Ústavný súd Slovenskej republiky na neverejnom zasadnutí senátu 12.
júna 2008 v senáte zloženom z predsedu Petra Brňáka, zo sudkyne
Marianny Mochnáčovej a sudcu Milana Ľalíka v konaní o sťažnosti T. H.,
Nórsko, zastúpeného advokátkou JUDr. I. K., B., namietajúceho porušenie
základného práva na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do
súkromného a rodinného života podľa čl. 19 ods. 2 Ústavy Slovenskej
republiky, práva na spravodlivé súdne konanie podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru
o ochrane ľudských práv a základných slobôd a práva na rešpektovanie
súkromného a rodinného života podľa čl. 8 ods. 1 Dohovoru o ochrane
ľudských práv a základných slobôd uznesením Krajského súdu v Žiline sp.
zn. 5 CoP 64/2006 z 28. februára 2007 a takto
rozhodol:
1. Právo T. H. na spravodlivé súdne konanie podľa čl. 6 ods. 1 Dohovoru o
ochrane ľudských práv a základných slobôd uznesením Krajského súdu v
Žiline sp. zn. 5 CoP 64/2006 z 28. februára 2007 porušené bolo.
2. Uznesenie Krajského súdu v Žiline sp. zn. 5 CoP 64/2006 z 28. februára
2007 zrušuje a vec mu vracia na ďalšie konanie.
3. T. H. nepriznáva finančné zadosťučinenie.
4. Krajský súd v Žiline je povinný uhradiť T. H. trovy právneho zastúpenia
v sume 6 296 Sk (slovom šesťtisícdvestodeväťdesiatšesť slovenských
korún) na účet jeho právnej zástupkyne JUDr. I. K., B., do dvoch mesiacov
od právoplatnosti tohto nálezu.
5. Sťažnosti T. H. vo zvyšnej časti nevyhovuje.
Odôvodnenie:
I. Ústavný súd Slovenskej republiky (ďalej len „ústavný súd“) prijal
uznesením sp. zn. I. ÚS 114/08 z 10. apríla 2008 na ďalšie konanie
časť sťažnosti T. H. (ďalej len „sťažovateľ“), v ktorej namietal porušenie
základného práva na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do
súkromného a rodinného života podľa čl. 19 ods. 2 Ústavy Slovenskej
republiky (ďalej len „ústava“), práva na spravodlivé súdne konanie podľa
čl. 6 ods. 1 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej
len „dohovor“) a práva na rešpektovanie súkromného a rodinného života
podľa čl. 8 ods. 1 dohovoru uznesením Krajského súdu v Žiline (ďalej len
„krajský súd“) sp. zn. 5 CoP 64/2006 z 28. februára 2007.
Zo sťažnosti (jej doplnenia), z jej príloh, ako aj zo spisového materiálu
vzťahujúceho sa na vec vyplýva, že rodičia maloletých detí (sťažovateľ
a matka maloletých detí) uzavreli manželstvo 5. februára 2000 v
Nórsku. V máji 2004 sa sťažovateľ odsťahoval zo spoločnej domácnosti.
Dňa 18. augusta 2004 bolo schválené administratívne rozhodnutie
príslušného nórskeho úradu, ktorým boli manželia vzájomne odlúčení.
Právo starostlivosti o maloletých bolo upravené dočasným rozhodnutím
príslušného súdu vo V. v Nórsku zo 7. septembra 2004, v zmysle
ktorého boli maloleté deti zverené do dennej starostlivosti matky a
zároveň bol vyhlásený úradný zákaz pre obidvoch rodičov vycestovať s
maloletými deťmi bez súhlasu druhého rodiča z Nórskeho kráľovstva.
Dňa 8. júla 2005 matka maloletých detí bez vedomia otca odviezla
maloleté deti na územie Slovenska. Podľa rozhodnutia Okresného súdu
vo V. z 21. septembra 2005 č. k. 05-074059 TVI-VTRA, odvolacieho
súdu v Halogalande (rozsudkom č. k. 05-156977 ASI-HALO z 10. marca
2006) a dovolacieho Najvyššieho súdu (rozsudkom z 23. mája 2006)
boli obe maloleté deti zverené do spoločnej rodičovskej zodpovednosti a
každodennej starostlivosti otca.
Sťažovateľ – otec maloletých detí T. H., a J. H., (ďalej len „maloleté
deti“) – podal 14. decembra 2005 prostredníctvom Centra pre
medzinárodnoprávnu ochranu detí a mládeže Okresnému súdu v
Liptovskom Mikuláši (ďalej len „okresný súd“) návrh na nariadenie
návratu maloletých detí do Nórskeho kráľovstva. Sťažovateľ sa v návrhu
odvolal na ustanovenia Dohovoru č. 119/2001 Z. z. o občianskoprávnych
aspektoch medzinárodných únosov detí (ďalej len „Dohovor“).
Okresný súd uznesením sp. zn. 4 P 50/2006 z 23. mája 2006 návrat
maloletých detí do Nórskeho kráľovstva nenariadil, keďže zistil, že neboli
splnené podmienky na takýto postup, vychádzajúc z čl. 13 písm. b)
Dohovoru.
Krajský súd na odvolanie sťažovateľa uznesením sp. zn. 5 CoP 64/2006
z 28. februára 2007 prvostupňové uznesenie potvrdil stotožniac sa
(skutkovo a právne) so závermi prvostupňového uznesenia.
Sťažovateľ porušenie práva na spravodlivé súdne konanie (čl. 6 ods.
1 dohovoru) videl v tom, že „vzhľadom na závažnosť veci advokátka
sťažovateľa (...) požiadala krajský súd, aby nariadil pojednávanie
(...). Nariadenie pojednávania urgovala aj listom zo dňa 4. 12. 2006.
