Súd: Krajský súd Bratislava
Spisová značka: 11CoP/326/2013
Identifikačné číslo súdneho spisu: 1213205386
Dátum vydania rozhodnutia: 13. 01. 2014
Meno a priezvisko sudcu, VSÚ: JUDr. Katarína Štrignerová
ECLI: ECLI:SK:KSBA:2014:1213205386.1
Uznesenie
Krajský súd v Bratislave v právnej veci navrhovateľky: H.. U.Ő. F., K.. Y., št. občianstvo SR, narodená
XX.XX.XXXX, bytom XXXX M., F. N. X/A, H., zastúpená advokátom JUDr. Zoltánom Ludikom, Cukrová
14, Bratislava, proti odporcovi: H.. Ľ. F., narodený XX.XX.XXXX, št. občan SR, bytom K.K. XX,
Š., v konaní o rozvod manželstva a úpravu výkonu rodičovských práv a povinností na čas po
rozvode k maloletému dieťaťu: S. F., X.. XX.XX.XXXX, št. občianstvo SR, na odvolanie navrhovateľky
proti uzneseniu Okresného súdu Bratislava II, č.k. 49P 40/2013-68 zo dňa 06.05.2013, jednohlasne
(pomerom hlasov 3:0) takto
r o z h o d o l :
Napadnuté uznesenie sa  z r u š u j e  a vec  sa  v r a c i a  súdu prvého stupňa na ďalšie konanie.
o d ô v o d n e n i e :
Prvostupňový súd napadnutým uznesením zastavil konanie o rozvod manželstva a úpravu výkonu
rodičovských práv a povinností na čas po rozvode k maloletým deťom - v tom čase k dvom, keďže
ku dňu vydania napadnutého uznesenia bola ešte maloletou i F. F., X.. XX.XX.XXXX, ktorá dovŕšila
plnoletosť v priebehu odvolacieho konania.  Rozhodnutie odôvodnil tým, že vo veci je síce daná
právomoc slovenského súdu na samotný rozvod účastníkov podľa článku 3 bodu 1 písm. a/ Nariadenia
Rady (ES) č. 2201/2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach
a vo veciach rodičovských práv a povinností (ďalej len „Nariadenie Brusel IIa“), nakoľko však maloleté
deti pochádzajúce z manželstva majú obvyklý pobyt v Maďarsku a nie sú splnené ani všetky podmienky
článku 12 bodu 1 Nariadenia Brusel IIa (keď v tomto prípade Nariadenia Brusel IIa neprijal právomoc
slovenského súdu), bude tu za takýchto okolností daná právomoc výlučne súdov v H. v časti úpravy
výkonu rodičovských práv a povinností k maloletým na čas po rozvode. Súdy v H. pritom majú
taktiež právomoc na prejednanie samotného rozvodu účastníkov v zmysle článku 3 bodu 1 písm. a/
Nariadenia Brusel IIa, keďže navrhovateľka má obvyklý pobyt na území Maďarska. S poukazom na
to, že Nariadením Brusel IIa nie je daná právomoc slovenských súdov na prejednanie veci v celosti v
súlade s § 24 ods. 1 zákona č. 36/2005 Z. z. o rodine a o zmene a doplnení niektorých zákonov (ďalej
len ,,zákon o rodine“), súd I. stupňa konanie podľa článku 17 Nariadenia Brusel IIa zastavil. O trovách
konania rozhodol v zmysle § 146 ods. 1 písm. c/ O.s.p..
Proti tomuto uzneseniu podala navrhovateľka prostredníctvom právneho zástupcu odvolanie, v ktorom
odvolací súd žiadala, aby napadnuté uznesenie súdu I. stupňa podľa § 221 ods. 1 písm. f/ a h/ O.s.p.
zrušil a vec mu vrátil na ďalšie konanie. Poukázala na to, že s odporcom založili spoločnú domácnosť
na V. N. Y. L., pričom navrhovateľka, odporca aj deti sú štátnymi príslušníkmi Slovenskej republiky,
je teda daná právomoc slovenského súdu na konanie o rozvod. Navrhovateľka podotkla, že pôvodne
podala iba návrh na rozvod manželstva, ktorý až s poukazom na uznesenie Krajského súdu v Trnave
č.k. 10 NcC 28/2012-50 zo dňa 17.12.2012 doplnila o určenie výživného. Záverom konštatovala, že
svojím doplneným návrhom žiadala len upraviť výživné a nežiadala o úpravu výkonu rodičovských práv
a povinností, pričom poukázala na Nariadenie Rady ES č. 4/2009 o právomoci, rozhodnom práve,
uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti (ďalej len ,,Nariadenie o
výživnom“), ako aj na zákon č. 97/1963 Zb. o medzinárodnom práve súkromnom a procesnom v platnom
znení.
