21. júna 2006 o začatí konania vo veci formálneho zisťovania v súvislosti s Islandským fondom na financovanie bývania (Ú. v. EÚ C 314, 21.12.2006, s. 89, Dodatok EHP č. 63).

(9) Pozri poznámku pod čiarou č. 8.

(10) Konsolidácia sa uskutočnila s účinnosťou od 12. augusta 1993 v súlade so zákonom č. 61/1993, ktorý menil a dopĺňal zákon č. 86/1988.

(11) V kapitole VIII zákona č. 97/1993 sú ustanovené pravidlá týkajúce sa bytových družstiev. Tieto pravidlá neboli prenesené do zákona o bývaní z 1998. V súčasnosti upravuje situáciu bytových družstiev osobitný zákon č. 66/2003. Nároky týchto družstiev na získanie úverov z Fondu na financovanie bývania podliehajú ustanoveniam kapitoly VIII zákona o bývaní [pozri článok 5 písm. d) zákona č. 66/2003].

(12) Neoficiálny preklad dozorného úradu. Pôvodný text v islandčine sa nachádza na adrese http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(13) Neoficiálny preklad dozorného úradu. Pôvodný text v islandčine sa nachádza na adrese http://www.althingi.is/altext/122/03/r06115030.sgml

(14) Ako sa uvádza ďalej, jedna z kategórií, kategória dodatočných úverov, bola zrušená zákonom č. 120/2004; pozri 2.2.3.4.2.

(15) Zákonom č. 57/2004 boli zrušené ustanovenia týkajúce sa dlhopisov bytovej výstavby, keďže fond začal poskytovať hotovostné úvery; pozri 2.2.3.4.1.

(16) Pozri 2.2.2.4 vyššie.

(17) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(18) Tieto dodatočné úvery boli zrušené zákonom č. 120/2004; pozri oddiel 2.2.3.4.2.

(19) Príjem jednotlivca nesmel prevyšovať 1 620 000 ISK a jeho majetok nesmel mať hodnotu vyššiu než 1 900 000 ISK. Tieto údaje mali byť každoročne aktualizované.

(20) Na pokrytie strát, ktoré mohli Fondu na financovanie bývania vzniknúť z poskytovania dodatočných úverov, článok 43 zákona o bývaní ustanovuje, že samosprávne obce musia vytvoriť a udržiavať tzv. rezervný fond v správe Fondu na financovanie bývania. V súlade s článkom 44 rezervný fond kompenzuje straty Fondu na financovanie bývania vyplývajúce z dodatočných úverov. V článku 45 sa ustanovuje, že samosprávne obce musia na začiatku zaplatiť príspevok vo výške 5 % z každého dodatočného úveru poskytnutého v samosprávnej obci.

(21) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(22) Neoficiálny preklad dozorného úradu.

(23) Neoficiálny preklad dozorného úradu. Pôvodný text v islandčine sa nachádza na adrese http://www.althingi.is/altext/131/s/0223.html

(24) Pozri nariadenie č. 540/2006, naposledy zmenené a doplnené nariadením č. 587/2007. V nariadení je zároveň stanovená maximálna nominálna úverová hranica, ktorá v súčasnosti predstavuje 18 mil. ISK.

(25) Neoficiálny preklad dozorného úradu. Pôvodný text v islandčine sa nachádza na adrese http://www.althingi.is/altext/122/s/0099.html

(26) List islandskej vlády z 3. januára 2007, s. 10.

(27) Situácia sa líši v prípade, ak štát vlastní spoločnosti organizované ako spoločnosti s ručením obmedzeným, ktoré sa riadia súkromným právom.

(28) O uplatňovaní tejto zásady pozri napr. rozsudok Najvyššieho súdu Islandskej republiky z 5. novembra 1998 vo veci č. 50/1998.

(29) Ú. v. ES L 126, 26.5.2000, s. 1. Akt bol začlenený rozhodnutím Spoločného výboru EHP č. 15/2001 a nadobudol účinnosť 1. októbra 2001.

(30) Tento preklad poskytla islandská vláda.

(31) Rozsudok z 9. augusta 1994 vo veci C-44/93, Namur-Les Assurances du Crédit, Zb. 1994, s. I-3829.

(32) Rozsudok z 5. apríla 2006 vo veci T-351/02, Deutsche Bahn AG/Komisia, Zb. 2006, s. II-1047, body 100 – 103.