Poukazujem na to, že v tejto veci prvostupňový súd urobil znalecké
dokazovanie, ktoré bolo v rozpore so spravodlivým procesom. Znalecký
posudok bol vypracovaný výlučne na základe tvrdení matky a popisu
rodinnej situácie matkou detí. Súd neumožnil otcovi detí zúčastniť sa
znaleckého dokazovania napriek tomu, že otec mohol v prípade potreby
pricestovať na Slovensko. Znalecký posudok nepreskúmal aktuálny vzťah
otca a detí. Znalkyňa ničím nepodložila svoje závažné tvrdenia v závere
posudku, keďže vychádzala len z tvrdení matky. Znalkyňa v posudku
uviedla, že sa zlepšila dynamika mentálneho a osobnostného vývinu
maloletých detí, pričom deti nepoznala pred ich odchodom z Nórska, ani
nebrala do úvahy, že psychický stav detí sa zhoršil až po príchode na
Slovensko. Okresný súd teda závažne pochybil tým, že znalecký posudok
bol vypracovaný na základe jednostranných zistení, znalkyňa neporovnala
znalecký posudok detí vypracovaný znalcom v Nórsku, ani neporovnala
informácie o deťoch od osôb, ktoré poznali deti v Nórsku. Znalecký
posudok nórskeho psychológa K. zo dňa 28. 6. 2005 bol vyhotovený na
základe rozhovoru a pozorovaní obidvoch účastníkov konania, oboch detí,
ako aj rozhovorov s personálom škôlok, ktoré deti v Nórsku navštevovali.
Naproti tomu obidva znalecké posudky, znalecký posudok znalkyne
Mgr. L. A., ktorý bol vypracovaný na základe žiadosti Okresného súdu
Liptovský Mikuláš, ako aj PhDr. S., ktorý bol vypracovaný na základe
žiadosti matky detí, boli vyhotovené na základe jednostranného rozhovoru
s matkou a deťmi bez toho, aby bol prizvaný navrhovateľ. (...) Tým,
že navrhovateľ nebol vo veci prizvaný a vypočutý, ani mu nebola daná
možnosť absolvovať pohovor so znalcom na Slovensku, bola mu týmto
postupom odňatá možnosť vyjadriť sa a tým bolo porušené jeho právo na
spravodlivý súdny proces. Právo na spravodlivé súdne konanie bolo teda
porušené tým, že vec nebola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote
prejednaná a boli porušené aj ustanovenia medzinárodnej zmluvy, a to
Dohovoru (...) o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov
detí.“.
Sťažovateľ na podporu už uvedeného priložil k sťažnosti overenú fotokópiu
znaleckého posudku psychológa Odd J. K. z 28. júna 2005 a jeho doplnok
z 15. februára 2006.
Porušenie čl. 19 ods. 2 ústavy a čl. 8 dohovoru odôvodnil sťažovateľ
tým, že mu „bola odňatá možnosť starať sa osobne o svoje maloleté
deti napriek právoplatným rozhodnutiam nórskych súdov a napriek
ustanoveniam Dohovoru (...) o občianskoprávnych aspektoch
medzinárodných únosov detí. Okresný súd Liptovský Mikuláš a
Krajský súd v Žiline nerešpektovali ustanovenia Dohovoru (...) o
občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí, ktorého
cieľom je zabezpečiť okamžitý návrat detí, ktoré boli neoprávnene
premiestnené do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané
a zabezpečiť, aby opatrovnícke práva styku podľa právneho poriadku
jedného zmluvného štátu sa účinne dodržiavali v ostatných zmluvných
štátoch. Nerešpektovaním ustanovení medzinárodnej zmluvy a svojou
nečinnosťou počas 15,5 mesiaca zabránili sťažovateľovi vo výkone jeho
rodičovských práv.“.
Priznanie primeraného finančného zadosťučinenia sťažovateľ odôvodnil
tým, že „... okresný a krajský súd nekonali tak, aby konanie týkajúce sa
sťažovateľa bolo rýchle a účinné, čo má za následok stav právnej neistoty.
Sťažovateľ je toho názoru, že ústavný súd by mal prihliadnuť najmä na
povahu a dôležitosť dotknutých práv. Samotné deklarovanie porušenia
základných práv a slobôd ústavným súdom nemožno považovať v tomto
prípade za dostatočné, pretože zásah do rodičovských práv za obdobie
od 14. 12. 2005, kedy bol podaný návrh súdu na návrat maloletých deti
do Nórskeho kráľovstva, sa už nedá napraviť ani odstrániť. Nemajetková
ujma sťažovateľa spočíva v pocitoch neistoty a krivdy, ktoré boli vyvolané
postupom súdov a ujmy spôsobenej absenciou kontaktu sťažovateľa so
svojimi deťmi.“.
Na základe uvedených skutočností sťažovateľ navrhol, aby ústavný súd vo
veci rozhodol takto:
„1. Právo sťažovateľa na spravodlivé súdne konanie podľa článku 6.
Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd postupom
Okresného súdu Liptovský Mikuláš zo dňa 23. 5. 2006, sp. zn. 4
P/50/2006 a postupom Krajského súdu v Žiline zo dňa 28. 2. 2007, sp.
zn. 5 CoP/64/2006 porušené bolo.
2. Právo sťažovateľa na ochranu pred neoprávneným zasahovaním do
súkromného a rodinného života podľa článku 19 ods. 2 Ústavy Slovenskej
republiky a právo na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života
podľa článku 8. Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd
uznesením Okresného súdu Liptovský Mikuláš zo dňa 23. 5. 2006, sp. zn.
4 P/50/2006 a uznesením Krajského súdu v Žiline zo dňa 28. 2. 2007, sp.
zn. 5 CoP/64/2006 porušené bolo.
3. Právo sťažovateľa na prerokovanie veci bez zbytočných prieťahov podľa
čl. 48 ods. 2 Ústavy Slovenskej republiky a právo na prejednanie jeho
záležitosti v primeranej lehote podľa či. 6 ods. 1 Dohovoru o ochrane
ľudských práv a základných slobôd uznesením Okresného súdu Liptovský
Mikuláš zo dňa 23. 5. 2006, sp. zn. 4 P/50/2006 a uznesením Krajského
súdu v Žiline zo dňa 28. 2. 2007, sp. zn. 5 CoP/64/2006 porušené bolo.
4. Uznesenie Okresného súdu Liptovský Mikuláš zo dňa 23. 5. 2006, sp.
zn. 4 P/50/2006 a uznesenie Krajského súdu v Žiline zo dňa 28. 2. 2007,
sp. zn. 5 CoP/64/2006, sa zrušuje a vec sa vracia na ďalšie konanie.
5. Okresnému súdu Liptovský Mikuláš sa prikazuje, aby v konaní vedenom
pod sp. zn. 4 P/50/2006 konal bez zbytočných prieťahov.
6. Sťažovateľovi priznáva primerané finančné zadosťučinenie vo výške
500.000,- Sk.