Odporca sa k podanému odvolaniu nevyjadril.
Odvolací súd preskúmal napadnuté uznesenie súdu prvého stupňa podľa         § 212 ods. 1 O.s.p.,
vec prejednal bez nariadenia odvolacieho pojednávania podľa § 214 ods. 2 O.s.p. a dospel k záveru,
že  podané odvolanie je dôvodné.
Odvolací súd konštatuje, že navrhovateľka návrhom doručeným  Okresnému súdu Bratislava II dňa
13.07.2012 žiadala o rozvod jej manželstva s odporcom. Návrhom na doplnenie petitu doručeným
dňa 15.03.2013 žiadala, aby súd na čas po rozvode manželstva zveril maloleté deti do jej osobnej
starostlivosti, pričom otec je povinný na ich výživné prispievať sumou určenou súdom, vždy vopred  do
15. dňa v mesiaci k rukám matky. Styk s maloletými deťmi žiadala navrhovateľka neupraviť.
Vzhľadom na skutočnosť, že v danej veci ide o konanie s cudzím prvkom, pričom tak Slovenská republika
ako i H. sú ku dňu začatia konania členskými štátmi Európskej Únie a predmetom konania je návrh na
rozvod manželstva a úpravu výkonu rodičovských práv a povinností na čas po rozvode k maloletému
dieťaťu, súd I. stupňa správne uplatnil Nariadenie Brusel IIa, ktoré sa v zmysle článku 1 bodu 1 písm. a/
a b/ uplatňuje tak v súvislosti s konaním o rozvod ako i v súvislosti s konaním o rodičovských právach
a povinnostiach.
Podľa článku 1 bodu 1,2 Nariadenia Brusel IIa:
1. Toto nariadenie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na:
a/ rozvod, rozluku alebo anulovania manželstva;
b/ nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností.
2. Záležitosti uvedené v odseku 1 písm. b/ sa môžu týkať najmä:
a/ opatrovníckeho práva a práva styku s dieťaťom;
b/ opatrovníctva, poručníctva alebo podobných inštitútov;
c/ určenia a úloh osôb alebo subjektov, ktoré sú zodpovedné za osobu dieťaťa alebo jeho majetok, ktoré
dieťa zastupujú alebo mu pomáhajú;
d/ umiestnenia dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa;
e/ opatrení na ochranu dieťaťa týkajúcich sa správy, udržovania alebo nakladania s majetkom dieťaťa.
Je potrebné uviesť, že Nariadenie Brusel IIa primárne určuje len členský štát ktorého súd má právomoc
vec prejednať a právomocou sa v uvedenom kontexte rozumie medzinárodná súdna príslušnosť (čiže
to, v ktorom štáte sa bude viesť konanie) a až takto určený štát má podľa svojho vnútroštátneho práva
určiť, ktorý z jeho súdov vec prejedná.
Nariadenie Brusel IIa stanovuje odlišné kritériá právomoci súdov členských štátov vo veciach rozvodu
a odlišné vo veciach rodičovských práv a povinností.
Právomoc súdov jednotlivých členských štátov vo veciach rozvodu manželstva je pomerne široko
koncipovaná, a upravuje ju najmä článok 3 Nariadenia Brusel IIa:
,,1. Vo veciach rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva majú právomoc
súdy členského štátu
a/ na ktorého území:
- majú manželia obvyklý pobyt, alebo
- manželia mali naposledy obvyklý pobyt, pokiaľ tam jeden z manželov stále
býva, alebo
- má odporca obvyklý pobyt, alebo
- v prípade spoločnej žiadosti, má niektorý z manželov obvyklý pobyt, alebo
- má navrhovateľ obvyklý pobyt, ak tam býval najmenej jeden rok
bezprostredne pred podaním návrhu, alebo
- má navrhovateľ obvyklý pobyt, ak tam býval najmenej šesť mesiacov bezprostredne pred podaním
návrhu a je buď štátnym príslušníkom tohto členského štátu alebo v prípade Veľkej Británie a Írska tam
má „domicil“;
b/ ktorého štátnymi príslušníkmi sú obaja manželia alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, ak tam majú
obaja manželia „domicil“.