(33) Rozsudok z 10. mája 2005 vo veci C-400/99, Taliansko/Komisia, Zb. 2005, s. I-3657, body 47, 54 a 55.

(34) Rozsudok z 27. novembra 2003 vo veci T-190/00, Regione Siciliana/Komisia, Zb. 2003, s. II-5015, bod 48.

(35) Rozsudky z 30. júna 1992 vo veci C-312/90, Španielsko/Komisia, Zb. 1992, s. I-4117, body 14 – 17, z 30. júna 1992 vo veci C-47/91 Taliansko/Komisia, Zb. 1992, s. I-4145, body 22 – 25, ako aj rozsudky Súdu prvého stupňa z 30. apríla 2004 v spojených veciach T-195/01 a T-207/01, Vláda Gibraltáru/Komisia, Zb. 2002, s. II-2309 a z 19. februára 2004 v spojených veciach T-297/01 a T-298/01, SIC II, Zb. 2004, s. II-743.

(36) Rozsudok Namur-Les Assurances du Crédit, uvedený vyššie, body 28 a 29 (podčiarknuté dozorným úradom). Pozri tiež bod 23 rozsudku, kde sa súd zmieňuje o zmenách, ktoré „neovplyvnili podstatu týchto výhod“.

(37) Rozsudok Namur-Les Assurances du Crédit, uvedený vyššie, body 32 a 33.

(38) Rozsudok Vláda Gibraltáru/Komisia, uvedený vyššie, bod 111. Pozri aj stanovisko AG Fennelly v spojených veciach C-15/98 a C-105/98 Taliansko a Sardegna Lines, Servizi Marittimi della Sardegna /Komisia, Zb. 2000, s. I-8855, bod 64.

(39) Rozhodnutie Komisie z 24. apríla 2007 vo veci E 10/2005 (bývalej veci C 60/99), bod 33; rozhodnutie Komisie zo 4. apríla 2007 vo veci E 7/2005 týkajúce sa fínskych záručných schém, bod 16; rozhodnutie Komisie z 20. apríla 2005 vo veci E 8/2005 v prospech španielskej verejnoprávnej televízii RTVE, bod 2.2 a rozhodnutie Komisie vo veci E 22/2004 – Priame daňové výhody v prospech činností súvisiacich s vývozom, body 34 a 35.

(40) Rozhodnutie Komisie z 24. apríla 2007 vo veci štátnej pomoci E 3/2005 – Financovanie verejnoprávnych vysielateľov v Nemecku, body 200 – 214; rozhodnutie Komisie E-14/2005 – Portugalsko, vyrovnávacie platby verejnoprávnej televízii RTP, body 61 – 80.