7. Okresný súd (...) je povinný uhradiť trovy (...) 6.296,- Sk (...).“
K prijatej sťažnosti sa na základe výzvy ústavného súdu podľa § 29 ods. 3
zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 38/1993 Z. z. o organizácii
Ústavného súdu Slovenskej republiky, o konaní pred ním a o postavení
jeho sudcov v znení neskorších predpisov (ďalej len „zákon o ústavnom
súde“) vyjadril predseda krajského súdu podaním sp. zn. Spr. 322/08
zo 6. mája 2008, v ktorom uviedol, že výzvu postúpil na vybavenie
predsedovi príslušného senátu (5 Co), ktorý inter cetera poukázal „...na
dôvody uznesenia Krajského súdu v Žiline zo dňa 28.2.2007 sp. zn. 5 CoP
64/2006. Niet zákonného dôvodu ani možnosti, aby som toto rozhodnutie
ďalej komentoval, prípadne doplňoval dôvody.“.
K vyjadreniu predsedu krajského súdu sa právna zástupkyňa sťažovateľa
okrem oznámenia o súhlase s upustením od ústneho pojednávania o
prijatom návrhu nevyjadrila.
Ústavný súd so súhlasom účastníkov konania podľa § 30 ods. 2 zákona
o ústavnom súde upustil v danej veci od ústneho pojednávania, pretože
dospel k názoru, že od tohto pojednávania nemožno očakávať ďalšie
objasnenie veci.
II. Podľa čl. 127 ods. 1 ústavy ústavný súd rozhoduje o sťažnostiach
fyzických osôb alebo právnických osôb, ak namietajú porušenie svojich
základných práv alebo slobôd, alebo ľudských práv a základných slobôd
vyplývajúcich z medzinárodnej zmluvy, ktorú Slovenská republika
ratifikovala a bola vyhlásená spôsobom ustanoveným zákonom, ak o
ochrane týchto práv a slobôd nerozhoduje iný súd.
Podľa čl. 127 ods. 2 ústavy ak ústavný súd vyhovie sťažnosti, svojím
rozhodnutím vysloví, že právoplatným rozhodnutím, opatrením alebo iným
zásahom boli porušené práva alebo slobody podľa odseku 1, a zruší také
rozhodnutie, opatrenie alebo iný zásah. Ak porušenie práv alebo slobôd
podľa odseku 1 vzniklo nečinnosťou, ústavný súd môže prikázať, aby ten,
kto tieto práva alebo slobody porušil, vo veci konal.
Podľa čl. 127 ods. 3 ústavy ústavný súd môže svojím rozhodnutím,
ktorým vyhovie sťažnosti, priznať tomu, koho práva podľa odseku 1 boli
porušené, primerané finančné zadosťučinenie.
Podľa čl. 19 ods. 2 ústavy každý má právo na ochranu pred
neoprávneným zasahovaním do súkromného a rodinného života.
Podľa čl. 6 ods. 1 dohovoru každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola
spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná.
Podľa čl. 8 ods. 1 dohovoru každý má právo na rešpektovanie svojho
súkromného a rodinného života, obydlia a korešpondencie.
Podľa čl. 1 Dohovoru cieľom tohto dohovoru je
a) zabezpečiť okamžitý návrat detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené
do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané, a
b) zabezpečiť, aby opatrovnícke práva a práva styku podľa právneho
poriadku jedného zmluvného štátu sa účinne dodržiavali v ostatných
zmluvných štátoch.
Podľa čl. 3 Dohovoru premiestnenie alebo zadržanie dieťaťa sa považuje
za neoprávnené, a
a) je porušením opatrovníckeho práva, ktoré nadobudla osoba, inštitúcia
alebo iná právnická osoba buď spoločne, alebo samostatne podľa
právneho poriadku štátu, na ktorého území malo dieťa svoj obvyklý pobyt
bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním, a b) v čase jeho
premiestnenia alebo zadržania sa toto právo aj skutočne vykonávalo buď
spoločne, alebo samostatne, alebo by sa takto vykonávalo, ak by nedošlo
k premiestneniu či zadržaniu.
Opatrovnícke právo uvedené v písmene a) možno nadobudnúť najmä
priamo zo zákona alebo na základe rozhodnutia súdu alebo správneho
orgánu, alebo na základe dohody platnej podľa právneho poriadku tohto
štátu.
Podľa čl. 12 Dohovoru ak bolo dieťa neoprávnene premiestnené alebo
zadržané podľa článku 3 a v deň začatia konania pred justičným alebo
správnym orgánom zmluvného štátu, v ktorom sa dieťa nachádza,
neuplynula odo dňa neoprávneného premiestnenia alebo zadržania lehota
jedného roka, nariadi príslušný orgán okamžite návrat dieťaťa.
Justičný alebo správny orgán nariadi návrat dieťaťa, aj keď sa konanie
začalo po uplynutí lehoty jedného roka uvedenej v predchádzajúcom
odseku, okrem prípadu, že sa preukáže, že dieťa sa už zžilo s prostredím.
Ak justičný alebo správny orgán dožiadaného štátu má dôvod domnievať
sa, že dieťa bolo premiestnené na územie iného štátu, môže zastaviť
konanie alebo zamietnuť žiadosť o návrat dieťaťa.
Podľa čl. 13 Dohovoru bez ohľadu na ustanovenie predchádzajúceho
článku justičný alebo správny orgán dožiadaného štátu nemusí nariadiť
návrat dieťaťa, ak osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá
nesúhlasí s jeho vrátením, preukáže, že
a) osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá mala dieťa v osobnej
starostlivosti, v čase premiestnenia alebo zadržania opatrovnícke právo
skutočne nevykonávala alebo že súhlasila, či následne sa zmierila s
premiestnením alebo zadržaním, alebo
b) existuje vážne nebezpečenstvo, že návrat by dieťa vystavil fyzickej
alebo duševnej ujme alebo ho inak priviedol do neznesiteľnej situácie.
Justičný alebo správny orgán môže odmietnuť nariadiť návrat dieťaťa aj
vtedy, ak zistí, že dieťa nesúhlasí s návratom, a ak dosiahlo vek a stupeň
vyspelosti, v ktorom je vhodné zohľadniť jeho názory.
Pri hodnotení okolností uvedených v tomto článku justičné a správne
orgány vezmú do úvahy informácie o sociálnom prostredí dieťaťa, ktoré
poskytol ústredný orgán alebo iný príslušný orgán štátu obvyklého pobytu
dieťaťa.