2. Na účely tohto nariadenia má „domicil“ rovnaký význam, aký má
v právnych poriadkoch Veľkej Británie a Írska.“
Do značnej miery obmedzenejšie sú kritériá pre určenie súdu toho členského štátu, ktorý môže konať
vo veci rodičovských práv a povinností k dieťaťu. Všeobecne právomocným pre takéto konanie je podľa
článku 8 bodu 1 Nariadenia Brusel IIa súd štátu obvyklého pobytu dieťaťa v čase začatia konania.
Podľa článku 8 bodu 1 Nariadenia Brusel IIa: ,,Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach
rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia
konania.“
Dôvod spoločnej úpravy oboch typov právomocí je daný priamo bodom 6 preambuly Nariadenia Brusel
IIa, ktorý podotýka, že je vhodnejšie mať jeden právny akt pre tieto otázky, ,,keďže k uplatňovaniu
právnych predpisov o rodičovských právach a povinnostiach často dochádza v konaniach v manželských
veciach.“
Z uvedeného je zrejmé, že Nariadenie Brusel IIa spoločnou úpravou oboch typov právomocí neurčuje
automaticky povinnosť štátu, v ktorom sa vedie konanie o rozvod, konať i o právach a povinnostiach
rodičov k deťom. Nakoľko však rozvod manželstva je spravidla sprevádzaný návrhom na úpravu výkonu
rodičovských práv a povinností, súd členského štátu s právomocou konať o rozvode si prostredníctvom
Nariadenia Brusel IIa rýchlo vyjasní, či kritérium obvyklého pobytu dieťaťa ukazuje na rovnaký štát, a
ak je tomu tak, môže už na základe vnútroštátnych predpisov s takýmto konaním spojiť i konanie o
rodičovských právach a povinnostiach na čas po rozvode.
Vzhľadom na skutočnosť, že Nariadenie Brusel IIa má prednosť pred vnútroštátnou právnou úpravou,
a toto nariadenie predpokladá iba možnosť, nie však povinnosť, aby konanie o rozvod manželstva
a konanie o úprave výkonu rodičovských práv a povinností prebiehalo v tom istom členskom štáte,
nemožno pri určovaní právomoci v danom prípade vychádzať z § 24 ods. 1 zákona o rodine, nakoľko
toto ustanovenie možno subsidiárne použiť až za predpokladu, že kritériá právomoci podľa Nariadenia
Brusel IIa tak vo veciach rozvodu, ako i úpravy výkonu rodičovských práv a povinností ukazujú na totožný
štát. V takom prípade sa potom použije vnútroštátna právna úprava § 24 ods. 1 zákona o rodine a tiež
§ 113 ods. 1 O.s.p., ktorá rozvodovému súdu ukladá povinnosť v rámci jedného konania rozhodnúť
zároveň aj o úprave výkonu rodičovských práv a povinností na čas po rozvode. Súd I. stupňa teda
nesprávne postupoval, keď vyslovil právomoc slovenského súdu vo veci rozvodu manželstva, avšak
konanie zastavil ako celok iba s poukazom na to, že slovenský súd nie je zároveň právomocným i na
konanie o úprave výkonu rodičovských práv a povinností k maloletým deťom F. na čas po rozvode.
Z príslušného spisového materiálu je zrejmé, že obaja manželia sú štátnymi príslušníkmi Slovenskej
republiky, pričom mali naposledy obvyklý pobyt v Slovenskej republike, taktiež odporca má tomto štáte
obvyklý pobyt. Slovenský súd je teda právomocným na konanie o rozvod manželstva účastníkov v
zmysle článku 3 bodu 1 písm. a/ aj písm. b/ Nariadenia Brusel IIa,  je preto povinný v tejto veci konať
bez ohľadu na výsledok určenia právomoci vo vzťahu k úprave výkonu rodičovských práv a povinností.
Vzhľadom na skutočnosť, že Nariadenie Brusel IIa sa zakladá na najlepšom záujme dieťaťa, za ktorý
sa považuje práve vedenie konania na jemu najbližšom súde (bod 12 preambuly Nariadenia Brusel IIa),
možno kritérium obvyklého pobytu prelomiť iba za špecifických okolností.
Podľa článku 8 bodu 2 Nariadenia Brusel IIa: ,,Odsek 1 sa uplatňuje s výhradou ustanovení článkov
9, 10 a 12.“
Kritérium obvyklého pobytu dieťaťa v čase začatia konania sa teda neuplatní, ak nastane niektorá zo
situácií predpokladaných článkami 9, 10 a 12 Nariadenia Brusel IIa.