(41) Rozhodnutie Komisie z 24. apríla 2007 vo veci štátnej pomoci E 3/2005 – Financovanie verejnoprávnych vysielateľov v Nemecku, bod 215. Nemecké štátne banky ako štátne inštitúcie tradične využívali výhody implicitnej štátnej záruky, tzv. Anstaltslast. Vo veci E-10/2000 týkajúcej sa nemeckých Landesbanken, Komisia vyslovila záver, že Anstaltlast predstavovala inštitút existujúci pred nadobudnutím platnosti Zmluvy o ES. Pomoc bankám vyplývajúca z tejto záruky teda predstavovala existujúcu pomoc a platila aj tam, kde Anstaltslast nevyplývala len zo všeobecnej právnej zásady, ale neskôr bola explicitne zavedená aj do písomných právnych predpisov; pozri list Komisie adresovaný Nemecku z 8. mája 2000, v ktorom boli navrhované primerané opatrenia v súvislosti s vecou E 10/2000, bod 7 prvý odsek. Pokiaľ si je dozorný úrad vedomý, nemecké banky využívajúce Anstaltslast sú obvykle založené na základe osobitného zákona, ktorý upravuje zakladanie a fungovanie jednotlivých bánk. Niekoľko týchto bánk bolo podľa všetkého založených až po nadobudnutí platnosti Zmluvy o ES. Právne predpisy upravujúce fungovanie štátnych bánk prechádzali častými zmenami. Zakladanie nových bánk zo zákona, fúzie a rozdeľovanie štátnych bánk ako aj ďalšie zmeny v právnych predpisoch, ktoré sa vzťahovali na štátne banky, mohli bezpochyby mať vplyv na činnosť podniku a mohli ovplyvniť aj fungovanie spoločného trhu, hospodársku súťaž alebo jednoducho vlastnú výšku pomoci, ktorá bola podnikom k dispozícii. Komisia ale neskúmala kedy boli jednotlivé banky požívajúce výhody zo štátnej záruky založené, ani neanalyzovala zmeny v činnosti bánk ani iné opatrenia vzťahujúce a na jednotlivé banky predtým, než vyslovila záver, že výhody vyplývajúce z Anstaltslast predstavovali existujúcu pomoc. Pozri podobné rozhodnutie Komisie zo 16. októbra 2002 vo veci C 68/02 – Francúzsko, Electricité de France (EDF), bod 68, kde jedno z opatrení pomoci EDF, štátna záruka, vyplývalo zo všeobecnej zásady francúzskeho právneho poriadku predchádzajúcej dobe nadobudnutia platnosti Zmluvy o ES. Fungovanie EDF sa v rámci niekoľkých rokov výrazne zmenilo a spoločnosť expandovala aj na nové trhy. Bez ohľadu na to, Komisia pri zisťovaní či opatrenie predstavuje novú alebo existujúcu pomoc nepovažovala za potrebné skúmať tieto faktické zmeny, ani sa nezaoberala zmenami právnych predpisov týkajúcich sa EDF po nadobudnutí platnosti Zmluvy o ES; pozri podobné rozhodnutie Komisie zo 16. decembra 2003 týkajúce sa štátnej pomoci, ktorú Francúzsko poskytlo EDF a odvetviu výroby elektriny a plynárenstva (Ú. v. EÚ L 49, 22.2.2005, s. 9, bod 59, a výzvu Komisie na predkladanie pripomienok podľa článku 88 ods. 2 Zmluvy o ES vo veci E 3/2002, EDF (Ú. v. ES C 164, 15.7.2003, s. 7, body 53 – 55.

(42) Rozhodnutie Komisie z 24. apríla 2007 vo veci E 3/2005 - Financovanie verejnoprávnych vysielateľov v Nemecku, body 192 – 216; rozhodnutie Komisie z 20. apríla 2005 vo veci E 8/2005 – Štátna pomoc v prospech španielskej verejnoprávnej televízii RTVE, bod 2.2, a rozhodnutie Komisie z 20. apríla 2005 vo veci E 9/2005 – Taliansko, RAI, body 25 – 48.

(43) Inou otázkou je, či by oslobodenie HFF od záručnej prémie zavedenej v roku 1998 mohlo byť klasifikované ako nová pomoc. Dozorný úrad v súčasnosti rozhodnutím č. 406/08/COL začal konanie vo veci formálneho zisťovania v súvislosti s oslobodením od záručných prémií ustanovených zákonom č. 121/1997 o štátnych zárukách.

(44) Z tohto ohľadu je situácia paralelná s nasledujúcimi rozhodnutiami Komisie vo veci nemeckých vysielateľov, Poczta Polska, La Poste, EDF atď. V týchto rozhodnutiach Komisia mala za úlohu stanoviť či štátne záruky poskytnuté štátnym podnikom predstavovali novú alebo existujúcu pomoc. Vo všetkých rozhodnutiach Komisia dospela k záveru, že záruka sama o sebe sa buď nezmenila vôbec alebo sa nezmenila zásadne. Komisia sa pri posudzovaní pomoci vyplývajúcej zo záruky nepúšťala do hodnotenia toho, či konkrétny podnik zmenil svoju činnosť, vzhľadom na to, že táto otázka nesúvisela s opatrením pomoci, ale týkala sa iba jednotlivých príjemcov abstraktne definovanej schémy pomoci.

(45) Rozhodnutie Komisie z 29. novembra 2007 C (2007) 5778, vo veci C 56/07 – Francúzsko, Garantie illimitée de l'Etat en faveur de La Poste, body 93 – 97; rozhodnutie Komisie vo veci E-14/2005 – Portugalsko, vyrovnávacie platby verejnoprávnej televízii RTP, body 78 – 80; rozhodnutie Komisie z 20. apríla 2005 vo veci E 10/2005 (ex C 60/99) – Redevance radiodiffusion TF1, bod 33 a list Komisie adresovaný Nemecku z 8. mája 2000, v ktorom boli navrhované primerané opatrenia v súvislosti s vecou E-10/2000, Landesbank, bod 7 prvý odsek. V súvislosti s výnimkou, ktorá sa týka oslobodenia HFF od platby záručného poplatku na základe zákona č. 121/1997 o štátnych zárukách, dozorný úrad v predbežnom preskúmaní dospel k záveru, že toto oslobodenie predstavuje novú pomoc a opatrením sa zaoberá osobitne; pozri rozhodnutie dozorného úradu č. 406/08/COL z 27. júna 2008.