Podľa § 1 Občianskeho súdneho poriadku (ďalej aj „OSP“) tento upravuje
postup súdu a účastníkov v občianskom súdnom konaní tak, aby
bola zabezpečená spravodlivá ochrana práv a oprávnených záujmov
účastníkov, ako aj výchova na zachovávanie zákonov, na čestné plnenie
povinností a na úctu k právam iných osôb.
Podľa § 6 OSP v konaní postupuje súd v súčinnosti so všetkými účastníkmi
konania tak, aby ochrana práv bola rýchla a účinná.
Podľa § 157 ods. 2 OSP v odôvodnení rozsudku súd uvedie, čoho sa
navrhovateľ (žalobca) domáhal a z akých dôvodov, ako sa vo veci vyjadril
odporca (žalovaný), prípadne iný účastník konania, stručne, jasne a
výstižne vysvetlí, ktoré skutočnosti považuje za preukázané a ktoré nie,
z ktorých dôkazov vychádzal a akými úvahami sa pri hodnotení dôkazov
riadil, prečo nevykonal ďalšie navrhnuté dôkazy a ako vec právne posúdil.
Súd dbá na to, aby odôvodnenie rozsudku bolo presvedčivé.
Podľa § 167 ods. 2 OSP ak nie je ďalej ustanovené inak, použijú sa na
uznesenie primerané ustanovenia o rozsudku.
Podľa § 176 ods. 2 OSP o ostatných veciach vrátane rozhodnutia v konaní
o vrátení dieťaťa, ktoré bolo neoprávnene premiestnené alebo zadržané,
sa rozhoduje uznesením (uvedeným uznesením je rozhodované „vo veci
samej“, pozn.).
III. 1. Predmetom sťažnosti, ktorú ústavný súd uznesením o prijatí
sťažnosti prijal na ďalšie konanie, bolo tvrdenie sťažovateľa, že uznesením
krajského súdu sp. zn. 5 CoP 64/2006 z 28. februára 2007 došlo k
porušeniu základného práva na ochranu pred neoprávneným zasahovaním
do súkromného a rodinného života podľa čl. 19 ods. 2 ústavy, práva
na spravodlivé súdne konanie podľa čl. 6 ods. 1 dohovoru a práva
na rešpektovanie súkromného a rodinného života podľa čl. 8 ods. 1
dohovoru.
1.1 Namietané porušenie čl. 6 ods. 1 dohovoru
Sťažovateľ porušenie práva na spravodlivé súdne konanie (čl. 6 ods.
1 dohovoru) videl predovšetkým v tom, že „vzhľadom na závažnosť
veci“ malo byť nariadené pojednávanie pred odvolacím súdom, o čo
prostredníctvom právnej zástupkyne požiadal (a urgoval) krajský súd.
Ďalej poukázal na to, že okresný súd vykonal v rozpore so spravodlivým
procesom znalecké dokazovanie, pretože „znalecký posudok bol
vypracovaný výlučne na základe tvrdení matky a popisu rodinnej
situácie matkou detí“, okresný súd „neumožnil otcovi detí zúčastniť sa
znaleckého dokazovania“, a teda znalecký posudok nepreskúmal aktuálny
vzťah otca a maloletých detí, hoci sťažovateľ bol ochotný za týmto
účelom pricestovať na Slovensko. Ďalej uviedol, že „znalkyňa v posudku
uviedla, že sa zlepšila dynamika mentálneho a osobnostného vývinu
maloletých detí, pričom deti nepoznala pred ich odchodom z Nórska...“.
V neposlednom rade poukázal na skutočnosť, že okresný súd závažne
pochybil, keď „znalkyňa neporovnala znalecký posudok detí vypracovaný
znalcom v Nórsku, ani neporovnala informácie o deťoch od osôb, ktoré
poznali deti v Nórsku. Znalecký posudok nórskeho psychológa K. zo dňa
28. 6. 2005 bol vyhotovený na základe rozhovoru a pozorovaní obidvoch
účastníkov konania, oboch detí, ako aj rozhovorov s personálom škôlok,
ktoré deti v Nórsku navštevovali.“. Záverom uviedol, že „nebol vo veci
prizvaný a vypočutý, ani mu nebola daná možnosť absolvovať pohovor
so znalcom na Slovensku“ v dôsledku čoho mu bola odňatá možnosť
vyjadriť sa, a tým bolo porušené jeho právo na spravodlivý súdny proces.
Na podporu uvedeného sťažovateľ priložil k sťažnosti overenú fotokópiu
znaleckého posudku psychológa Odd J. K. z 28. júna 2005 a jeho doplnok
z 15. februára 2006, na ktoré namietané uznesenie krajského súdu (ale
tiež okresného súdu) nijakým spôsobom nereagovalo.
Okresný súd v uznesení z 23. mája 2006 (ktoré predchádzalo
napadnutému uzneseniu krajského súdu) inter cetera uviedol: „... cieľom
Dohovoru o občiansko-právnych aspektoch medzinárodných únosov detí
je zabezpečiť okamžitý návrat detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené
do niektorého zmluvného štátu, alebo sú v ňom zadržiavané. (...)
Vzhľadom na tvrdenia (...) matky, súd vo veci nariadil znalecké
dokazovanie (...). Ako vyplýva zo záverov tohto znaleckého posudku,
maloleté deti sa na prostredie na Slovensku adaptovali dobre v dôsledku
čoho sa zlepšila aj dynamika ich mentálneho a osobnostného vývinu.
(...) Znalkyňa skonštatovala, že návrat detí do Nórska bez matky by
tieto znášali ťažko a aktivizovali by sa ich pôvodné zdravotné problémy
s rizikom ich stupňovanie a celkovej stagnácie ich vývinu. Znalkyňa
jednoznačne skonštatovala, že v prípade návratu maloletých detí do
Nórska existuje vážne nebezpečenstvo ich fyzickej a psychickej ujmy. (...)