Jednu z takýchto skutočností predstavuje práve tzv. ,,prorogačná dohoda rodičov“ upravená článkom
12 Nariadenia Brusel IIa.
Podľa článku 12 bodu 1 Nariadenia Brusel IIa:
,,1. Súdy členského štátu pri výkone svojej právomoci podľa článku 3,
na základe návrhu na rozvod, rozluku alebo anulovanie manželstva,
majú právomoc v každej veci, ktorá sa týka rodičovských práv a povin
ností a ktorá súvisí s týmto návrhom, ak:
a/ aspoň jeden z manželov má rodičovské práva a povinnosti k dieťaťu
a
b/ manželia a nositelia rodičovských práv a povinností prijali právomoc
týchto súdov výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom v čase
začatia konania a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa.“.
Z vyššie citovaného ustanovenia článku 12 bodu 1 Nariadenia Brusel IIa je zrejmé, že ak sa v členskom
štáte začalo konanie o rozvod, môžu súdy tohto štátu rozhodovať aj vo veciach rodičovských práv a
povinností súvisiacich s návrhom na rozvod, aj keď dieťa o ktoré ide nemá obvyklý pobyt v takomto
členskom štáte a tiež za súčasného splnenia podmienky, že aspoň jeden z manželov má rodičovské
práva a povinnosti k dieťaťu (bod 1 písm. a/).
Keďže aj tento článok Nariadenia Brusel IIa určuje len členský štát, ktorého súd má právomoc vec
prejednať, až takto určený štát je potom povolaný za pomoci svojho vnútroštátneho práva určiť, ktorý
z jeho súdov vec prejedná.
Uplatnením vnútroštátneho práva pritom možno dospieť ako k záveru, že vec rozvodu i vec úpravy
výkonu rodičovských práv a povinností by mal prejednať ten istý súd, tak i k záveru, že by takéto veci mali
prejednávať rôzne vnútroštátne súdy. Ak však členským štátom ktorého súd má prejednať vec rozvodu je
Slovenská republika, slovenský súd bude povinný uplatniť pravidlo zo svojho vnútroštátneho právneho
poriadku, ktoré ustanovuje, že konanie o úprave výkonu rodičovských práv a povinností k maloletému
dieťaťu pre čas po rozvode je zo zákona spojené s konaním o rozvod (§ 113 ods. 1 O.s.p.).
Nariadenie Brusel IIa však stanovuje pre možnosť uplatnenia článku 12 bodu 1 ešte ďalšiu podmienku
- vyžaduje, aby takto určená právomoc bola v záujme dieťaťa a aby manželia v čase začatia konania
prijali právomoc súdov vo veciach úpravy výkonu rodičovských práv a povinností výslovne alebo iným
jednoznačným spôsobom (bod 1 písmeno b/).
Pre súdy Slovenskej republiky sa v súčasnosti javí problematickou aplikácia článku 12 bodu 1 písm. b/
Nariadenia Brusel IIa práve v dôsledku skutočnosti, že čas začatia konania je v zmysle vnútroštátneho
práva ( § 82 ods. 1 O.s.p.) určený dňom doručenia návrhu súdu (za predpokladu že konanie nie je začaté
ex offo).
Vychádzajúc z doslovného znenia článku 12 je potom prakticky nemožné z doručeného návrhu na
začatie konania o rozvod manželstva a úpravu výkonu rodičovských práv a povinností, podaného jedným
rodičom (rozvádzajúcim sa manželom) spoľahlivo zistiť, či druhý rodič (manžel) v čase začatia konania
súhlasí s právomocou rozvodového súdu aj pokiaľ ide o úpravu výkonu rodičovských práv a povinností.
V tomto prípade je potrebné mať na zreteli, že Nariadenie Brusel IIa je záväzné pre všetky členské štáty
Európskej Únie, v dôsledku čoho zohľadňuje i odlišnosti týkajúce sa začatia a priebehu súdnych konaní.
Dôsledkom uplatnenia vnútroštátnej úpravy týkajúcej sa času začatia konania by tak bola praktická
nerealizovateľnosť práva rozvádzajúcich sa manželov uzavrieť tzv. ,,prorogačnú dohodu“ v zmysle
článku 12 bodu 1 písm. b/ Nariadenia Brusel IIa. Takýto výklad rozhodne nemožno považovať
za eurokonformný, preto je príslušné ustanovenie dôvodné vyložiť tak, že právomoci slovenského
rozvodového súdu  rozhodovať aj vo veci rodičovských práv a povinností (v súvislosti s rozvodom)
nebráni ani prejav vôle odporcu, urobený až po doručení návrhu na začatie konania súdu, pokiaľ z neho
možno či už výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom vyvodiť súhlas s návrhom navrhovateľa, aby
aj otázky úpravy výkonu rodičovských práv a povinností k maloletým deťom z manželstva prejednal a
rozhodol ako celok rozvodový súd.