(46) V súlade s článkom 35 zákona č. 1/1997 o penzijnom fonde pre štátnych zamestnancov, sa môže člen fondu rozhodnúť pre navýšenie dôchodku zodpovedajúcemu zvýšeniu platu, ktorý poberal na poslednom pracovnom mieste. Riaditeľ Štátnej agentúry bývania zastával názor, že jeho pracovná pozícia bola porovnateľná s pozíciou riaditeľa HFF, čo však penzijný fond neakceptoval. V rozsudku z 22. januára 2004 vo veci č. 344/2003 Najvyšší súd Islandskej republiky rozhodol v prospech riaditeľa štátnej agentúry. V rozsudku sa okrem iného uvádza, že Fond na financovanie bývania bol z veľkej časti poverený rovnakou úlohou ako Štátna agentúra bývania, vyvíjajúc činnosť ako inštitúcia poskytujúca hypotekárne úvery Islanďanom. Súd vyslovil názor, že pozícia riaditeľa agentúry bola porovnateľná s pozíciou riaditeľa fondu vzhľadom na povahu povinností, ich rozsah a príslušnú zodpovednosť.

(47) Vo svojom rozhodnutí vo veci E-14/2005 – Portugalsko, vyrovnávacie platby verejnoprávnej televízii RTP, body 63 a 74, Komisia uvádza, že zmeny uskutočnené v rámci portugalského opatrenia pomoci neboli príčinou transformácie opatrenia na novú pomoc okrem iného pre to, že úpravy vnútroštátnych pravidiel nezmenili cieľ, ktorý dotácie plnili.

(48) Rozhodnutie Komisie 2006/240/ES zo 16. novembra 2004 o schéme pomoci Nemecka v prospech liehovarov na výrobu obilného brandy (Kornbranntwein) (Ú. v. ES L 88 z 25.3.2006, s. 50, body 83 a 84). Pozri tiež článok 17 ods. 2 listu Komisie zo 14. júla 2005 vo veci E 2/2005 o holandskej pomoci sektoru bývania, kde Komisia konštatuje, že pomoc predstavovala existujúce opatrenie, a to napriek tomu, že režim priamych dotácií bol nahradený režimom štátnych úverov a daňových výnimiek po nadobudnutí platnosti Zmluvy o ES. Bolo tomu tak z toho dôvodu, že tieto zmeny znamenali celkovo zníženie konkurenčnej prekážky; pozri body 16 – 26 listu.

(49) Rozhodnutie Komisie vo veci E12/2005 – Poľsko, Neobmedzená štátna záruka v prospech Poczta Polska, body 39 – 47.

(50) V tejto súvislosti odkazuje SFF na vyhlásenia predsedu parlamentného výboru, keď sa rozhodlo o vypustení slova „fyzická osoba“ z odseku 1 článku 15 o kategórii všeobecných úverov v návrhu zákona, ktorý sa neskôr stal zákonom o bývaní. Pozri bod 7 prejavu, pozri http://www.althingi.is/altext/122/05/r13133243.sgml

(51) V tomto rozhodnutí vo veci nemeckých verejnoprávnych vysielateľov Komisia dospela k záveru, že zvyšovanie úrovne licenčného poplatku by sa nemalo považovať za novú pomoc: „Zvýšenie je skôr dôsledkom vyšších finančných potrieb verejnoprávnych vysielateľov na plnenie ich poslania služby verejnosti. Nie je teda – v súlade s doterajšou praxou Komisie – oddeliteľné od predchádzajúceho režimu financovania a nepredstavuje podstatnú úpravu pod podmienkou, že sa poslanie verejnoprávnej služby ako také podstatne nezmenilo.“ Rozhodnutie Komisie z 24. apríla 2007, citované vyššie, bod 206.

(52) Rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. januára 2002 vo veci T-35/1999, Keller/Komisia, Zb. 2002, s. II-261, bod 62.