Vychádzajúc zo záverov znaleckého posudku (...) súd návrat maloletých
detí do Nórskeho kráľovstva nenariadil.“
Proti prvostupňovému uzneseniu sťažovateľ podal odvolanie z 9. júna
2006, v ktorom inter cetera uviedol: „...okresný súd (...) na základe
tvrdení odporkyne nariadil znalkyni (...) vypracovať znalecký posudok,
čím procesné pochybil, a tým konal v rozpore s Dohovorom. Otázky
položené znalcovi evidentne smerujú k zisteniu skutočnosti, či sa maloleté
deti zžili s novým prostredím na Slovensku, čo je pre toto konanie o
návrate detí irelevantné (...). Odporkyňou poverená psychologička
(...) v znaleckom posudku č. 12/2005 zo dňa 11.10.2005 vypracovala
znalecký posudok na základe vyšetrení a pozorovaní matky a detí na
jeseň v roku 2005. Je nepochybné, že psychologička nebola v kontakte
s otcom detí, nepozorovala interakciu detí na otca, ani neobdržala
komparatívne informácie od osôb, ktoré poznali deti v Nórsku. Je zrejmé
z jej tvrdenia, že založila svoje zhodnotenie na matkiných tvrdeniach o
problémoch v manželstve a na detských reakciách k týmto tvrdeniam.
Znalecký posudok č. 12/2005 bol vypracovaný približne tri mesiace po
vyšetrení detí nórskym súdnym znalcom, ktorý u detí nediagnostikoval
žiadne závažné psychické problémy. Všetky postraumatické psychické
reakcie detí diagnostikovala psychologička až po ich trojmesačnom
pobyte na Slovensku, kde žili iba v opatere matky a bez akéhokoľvek
kontaktu s otcom. Na základe tohto posudku je veľmi pozoruhodné,
že za toto krátke obdobie čo boli deti v opatere matky na Slovensku si
stihli vybudovať averziu voči svojmu otcovi. V znaleckom posudku č.
8/2006 vypracovanom psychologičkou (...) je uvedené, že citové vzťahy
maloletých detí k rodičom sú zachované. Avšak citový vzťah k otcovi
potláčajú ako obrannú reakciu na správanie matky. Obe deti prebrali
matkin spôsob správania sa a jej myslenie. Pri porovnaní vyjadrení
nórskym súdom ustanoveného znalca (...) je evidentné, že psychický
stav detí bol pred ich neoprávneným premiestnením lepší, pretože všetky
postraumatické psychické reakcie sa u detí prejavili až po ich príchode na
Slovensko. (...) Nakoľko obe psychologičky (...) nepoznali psychický stav
detí pred ich odchodom z Nórska nemožno považovať ich psychologické
posudky za absolútne objektívne.(...)“
Krajský súd v namietanom potvrdzujúcom uznesení z 28. februára 2007
uviedol, že sťažovateľ v podanom odvolaní namietal voči prvostupňovému
uzneseniu „procesné vady, ktoré majú za následok nesprávne rozhodnutie
vo veci“. Ďalej krajský súd poukázal na námietky sťažovateľa, že
„prvostupňový súd procesné pochybil, keď nariadil znalecké dokazovanie
v predmetnej veci a bral do úvahy znalecké posudky, jednak znalecký
posudok predložený matkou maloletých detí, ako aj posudok vyhotovený
v priebehu konania, pričom obidve psychologičky nepoznali psychický stav
detí pred ich odchodom z Nórska a z toho dôvodu nemožno považovať
psychologické posudky za absolútne objektívne. (...)“.
Krajský súd „preskúmal rozhodnutie okresného súdu (...) a bez
nariadenia pojednávania (§ 214 ods. 2 písm. c/ O.s.p.) rozhodnutie
prvostupňového súdu ako vecne správne potvrdil“. Ďalej poukázal
na závery dvoch znaleckých posudkov týkajúcich sa maloletých detí
a vypracovaných slovenskými znalcami a uviedol, že sa „stotožnil so
závermi prvostupňového súdu.“ Záverom bez ďalšieho odcitoval čl. 13
písm. b) Dohovoru a čl. 3 ods. 1, 2 a čl. 6 ods. 2 Dohovoru o právach
dieťaťa.
Ústavný súd vo svojich rozhodnutiach opakovane vyslovil právny názor
„...ústavný súd nie je zásadne oprávnený preskúmavať a posudzovať
právne názory všeobecného súdu, ktoré ho pri výklade a uplatňovaní
zákonov viedli k rozhodnutiu, ani preskúmavať, či v konaní pred
všeobecnými súdmi bol alebo nebol náležite zistený skutkový stav a aké
skutkové a právne závery zo skutkového stavu všeobecný súd vyvodil.
Úloha ústavného súdu sa obmedzuje na kontrolu zlučiteľnosti účinkov
takejto interpretácie a aplikácie s ústavou, prípadne medzinárodnými
zmluvami o ľudských právach a základných slobodách. Z tohto postavenia
ústavného súdu vyplýva, že môže preskúmavať rozhodnutie všeobecného
súdu v prípade, ak v konaní, ktoré mu predchádzalo, alebo samotným
rozhodnutím došlo k porušeniu základného práva alebo slobody.
Skutkové a právne závery všeobecného súdu môžu byť teda predmetom
kontroly zo strany ústavného súdu vtedy, ak by vyvodené závery boli
zjavne neodôvodnené alebo arbitrárne, a tak z ústavného hľadiska
neospravedlniteľné a neudržateľné a zároveň by mali za následok
porušenie základného práva alebo slobody (I. ÚS 139/02 a mutatis
mutandis I. ÚS 13/00, I. ÚS 115/02).
Ústavný súd predovšetkým konštatuje, že rozhodnutiu všeobecného súdu
vo veci samej musí predchádzať jeho postup zodpovedajúci garanciám
spravodlivého súdneho konania v zmysle príslušných ustanovení ústavy
a príslušnej medzinárodnej zmluvy o ľudských právach a základných
slobodách (v kontexte danej veci v súlade s dohovorom a Dohovorom),
najmä garanciám obsiahnutým v princípe rovností zbraní a práve na
kontradiktórne konanie. Ústavný súd už zdôraznil, že zo vzájomnej
súvislosti ustanovení čl. 152 ods. 4 a čl. 154c ods. 1 ústavy vyplýva,
že Dohovor, dohovor a judikatúra vzťahujúca sa na nich predstavujú
pre vnútroštátne orgány aplikácie práva záväzné výkladové smernice
na výklad a uplatňovanie zákonnej úpravy jednotlivých komponentov
práva na súdnu a inú právnu ochranu zakotvených v siedmom oddiele
druhej hlavy ústavy, a tým normujú rámec, v ktorom je pred týmito
orgánmi možné domáhať sa rešpektovania jednotlivých aspektov „práva
na spravodlivé súdne konanie“ (napr. I. ÚS 49/01, I. ÚS 1/03).
Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“)
vyplýva, že princíp rovnosti zbraní vyžaduje, aby každej procesnej strane
bola daná primeraná možnosť predniesť svoju záležitosť za podmienok,
ktoré ju nestavajú do podstatne nevýhodnejšej situácie, než v ktorej
je jej odporca (Komanický c. Slovenská republika, rozsudok zo 4. júna
2002, § 45). Právo na kontradiktórne konanie zase znamená, že procesné
strany musia dostať príležitosť nielen predložiť všetky dôkazy potrebné
na to, aby ich návrh uspel, ale i zoznámiť sa so všetkými ďalšími dôkazmi
a pripomienkami, ktoré boli predložené s cieľom ovplyvniť rozhodnutie
súdu, a vyjadriť sa k nim (pozri cit. rozsudok Komanický, § 46). Podobne
ESĽP už uviedol, že „rovnosť zbraní je inherentným prvkom spravodlivého
procesu“ (Neumeister c. Rakúsko z 27. júna 1968) alebo „právo na
spravodlivý proces zaručené článkom 6 ods. 1 Dohovoru zahŕňa právo,
aby každá strana občianskeho súdneho konania mala primeranú možnosť
obhajovať svoju záležitosť pred súdom za podmienok, ktoré ju podstatne
neznevýhodňujú v pomere k druhej strane“ (Szwabovicz c. Švédsko z 30.
júna 1959, č. 434/58, Annuaire, zv. II). Princíp rovnosti zbraní vyžaduje,
aby každá strana mala rovnakú možnosť predkladať alebo navrhovať
dôkazy na podporu svojich tvrdení. Vo veci Dombo Beheer B.V. c.
Holandsko z 27. októbra 1993 ESĽP uviedol, že v „súkromnoprávnych
sporoch rovnosť zbraní zahŕňa povinnosť poskytnúť každému účastníkovi
primeranú možnosť obhájiť svoju vec, vrátane predloženia dôkazov, za
podmienok, aby nebol postavený do situácie, ktorá je jasne nevýhodnejšia
ako situácia odporcu“.
Podstatu kontradiktórnosti tvorí súperenie strán, ktorého základným
predpokladom je už uvedená rovnosť účastníkov konania. Na základe
zásady kontradiktórnosti by súdne rozhodnutie malo vychádzať
predovšetkým z výsledkov konfrontácie strán v spore, z ktorých každá
musí mať možnosť vyjadriť sa k požiadavkám a tvrdeniam druhej strany
a právo na to, aby sa vypočuli jej argumenty. Požiadavky vyplývajúce z
uvedenej zásady vymedzil ESĽP v mnohých rozhodnutiach, napr. „(...)
jedným z prvkov spravodlivého procesu v zmysle článku 6 ods. 1 je
jeho kontradiktórny charakter: každá strana musí mať zásadne možnosť
nielen predložiť dôkazy a argumenty, ktoré považuje za nutné pre úspech
jej požiadaviek, ale zoznámiť sa s každým dokladom a pripomienkou
predloženými súdu za účelom ovplyvniť jeho rozhodnutie a vyjadriť sa k
nim“ (Mantovanelli c. Francúzsko z 18. marca 1997).
Významnú úlohu v procese hodnotenia dôkazov (§ 132 OSP) zohráva
vnútorné presvedčenie súdu. Toto presvedčenie nemá predstavovať
svojvôľu a nezodpovednosť súdu, ale naopak, malo by sa vytvárať na
základe starostlivého uváženia a zhodnotenia jednotlivých dôkazov
jednotlivo aj v ich komplexnosti tak, aby vychádzalo z pravidiel formálnej
logiky. Zásada voľného hodnotenia dôkazov však má svoje limity. Jej
kontrola sa uskutočňuje najmä prostredníctvom inštitútu odôvodnenia
rozsudku upraveného v § 157 ods. 2 OSP, podľa ktorého má súd uviesť,
čoho sa navrhovateľ (žalobca) domáhal a z akých dôvodov, ako sa vo
veci vyjadril odporca (žalovaný), prípadne iný účastník konania, stručne,
jasne a výstižne vysvetliť, ktoré skutočnosti považuje za preukázané a
ktoré nie, z ktorých dôkazov vychádzal a akými úvahami sa pri hodnotení
dôkazov riadil, prečo nevykonal ďalšie navrhnuté dôkazy a ako vec právne
posúdil. Súd dbá na to, aby odôvodnenie rozsudku bolo presvedčivé
(pretože inštitút odôvodnenia je jednou z podstatných záruk kontroly
výkonu súdnej moci, súdu je priamo uložená povinnosť dbať na to, aby
odôvodnenie rozsudku bolo presvedčivé, pozn.).
V podobnom duchu ESĽP v súvislosti s čl. 6 ods. 1 dohovoru formuloval
viacero zásad odôvodňovania rozsudkov, z ktorých napr. vyplýva, že
súdne rozhodnutia musia v dostatočnej miere uvádzať dôvody, na
ktorých sú založené (H. c. Belgicko z 30. novembra 1987), rozsah tejto
povinnosti sa však môže meniť s ohľadom na povahu rozhodnutí a
musí byť posudzovaný podľa okolností každého prípadu (Ruiz Torija a
Hiro Balani c. Španielsko z 9. decembra 1994). Právna teória civilného
procesu tiež vymedzila niekoľko ďalších požiadaviek na kvalitatívnu
správnosť odôvodnenia. Odôvodnenie musí vyhovieť najmä základnej
požiadavke preskúmateľnosti. Táto má svoje opodstatnenie nielen z
hľadiska možného použitia opravných prostriedkov, ale tiež preto, že hoci
zákonné ustanovenia týkajúce sa spôsobu odôvodňovania rozsudkov samy
o sebe nepožívajú ústavnoprávnu ochranu, súvisia ale s postupom súdu z
hľadiska práva na spravodlivý proces.
Odôvodnenie má obsahovať „dostatok dôvodov a súčasne ich uvedenie
má byť zrozumiteľné, súd je teda povinný formulovať odôvodnenie
spôsobom, ktorý zodpovedá základným pravidlám logického, jasného
vyjadrovania a musí spĺňať základné gramatické, lexikálne a štylistické
hladiská“ (Mazák, J.: Základy občianskeho procesného práva. Iura Edition,
Bratislava 2002, s. 299). Z formulácie § 132 OSP možno vyvodiť, že súd
je povinný dôkazy navzájom si odporujúce hodnotiť a ďalej zdôvodniť,
napr. prečo niektoré z nich pokladá za nevierohodné, prečo niektoré
odmietol vziať pri formulovaní rozhodnutia do úvahy, prípadne aj prečo sa
niektorými dôkaznými návrhmi odmietol vôbec zaoberať. Tieto nedostatky
odôvodnenia spolu s tzv. opomenutými dôkazmi (o ktorých súd v konaní
nerozhodol vôbec, pozn.) zakladajú vadu nepreskúmateľnosti rozhodnutia.