S poukazom na uvedené je potrebné, aby súd mal v tomto smere preukázanú jasnú vôľu odporcu.
Vzhľadom na skutočnosť, že v posudzovanom konaní sa vecne nerozhodovalo, nemohlo prísť zo strany
odporcu ani ku konkludentnému súhlasu s konaním o rodičovských právach a povinnostiach (napríklad
osobnou účasťou, predkladaním vyjadrení čo do úpravy výkonu rodičovských práv a povinností a pod.),
a preto je v danej situácií potrebné vykonať dopyt smerom k odporcovi, či súhlasí, aby súd príslušný na
konanie o rozvod jeho manželstva zároveň rozhodol aj o úprave výkonu rodičovských práv a povinností
k maloletej.
Odporcu je vhodné poučiť, že v prípade nesúhlasu prebehne rozvodové konanie na slovenskom súde,
pričom rodičovské práva a povinnosti k maloletej Orsolyi bude v zmysle článku 8 bodu 1 Nariadenia
Brusel IIa povinný upravovať súd v štáte obvyklého pobytu maloletej v čase začatia konania, ktorým je
nepochybne súd v Maďarsku.
Navrhovateľka vo svojom odvolaní fakticky konštatuje, že nie je potrebné zaoberať sa právomocou súdu
pokiaľ ide o úpravu výkonu rodičovských práv a povinností k maloletej s poukazom na to, že žiada iba
rozvod (na ktorý je bezpochyby právomocným slovenský súd) a výživné (ktoré sa spravuje Nariadením
o výživnom), pričom poukázala na článok 3 písm. a/, c/ a d/ Nariadenia o výživnom.
Podľa článku 3 Nariadenia o výživnom:
V členských štátoch je právomoc vo veciach vyživovacej povinnosti daná:
a/ súdu podľa miesta obvyklého pobytu odporcu, alebo
b/ súdu podľa miesta obvyklého pobytu oprávneného, alebo
c/ súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať
o osobnom stave, ak vec týkajúca sa vyživovacej povinnosti je spojená s týmto
konaním, pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti  niektorého z účastníkov,
alebo
d/ súdu, ktorý má podľa svojho právneho poriadku právomoc konať
o rodičovských právach a povinnostiach, ak vec týkajúca sa vyživovacej
povinnosti je spojená s týmto konaním, pokiaľ sa táto právomoc nezakladá výlučne na štátnej príslušnosti
niektorého z účastníkov.
Na margo uvedeného odvolací súd podotýka, že súčasná európska legislatíva oddeľuje právomoc na
rozhodovanie o výživnom od právomoci na úpravu výkonu rodičovských práv a povinností, nakoľko ich
upravuje dvomi samostatnými nariadeniami. Komunitárne právo teda pracuje s pojmom rodičovských
práv a povinností v užšom význame, než aký tomuto pojmu priznáva slovenské rodinné právo, pretože
to vníma úpravu vyživovacej povinnosti ako súčasť komplexu rodičovských práv a povinností (§ 28 ods.
1 zákona o rodine). V prípade výživného je pritom potrebné mať na zreteli aj to, že z citovaného článku
3 Nariadenia o výživnom vyplýva, že tento na rozdiel od Nariadenia Brusel IIa neupravuje len právomoc
(medzinárodnú súdnu príslušnosť) súdu toho - ktorého členského štátu Európskej únie, ale i miestnu
príslušnosť súdu a pre prednosť aktov Európskej únie pred zákonmi Slovenskej republiky (v zmysle
čl. 7 ods. 2 Ústavy Slovenskej republiky) tak spôsobuje tam, kde je predmetom konania len výživné, i
neaplikovateľnosť ustanovení O.s.p. o miestnej príslušnosti.
Súdy členských štátov sú teda povinné osobitne skúmať, či majú právomoc na rozhodovanie o úprave
výkonu rodičovských práv a povinností (t.j. všetko okrem výživného) podľa Nariadenia Brusel IIa a potom
venovať pozornosť úprave Nariadenia o výživnom.
Hoci samotná otázka výživného je z pôsobnosti Nariadenia Brusel IIa výslovne vylúčená (článok 1
bod 3 písm. e/), určeniu výživného na maloleté dieťa musí predchádzať výrok súdu o úprave výkonu
rodičovských práv a povinností, ktorým je bezpochyby aj odvolateľkou požadované ,,zverenie maloletých
do jej osobnej starostlivosti“. Za predpokladu, že by nedošlo k takémuto výroku (vyslovenému súdom
toho členského štátu, ktorý má právomoc podľa Nariadenia Brusel IIa), nebolo by možné ani určiť, ktorý
z rodičov bude povinný na dieťa platiť výživné, keďže by nebolo zrejmé, v koho starostlivosti dieťa bude.
Jednotlivé kritériá právomoci článku 3 Nariadenia o výživnom sú síce upravené rovnocenne, avšak v
prípade, že dosiaľ absentuje výrok o osobnej starostlivosti, navrhovateľka nemôže mať vedomosť, kto
je povinný platiť výživné (teda kto je ,,odporcom“). Právomoc slovenského súdu na rozhodovanie o
výživnom preto nemôže byť určená podľa čl. 3 písm. a/ Nariadenia o výživnom a navrhovateľka podaním
návrhu na slovenský súd evidentne nemala na mysli ani určenie právomoci podľa písm. b/ takéhoto
článku - keďže to by ukazovalo na obvyklý pobyt detí a ten je v H.. Do úvahy by tak mohla prísť len
právomoc podľa čl. 3 písm. c/ alebo d/ - v prvom prípade preto, že rozhodovanie o výživnom je závislé
na úprave rodičovských práv a povinností a tá má súvis s rozvodovým konaním (ako jedným z konaní
vo veciach osobného stavu), v druhom potom preto, že rozhodnutie o výživnom súvisí bezprostredne
práve s konaním aj rozhodnutím o tom, komu (ktorému z rodičov) bude dieťa zverené do osobnej
starostlivosti. Práve pre súvis rozhodovania o výživnom s rozvodovým konaním sprostredkovaný len
potrebou rozhodovania o inej otázke je potom odvolací súd názoru, že skutočne použiteľným aj v
tejto veci môže byť len postup podľa čl. 3 písm. d/ Nariadenia o výživnom. Len ten o. i. zaručí aj to,
aby slovenský súd povolaný k rozhodovaniu nebol nútený obchádzať tie ustanovenia vnútroštátneho
slovenského poriadku, ktoré vyžadujú, aby v súvislosti s rozhodovaním o rozvode bol upravený celý
komplex rodičovských práv a povinností a zamedzujú tomu, aby takto mohlo byť pri rozvode rozhodnuté
o výživnom bez rozhodnutia o osobnej starostlivosti.
Pokiaľ by teda odporca nesúhlasil s právomocou slovenského súdu v zmysle Nariadenia Brusel IIa
čo do úpravy výkonu rodičovských práv a povinností (t.j. bez výživného, keďže prorogačná dohoda je
upravená nariadením, z ktorého je výživné vylúčené), nemôže tento súd o otázke výživného rozhodnúť
samostatne, nakoľko by stratil právomoc i v zmysle článku 3 písm. d/ Nariadenia o vyživovacej povinnosti
a  takéto rozhodnutie by ani fakticky nebolo možným.
Za predpokladu, že súd I. stupňa zistí, že má právomoc iba na konanie o rozvod, je povinný v tejto
veci konať a rozhodnúť s tým, že druhú časť výroku príslušného rozhodnutia bude tvoriť vyhlásenie o
nedostatku právomoci pokiaľ ide o úpravu výkonu rodičovských práv a povinností na čas po rozvode (tu
vo význame pripisovanom príslušnému pojmu vnútroštátnym právom, teda vrátane výživného), spojené
so zastavením konania v príslušnej časti.
Pokiaľ teda ide o zastavenie konania vo veci úpravy výkonu rodičovských práv a povinností na čas po
rozvode, je rozhodnutie prvostupňového súdu v tejto časti predčasným a pokiaľ ide o rozvod manželstva
je zastavenie konania nesprávnym. Keďže účastníkom sa ním odňala možnosť konať pred súdom,
odvolací súd v zmysle § 221 ods. 1 písm. f/, ods. 2 O.s.p. napadnuté uznesenie zrušil a vec vrátil súdu
I. stupňa na ďalšie konanie.
Poučenie:
Proti tomuto uzneseniu odvolanie nie je prípustné.