Všeobecný súd je pri hodnotení dôkazov viazaný tiež skutkovým stavom
veci, a teda nie je prípustný eklektický a neopodstatnený výber dôkazov
smerujúci k jednostranným záverom. Zásada voľného hodnotenia dôkazov
je totiž limitovaná tiež požiadavkou nadväznosti medzi skutkovými
zisteniami súdu získanými v procese dokazovania, úvahami súdu v
procese hodnotenia dôkazov a jeho právnymi závermi.
K rovnakým záverom dospel tiež ústavný súd, ktorý vo svojej početnej
rozhodovacej činnosti predovšetkým v súvislosti s čl. 46 ods. 1 ústavy
(obsahovým pendantom čl. 6 ods. 1 dohovoru) napr. uviedol: „všeobecný
súd musí vychádzať z toho, že súdy majú poskytovať v občianskom
súdnom konaní materiálnu ochranu zákonnosti tak, aby bola zabezpečená
spravodlivá ochrana práv a oprávnených záujmov účastníkov (§ 1 OSP).
Občianske súdne konanie sa musí v každom jednotlivom prípade stať
zárukou zákonnosti a slúžiť na jej upevňovanie a rozvíjanie (§ 3 OSP)
(napr. IV. ÚS 1/02). V občianskom súdnom konaní súd rozhodne na
základe skutkového stavu zisteného z vykonaných dôkazov, ako aj na
základe skutočností, ktoré neboli medzi účastníkmi sporné, ak o nich
alebo o ich pravdivosti nemá dôvodné a závažné pochybnosti (§ 153
ods. 1 OSP). Rozhodnutiu súdu vo veci samej musí teda predchádzať
činnosť súdu zameraná na spoľahlivé zistenie skutkového stavu –
dokazovanie zodpovedajúce garanciám spravodlivého súdneho konania v
zmysle čl. 6 ods. 1 Dohovoru, najmä garanciám obsiahnutým v princípe
rovnosti zbraní a práve na kontradiktórne konanie“ (I. ÚS 52/03).
Ústavný súd formuloval požiadavku rovnosti zbraní tiež v tom zmysle, že
„žiadne ustanovenie Občianskeho súdneho poriadku nemožno vykladať
a uplatňovať v konaní pred súdom tak, aby niektorý z účastníkov bol
zvýhodnený na úkor druhého účastníka pri uplatňovaní práv alebo aby
mal priaznivejšie postavenie pri prejednávaní a rozhodovaní veci“ (I. ÚS
59/00).
V posudzovanej veci krajský súd neodôvodnil dostatočným spôsobom
namietané rozhodnutie, ktorú vadu nebolo možné konvalidovať ani
obsahom odôvodnenia prvostupňového rozhodnutia (z tých istých
dôvodov, pozn.). Bolo povinnosťou krajského súdu ako odvolacieho
súdu, aby sa v okolnostiach danej veci vysporiadal v odôvodnení svojho
rozhodnutia s dôkazmi produkovanými nielen matkou maloletých detí,
ale tieto konfrontoval tiež s dôkazmi navrhnutými sťažovateľom, osobitne
vtedy, ak prejavil snahu pricestovať na Slovensko a osobne sa zúčastniť
na pojednávaní, čo mu malo byť, vzhľadom na charakter konania
umožnené. Odkaz odvolacieho súdu na znenie § 214 ods. 2 písm. c) OSP
neobstojí, pretože aj keď bolo rozhodované vo forme uznesenia, toto
konanie sa týka posudzovania nielen národného práva, ale tiež Dohovoru
a nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003, tzv. „Brusel II bis“ (pozri ďalej) a v
posudzovanej veci ide o rozhodovanie „vo veci samej“ (starostlivosti súdu
o maloleté deti); preto odkaz krajského súdu na ustanovenie § 214 ods. 2
písm. c) OSP bez ďalšieho neobstojí.
Rovnako bolo povinnosťou krajského (odvolacieho) súdu, aby sa
vysporiadal v odôvodnení svojho rozhodnutia so znaleckými posudkami
vypracovanými nielen znalcami na Slovensku, ale tiež so znaleckým
posudkom vypracovaným znalcom z Nórska, ktorý bol sťažovateľom v
tomto konaní predložený. Krajský súd na uvedené okolnosti v odôvodnení
svojho rozhodnutia bez akéhokoľvek zdôvodnenia nevzal zreteľ a svoju
argumentáciu oprel výlučne o závery dvoch znaleckých posudkov
vypracovaných na Slovensku a iba nimi odôvodnil svoje právne závery pre
postup podľa čl. 13 písm. b) Dohovoru, v zmysle ktorého justičný alebo
správny orgán dožiadaného štátu nemusí nariadiť návrat dieťaťa, ak sa
preukáže, že existuje vážne nebezpečenstvo, že návrat by dieťa vystavil
fyzickej alebo duševnej ujme alebo ho inak priviedol do neznesiteľnej
situácie.
Krajský súd uvedeným správaním porušil nielen už citované procesné
ustanovenia Občianskeho súdneho poriadku v súvislosti čl. 6 ods. 1
dohovoru, ale tiež samotný čl. 13 in fine Dohovoru v zmysle ktorého
pri hodnotení okolností uvedených v tomto článku justičné a správne
orgány vezmú do úvahy informácie o sociálnom prostredí dieťaťa, ktoré
poskytol ústredný orgán alebo iný príslušný orgán štátu obvyklého pobytu
dieťaťa, t. j. v danom prípade príslušný nórsky orgán (napr. znalecký
posudok sťažovateľom predložený súdu, príslušné na vec sa vzťahujúce
rozhodnutia nórskeho súdu a pod.).
V tejto súvislosti ústavný súd pripomína, že pri rozhodovaní o návrate
dieťaťa do iného zmluvného štátu Dohovoru musia súdy vychádzať
zo starostlivo zisteného skutkového stavu; to znamená, že dôvody,
ktoré by mohli eliminovať návrat dieťaťa do miesta bydliska v inom
členskom štáte, musia byť zistené a objasnené natoľko dostatočne, aby
posúdenie (ne)navrátenia maloletých detí nevychádzalo iba z dôkazov
produkovaných jedným účastníkom súdneho konania, ale aby boli
ozrejmené tiež všetky okolnosti, z ktorých by bolo možné zistiť skutočný
postoj rodiča žijúceho v zahraničí k súčasnému pobytu maloletých
detí v Slovenskej republike ako aj relevantné informácie orgánu štátu
obvyklého pobytu maloletých detí, t. j. nórskych orgánov. V neposlednom
rade všeobecné súdy mali pri svojom rozhodnutí zohľadniť nielen text
Dohovoru, ale tiež nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003, tzv. „Brusel II bis“,
ktorého vzťah k Dohovoru je komplementárny, t. j. v rámci Európskej únie
sa prednostne použije „Brusel II bis“ pre rovnaký okruh otázok, ktoré rieši
aj Dohovor (pre inšpiráciu v tomto smere pozri napr. http://ec.europa.eu/
civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_cs.pdf).
Z uvedených dôvodov treba považovať právne závery krajského súdu
argumentujúce v danej veci čl. 13 písm. b) Dohovoru za predčasné.
Vzhľadom na „procesné“ pochybenia krajského súdu (nedostatok dôvodov
rozhodnutia, pozn.), pre ktoré ústavný súd jeho uznesenie zrušil,
ústavnému súdu ani neprináleží v tejto fáze konania zaujať postoj k
„hmotnoprávnej“ stránke veci.
1.2 Namietané porušenie čl. 19 ods. 2 ústavy a čl. 8 ods. 1 dohovoru
Sťažovateľ zároveň namietal aj porušenie základného práva na ochranu
pred neoprávneným zasahovaním do súkromného a rodinného života
podľa čl. 19 ods. 2 ústavy a práva na rešpektovanie súkromného a
rodinného života podľa čl. 8 ods. 1 dohovoru.
Pretože ústavný súd dospel k záveru, že krajský súd napadnutým
rozhodnutím porušil právo sťažovateľa na spravodlivé súdne konanie
podľa čl. 6 ods. 1 dohovoru z procesných dôvodov, ktoré rozhodnutie
zároveň zrušil, otvára sa po vrátení veci na ďalšie konanie podľa názoru
ústavného súdu priestor na to, aby sa krajský súd sám (aj v súčinnosti
s účastníkmi konania) vyrovnal s ochranou označeného základného
práva podľa čl. 19 ods. 2 ústavy a práva podľa čl. 8 ods. 2 dohovoru, a
to novým (ďalším) rozhodnutím hmotnoprávneho charakteru. Ústavný
súd preto sťažnosti v časti, v ktorej sa sťažovateľ domáhal vyslovenia
porušenia základného práva podľa čl. 19 ods. 2 ústavy a práva podľa čl.
8 ods. 1 dohovoru, nevyhovel uprednostňujúc právomoc všeobecného
súdu na ochranu subjektívnych hmotných práv účastníkov konania pred
ochranou v konaní pred ústavným súdom.
IV. Ak ústavný súd pri rozhodovaní o sťažnosti fyzickej osoby alebo
právnickej osoby podľa čl. 127 ods. 2 ústavy vysloví, že k porušeniu
základného práva alebo slobody došlo právoplatným rozhodnutím,
opatrením alebo iným zásahom, zruší také rozhodnutie, opatrenie alebo
iný zásah a zároveň môže vec vrátiť na ďalšie konanie. Podľa čl. 127 ods.
3 ústavy môže ústavný súd zároveň na žiadosť osoby, ktorej práva boli
porušené, rozhodnúť o priznaní primeraného finančného zadosťučinenia.
V záujme ochrany dohovorom garantovaného práva na spravodlivé súdne
konanie podľa čl. 6 ods. 1 dohovoru, ktoré bolo porušené uznesením
krajského súdu sp. zn. 5 CoP 64/2006 z 28. februára 2007, bolo potrebné
toto uznesenie zrušiť a vec vrátiť na ďalšie konanie a rozhodnutie
krajskému súdu.
Keďže ústavný súd rozhodol, že bolo porušené právo sťažovateľa podľa čl.
6 ods. 1 dohovoru, zaoberal sa aj jeho žiadosťou o priznanie finančného
zadosťučinenia. Sťažovateľ žiadal, aby mu ústavný súd priznal finančné
zadosťučinenie v sume 500 000 Sk. V nadväznosti na zrušenie uznesenia
krajského súdu a vrátenie veci na ďalšie konanie považoval ústavný súd
poskytnutie ochrany porušenia základných práv týmto spôsobom za
dostatočné a sťažovateľovi finančné zadosťučinenie, ktorého sa domáhal z
dôvodu, že konanie nebolo rýchle a účinné (v časti namietaných prieťahov
v konaní ústavný súd sťažnosť odmietol, pozn.), nepriznal.
Ústavný súd napokon rozhodol podľa § 36 ods. 2 zákona o ústavnom
súde aj o náhrade trov konania sťažovateľa, ktoré mu vznikli v súvislosti
s právnym zastupovaním advokátkou JUDr. I. K. v konaní pred ústavným
súdom. Úhradu priznal za dva úkony právnej služby (prevzatie a prípravu
zastúpenia a podanie sťažnosti) v súlade s § 1 ods. 3, § 11 ods. 2 a §
14 ods. 1 písm. a) a c) vyhlášky Ministerstva spravodlivosti Slovenskej
republiky č. 655/2004 Z. z. o odmenách a náhradách advokátov za
poskytovanie právnych služieb v znení neskorších predpisov, a to každý
úkon po 2 970 Sk a k tomu 2 x 178 Sk režijný paušál (§ 16 vyhlášky), čo
spolu predstavuje sumu 6 296 Sk.
Priznanú úhradu trov právneho zastúpenia je krajský súd povinný zaplatiť
na účet právnej zástupkyne sťažovateľa (§ 31a zákona o ústavnom súde v
spojení s § 149 OSP).
Vzhľadom na čl. 133 ústavy, podľa ktorého proti rozhodnutiu ústavného
súdu nie je prípustný opravný prostriedok, treba pod právoplatnosťou
nálezu uvedenou vo výroku tohto rozhodnutia rozumieť jeho doručenie
účastníkom konania.
P o u č e n i e: Proti tomuto rozhodnutiu nemožno podať opravný
prostriedok.